TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XXXVIII / 2016 / 4 ////// recenze //////////////// ODSTÍNY (A STÍNY) ANALYTICKÉ FILOSOFIE VĚDY Lukáš HADWIGER ZÁMEČNÍK, Nástin fi lozofi e vědy. Empirické základy vědy v analytické tradici. Host: Brno 2015, 409 stran. Jan Maršálek „Kdo by nesnil, alespoň někdy, velký sen o redukci vědeckých teorií a nalezení jednotného popisu reality? Kdo by se rád nevracel k pozitivistickému snu o růstu poznání?" (134)1 Komu se takové řečnické otázky překonávají s pocitem nelibosti, toho dost pravděpodobně Zámečníkův Nástin fi lozofi e vědy tu a tam trochu rozčílí. Mohlo by se říci, že to v případě knihy, která by pro slovo „nástin" v názvu mohla být předem podezírána z metodologické smířlivosti, vlastně není až tak špatný čtenářský zážitek. Práce olomouckého fi losofa Lukáše Zámečníka je ale přece jen více knihou pro vyvolené než „pouze" 1 Není-li uvedeno jinak, čísla v závorkách odkazují ke stránkám recenzovaného díla. knihou s názorem. A není tomu tak proto, že by fi losofi e vědy měla být ze své podstaty – fi losofi cké duchem a vědecké zájmem – čtenářsky nějak mimořádně neproniknutelná. Potíž je spíše v jejím ideálním čtenáři, kterým je patrně přemýšlivý fyzik bytostně přesvědčený o tom, že by se i ti jeho oborově nejvzdálenější kolegové rádi stali přemýšlivými fyziky. Proč k přemýšlivosti podle Zámečníka patří tepání sociálních a humanitních vědců, o které v jeho knize jinak vůbec nejde, je záhadou spíše socio-psychologického než epistemologického řádu. Ostatně by snad ani nestála za zmínku, kdyby se ovšem tato zjevně špatně zvládaná a docela jistě zbytečná agresivita nepropila až na přebal knihy: „Skončí sociální a humanitní vědy jako karikatury uměleckých spolků?" Nejspíš záleží na stavu kvantové fyziky. Otázka úslužnosti fi losofi e vůči vědeckému oboru, kterým se zrovna zabývá, by vůbec stála za podrobnější prozkoumání, a to nejen kvůli pochopení obvyklého ponižování společenských věd. Je přitom pozoruhodné, že se běžný požadavek normativního charakteru fi losofi e vědy nezdá příhodnost této otázky jakkoli oslabovat. Nárok na to, aby byla fi losofi e vědy normativní disciplínou, vznáší Zámečník explicitně. Filosofi e vědy 474 miscelanea má podle něj za úkol provádět pojmovou analýzu, kritiku teoretické struktury zkoumaných disciplín, má se zabývat „kontrastem teoretické soudržnosti a experimentálních omezení" (11), má být schopna rozlišit mezi vědou a pseudovědou (srov. 13). Normativní role fi losofi e vědy má také vycházet z jejího významu pro naši společnost založenou na vědeckém poznání, ve které je podle autora něco v nepořádku: „Souhrnně řečeno ve mně vyklíčilo zjištění, že nás vědci převážně pouze přesvědčují, co vše by mohlo být skutečností, aniž by současně byli schopni říci, co by mělo být skutečností. A že ztracená generace fi losofů vzdala svůj normativní úkol a stala se nadšenými přizvukovači vítězství faktu nad smyslem." (9) „Ztracená generace fi losofů" nicméně nepředstavuje vlastní látku Zámečníkovy práce. Tou jsou různé programy fi losofi e vědy (syntaktický, sémantický, pragmatický), které autor postupně představuje ve třech částech své knihy, doplněných o pojednání o současné fi losofi i fyziky. Výklad je v nich systematický, neboť u každého ze tří fi losofi ckých přístupů k vědě autor sleduje způsob, jakým je nahlíženo na vědecké vysvětlení, na strukturu vědeckých teorií, jejich testování a vývoj. Nápadný je přitom Zámečníkův nezájem o časovou linku, kterou by bylo možné studovanými fi losofi emi osadit. Historie idejí ostatně najdeme v jeho knize stejně málo jako obvyklého portrétování oborových velikánů. Čtenář dokonce může nabýt dojmu, že kdyby to šlo, Zámečník by se jménům nejraději vyhnul úplně. Krátce k jednotlivým přístupům fi losofi e vědy. Ve své syntaktické podobě (logický empiricismus jako zdroj, Hempel, Popper ad.) se fi losofi e vědy vzhlíží ve formalizovaných disciplínách (typicky ve fyzice), když pojímá vědecké teorie jako deduktivní systémy. Syntaktický fi losof vědu racionálně rekonstruuje tak, aby z vybraných tvrzení (axiomů, kterými jsou nejlépe vědecké zákony) vyplývala další tvrzení (teorémy), jež jsou vztahována k empirické zkušenosti. Přesvědčení, že je věcí empirické evidence přímočaře rozhodovat mezi soupeřícími vědeckými hypotézami, se této fi losofi i stane později sice osudným, chuť spoléhat se v takových záležitostech na vnější svět už ale nikdy tak docela nevymizí. O poznání méně empirická je syntaktická fi losofi e vědy ve způsobu, jakým přistupuje ke svému vlastnímu předmětu: syntaktický přístup k vědě je, již to bylo řečeno, svou povahou rekonstrukcionistický. Nezajímá jej „reálný vznik a budování teorií, ale pouze jejich zpětně zrekonstruovaná axiomatická podoba." (31) To mimo jiné znamená, že popis vlastní vědecké praxe syntaktický fi losof přenechává 475 miscellanea např. historikům, psychologům či sociologům, třebaže si o nich nemyslí nic moc dobrého. Veskrze programová nerealističnost syntaktického pojetí vědy se nicméně stává nepohodlnou ve chvíli, kdy svými vysokými standardy poměřuje logickou strukturu platných vědeckých teorií. Jak Zámečník podotýká, prakticky žádné reálné vědecké vysvětlení nesplňuje nároky obecného deduktivně-nomologického modelu, který syntaktická fi losofi e vědeckému vysvětlení předepisuje, a to ani při pokusech o jeho tolerantnější vyznění (srov. 40–43). Neméně problematické se ukázalo být i předepsané testování teorií cestou jejich empirického ověřování či prostřednictvím falzifi kace (tato strategie je tradičně spojována s Popperem): „Z hlediska logiky nemůže být nikdy vědecký zákon kompletně podepřen (konfi rmován), ani úspěšně vyvrácen (falzifi kován) konečným množstvím empirické evidence." (62) Dospět k závěru, že je třeba logický pohled regulovat vědeckou praxí, pak znamená učinit první krok mimo syntaktický fi losofi cký program. Je škoda, že Zámečník tohoto problematického vztahu syntaktické fi losofi e vědy k reálným vědeckým postupům a zdůvodněním nevyužil k hlubší úvaze o normativitě fi losofi e vědy, kterou ne zcela jasně obecněji obhajuje. V závěru knihy se sice znovu dočítáme, že v neuvědomování si svého normativního úkolu ve vztahu ke speciálním vědám spočívá „největší bída současné fi losofi e" (314), tento úkol ale přece nestačí jen zadat (např. v termínech „kritického dohledu nad vědami", „pojmové analýzy" apod.), měl by být také podroben analýze. Kdy se stává předpisu vzdorující vědecká praxe schopna iniciovat úpravy předpisu samého? Jak se normativní charakter dané fi losofi e vědy promítá do jejího pojetí vědeckého vývoje (který syntaktická fi losofi e chápe jako kontinuální pokrok poznání)? Zámečník se snaží svoji práci prezentovat jako à thèse, svoji tezi jako by ale v jejím průběhu zapomínal rozvíjet. Druhý ze sledovaných typů fi losofi í vědy, přístup sémantický, spojuje Zámečník s rozvojem biologie v druhé polovině 20. století (po objevu struktury DNA): „platí prostě, že k současné biologii musíme přistupovat jinak než k fyzice." (85) V kontextu autorovy již zmiňované neskrývané antipatie k disciplínám, které se fyzikalismu zjevně vymykají, to sice zas až tak „prostě" nezní, biologie si ale v jeho očích alternativní fi losofi i vědy zkrátka zasloužila. „Biologie se od fyziky liší v mnoha ohledech, které úzce souvisí s tím, jak jsme rekonstrukcionisticky vymezili vědu perspektivou syntaktické fi losofi e vědy. Biologie netvoří teorie na bázi axiomatických systémů, z nichž by 476 bylo možné dedukovat důsledky. Vysvětlení v biologii se mnohem častěji buduje na funkcionálním základě. Koroborace biologických hypotéz je sice samozřejmostí, ale na druhou stranu existuje pouze jedna velká biologická teorie, molekulárně založená teorie evoluce, kterou většinou vnímáme jako nezpochybnitelný fakt. Vývoj biologie spíše odpovídá antikumulativistickému a diskontinualistickému pojetí, pokud ovšem nechceme hodnotit pouze uplynulých zhruba šedesát let kontinuálního rozvoje molekulární biologie." (84) Rozuměla-li syntaktická fi losofi e vědy vědecké teorii jako logicky strukturovanému systému tvrzení, která mají zachycovat svět takový, jaký skutečně je, pracuje sémantické pojetí vědecké teorie nově s ideou modelu. Vědecká teorie je zde chápána jako „množina vědeckých modelů" (96), které jsou prostřednictvím hypotéz vztahovány („na bázi izomorfi e nebo podobnosti s reálnými systémy") ke světu. Vědecká teorie tedy představuje jakousi sadu alternativních modelů, které mohou být různě uplatňovány v závislosti na specifi ckých situacích (příkladem jsou různé modely kvantové teorie, „které jsou v různé míře přijímány a uplatňovány v konkrétním výzkumném kontextu", 97). Nakolik tento typ fi losofi cké refl exe vědy reaguje na specifi cké potřeby studia biologie a nakolik je spíše odpovědí na krizi empirismu vyvolanou Quinovými „Dvěma dogmaty empirismu" z roku 19512, není ze Zámečníkova rozboru příliš jasné. Příslušná kapitola je sice rozehrána právě Quinem, sémantický přístup samotný je ale svázán právě s biologií s tím, že by snad mohl být vhodný také pro studium disciplín sociálních a humanitních (srov. 85). Před hlubším rozborem sémantického přístupu přitom dává Zámečník v příslušné části své knihy znovu přednost obecnějšímu výkladu těžkostí, kterým čelí syntaktický přístup na nejrůznějších svých citlivých místech: zpochybněn je deduktivně-nomologický model, který je usvědčen z neupřímnosti (zamlčuje vedlejší podmínky své platnosti), odhalena je falešnost předpokládané symetrie mezi explanací a predikcí (tedy přesvědčení, že když umíme pomocí deduktivního schématu vysvětlovat, umíme automaticky také predikovat), zproblematizována je možnost izolování sledovaných kauzálních vztahů (srov. 103–117). Ani pojednání o rozšířeném falzifi kacionismu (Lakatos), který reaguje na úskočnost vědeckých teorií bránících se falzifi kaci rozvíjením ochranných hypotéz (s. 117–126), není autorem 2 Text vyšel v českém překladu v Jaroslav PEREGRIN – Stanislav SOUSEDÍK (eds.), Co je analytický výrok? Praha: OIKOYMENH 1995, s. 79–99. 477 se sémantickou fi losofi í vědy spojováno nijak specifi cky; k pozitivnímu vymezení sémantického přístupu konečně není využita ani kapitola o „krizi empirického východiska vědy" (126–134). Je zjevné, že Zámečník nemá sémantický přístup rád. Jeho představitelé si sotva zaslouží být jmenováni („Jeden velký fi losof sémantického období fi losofi e vědy navrhl [...]", 134). Patrně proto, že se podle autora namísto odpovědné a rozumné fi losofi cké refl exe sémantičtí fi losofové uchylují k pouhé „intelektuálně uspokojivé masturbaci čistého rozumu" (135). Je to málo? Ať tak či onak, uznat lze alespoň tolik, že jen málokdo by si troufnul takto elegance(s)prostou charakteristiku připojit ke konkrétnímu jménu ... Rozšířené kritiky se nakonec dostane alespoň Th omasu Kuhnovi, který by si ovšem „přísně vzato [...] zasloužil ve fi losofi i vědy pouze marginální poznámku o možnosti jistého radikálního, ke konstruktivismu vedoucího, domýšlení Quina" (137). Pro rekonstrukci sémantického přístupu není Kuhn podle Zámečníka nijak zvlášť podstatný, protože je ho ale všude plno, nebylo jej možné přejít mlčením. Čím méně ovšem Zámečník Kuhnovi ve své interpretaci přeje, tím více bije do očí jedna pozoruhodnost týkající se celé jeho práce. V textu celkově velmi zdrženlivém k prozrazování autorem používané sekundární literatury se v citovanosti vyjímá Rosenbergova Philosophy of Science: A Contemporary Introduction z roku 2000.3 Této knize dokonce Zámečník velmi často dává přednost před původními díly myslitelů, o nichž pojednává, což je obzvláště (podezřele) nápadné právě ve zpracování Kuhna: není-li totiž na dvanácti stranách (137–149) věnovaných Kuhnovi samotný Kuhn citován ani jednou, Rosenberg si zasloužil hned sedm odkazů. Zámečník svoji slabost pro Rosenberga nikde nevysvětluje, využívá jej ale způsobem, který naznačuje, že jej nepovažuje ani tak za originálního myslitele hodného zvláštní pozornosti jako spíše za spolehlivého vykladače, ke kterému lze chovat běžnou provozní důvěru. Otázkou ovšem je, zda je to dost. Pragmatický přístup ve fi losofi i vědy sdílí s přístupem sémantickým důraz kladený na vědecké modely. Nancy Cartwrightová, Base van Fraassen a Ronald Giere, které Zámečník uvádí jako typické zástupce tohoto směru fi losofi e vědy, mají za to, „že věda nevytváří pravdivé popisy reality, ale pouze 3 V druhém vydání viz Alex ROSENBERG, Philosophy of Science: A Contemporary Introduction, Londýn – New York: Routledge 2005. V kontextu Zámečníkových antipatií k sociálním a humanitním vědám stojí za pozornost, že je A. Rosenberg taktéž autorem titulu Philosophy of Social Science, Boulder: Westview Press 1988 (v třetím vydání pak 2008). V této práci ani Rosenberg sociální vědy nijak nešetří. 478 tvoří modely, které jsou empiricky adekvátní pro dosažení určitých pragmatických cílů." (162) Nový důraz na sledované účely oproti dříve popsaným přístupům zvýrazňuje roli vědce, čímž se některé z dřívějších problémů zdají ztrácet na významu. Výklad modelově dynamické koncepce vědeckých teorií, která „z dynamiky vzájemných vztahů a proměn modelů vyvozuje konceptuální rámec pro racionální rekonstrukci vzniku vědecké teorie a jejího vývoje" (169), pak bohužel trpí značnou nepřehledností. Bez pevnějšího výkladového ukotvení může snaha o racionální rekonstrukci vzniku a vývoje vědeckých teorií, která se „nemusí opírat o sociologii a historiografi i vědy" (172), tak trochu připomínat slavné Rousseauovo zvolání: „Především vynechme všechna fakta!"4 Zámečník se tento projekt „racionální rekonstrukce vývoje vědeckých teorií" sice snaží lépe přiblížit v závěrečné kapitole příslušné části, přiznává ale, že jde o koncepci „otevřenou" a „nehotovou" (207). Samostatná a svým rozsahem nejvýznamnější část knihy je věnována fi losofi i fyziky („Filosofi e vědeckých disciplín", s. 209–311). 4 Jean-Jacques ROUSSEAU, Rozpravy. Praha: Nakladatelství Svoboda 1978, s. 84. Rousseau takto ovšem v úvodu k Rozpravě o příčinách a původu nerovnosti mezi lidmi odhaluje svoji analytickou metodu, která racionální rekonstrukci přisuzuje zvláštní účel. Budiž otevřeně řečeno, že tomu, kdo viděl fyziku naposledy na střední škole, se může z tohoto přeletu nad její současnou podobou lehce zatočit hlava. Třebaže se jeho rozbor obchází bez formálního aparátu, nemá Zámečník se svými čtenáři velké slitování. Chuť autora nezdržovat se vysvětlováním každé „maličkosti", kterou si pilný čtenář opravdu může nastudovat z jiných zdrojů, je na druhou stranu vhodné respektovat. Horší je to, že dost možná ani při nejlepší vůli nebudou čerství absolventi rychlokurzu pojmosloví současné fyziky s to rozpoznat originalitu Zámečníkova výkladu a pravděpodobně zaměří svoji pozornost k jeho vztahu k obecné fi losofi i vědy, o níž byli poučeni ve třech předchozích oddílech. Tento vztah je ovšem přinejmenším nevyjasněný. Fyziku totiž Zámečník nepředstavuje jako pole, na kterém by měly být ilustrovány dříve charakterizované tři přístupy fi losofi e vědy; fi losofi e fyziky pro něj spíše představuje novou etapu fi losofi e vědy, která se ve své tradiční (normativní a analytické) podobě podle mnohých vyčerpala: „Zabývat se neustále strukturou vědeckých teorií, vysvětlením, testováním a vývojem vědy z univerzální perspektivy jako by už nemohlo nabídnout nic nového. [...] Smysluplnou reakcí na tuto neutěšenou situaci bylo nabídnutí nového postupu, kterým by se měli fi losofové řídit. Tímto 479 postupem byla specializace fi losofů vědy na jednotlivé disciplíny." (210) Na první pohled se tak do potíží zpětně dostává postavení oněch tří fi losofi ckých přístupů, o nichž Zámečník rozhodně nepojednával v duchu ohlédnutí se za fi losofi emi vědy minulosti. Mělo snad původní upozadění otázky jejich aktuálního postavení posloužit jejich předvedení jako reálných variant fi losofi ckých přístupů k vědě, které by měly být posuzovány z hlediska jejich epistemické síly, a nikoli podle jejich úspěchů na reálném trhu idejí? Zámečníkova nedůvěra k historickému a sociálnímu se myslím na více místech knihy ukazuje jako radikální, jeho vztah k historii však není prost ambivalence: historický vývoj jako by byl skvělým generátorem různých podob fi losofi cké refl exe vědy, což ale neznamená, že by mu bylo také dovoleno tyto své produkty přesvědčivě eliminovat. Toto autorovo východisko – snad mu je zde nepřisuzujeme neprávem – není ve svém vztahu k tradičním historiím (vědy, fi losofi e, idejíbez zajímavosti, patrně by ale mělo být nějak explicitně obhajováno, což bohužel Zámečník nečiní.5 5 Kritika za to, že si autor nějaké práce nějaký problém neklade, je obvykle poněkud nemístná. Jde zde spíše o osobní postesk motivovaný také tím, že v českém prostředí je v tomto ohledu na co navazovat. Viz zejm. Daniel ŠPELDA, Proměny historiografi e vědy. Praha: Filosofi a 2009. Ve fi losofi i fyziky lze podle Zámečníka dobře rozlišit čtyři odvětví (historický přístup, teoretická fyzika, interpretační odvětví, experimentální metafyzika, srov. 220–230), která se různým dílem promítají do zbytku jeho pojednání. Stručné a výběrové nahlédnutí do dějin fyziky6 eskortuje čtenáře k současné fyzice standardního modelu částic a interakcí, které se Zámečník věnuje nejobsáhleji a s největší chutí, třebaže i zde je jeho stanovisko vlastně kritické. Rozbor metodologie současné fyziky (264–275), její ontologie (275–291) a axiologie (291–311) má představovat ukázku interpretačního přístupu, jenž „vyvozuje z fyzikálních teorií konceptuální důsledky, které nebyly fyzikům přímo na očích, a poukazuje na možnou víceznačnost a vzájemnou ne/kompatibilitu těchto interpretací." (220) Vztah, který takové pojetí fi losofi e fyziky poutá ke třem dříve představeným, a nyní jako by zapomenutým, univerzalistickým typům fi losofi e vědy, je bohužel dosti nejasný: „Současný standardní model částic a interakcí 6 Zámečník sice mluví o „přehledu historické fi losofi e fyziky" (259), na příslušných stránkách však stricto sensu žádný přehled historické fi losofi e fyziky nenajdeme. Tento oddíl je naplněn spíše jakousi historií fyziky viděnou z nadhledu, který je implicitně prezentován jako fi losofi cký. O tom, co činí historii fyziky „fi losofi ckou", autor bohužel nikde nepojednává. 480 je samozřejmě svými představiteli chápán jako nedokončený, proto se také jedná o model. I zde je tedy vhodnější sémantické, respektive modelové pojetí teorií, což příznačně dokládá Victor Stenger v knize Comprehensible Cosmos, když spíše než že by představil strukturu axiomatiky fyzikálních teorií, soustřeďuje se na vyložení významu jednotlivých klíčových vědeckých konceptů [...] a metod a následně představuje centrální komponenty teoretických struktur standardního modelu. Stengerova kniha nám bude v mnoha ohledech na následujících stranách oporou." (264) Znamená to tedy, že je Zámečníkovo pojednání o fi losofi i fyziky (ze své větší části) ilustrací sémantického přístupu? A jak se k němu tedy má ono „interpretační odvětví" této speciální fi losofi e vědy? Tyto a další podobné nejasnosti zásadně otupují vyznění nejen samotné „fyzikální" části Zámečníkovy knihy, ale vlastně celé jeho knihy. Naopak dobře zřetelná je v části věnované fyzice docela jiná linka, a tou je autorova kritika nespoutané kreativity teoretických fyziků. Některé programy teoretické fyziky by podle něj měly „zabrzdit své spekulativní nadšení" (227), které je může zavádět až ke zřeknutí se empirického kritéria. Velká část současné spekulativní fyziky podle Zámečníka „maskuje neznalost metafyzickou vizí" (305), kterou je třeba kultivovat empirickým výzkumným programem. „Nejsme neomezené bytosti s nekonečnou myslí," píše Zámečník. A pokračuje sice trochu záhadně, nicméně stále razantně: „Svůj vědecký zápal musíme vždy brzdit refl exí našich hranic, které jsou nám sice zvnějšku nenahlédnutelné, ale přesto zřejmé." (306) V těchto opakovaných výzvách ke zdrženlivosti adresovaných teoretické fyzice se zjevně uplatňuje i ona normativita fi losofi e vědy, na kterou Zámečník kladl důraz již v úvodu knihy a jejíž význam znovu podtrhává také v jejím závěru. Na stejném místě pak také Zámečník nastiňuje pět cest, kterými by bylo možné se při příštím fi losofování o vědě vydat. Stále je podle něj proveditelné pokračovat v rekonstrukcionistických přístupech k vědě, které představuje syntaktické, sémantické a pragmatické refl ektování struktury vědeckých teorií, povahy vědeckého vysvětlení, vědeckého testování a vývojových tendencí vědy. Zcela nečekaně je za hlavní nevýhodu těchto přístupů označen jejich technicistní charakter: „[...] je pravda, že by si každý obor, i fi losofi cký, měl uchovat určitý esprit, který jej povznese nad jeho jinak většinovou nudnou agendu. Proto by rozhodně další vývoj fi losofi e vědy neměl zůstat jen u jinak naprosto oprávněného rekonstruktivistického přístupu." (316) 481 Každá část tohoto argumentu zní podezřele: „nudná agenda", „proto" a „rozhodně", „naprosté oprávnění". Buď jak buď, zábavnější a celkově zřejmě nejvíce žádoucí variantou je podle Zámečníka rozvíjení fi losofi í specifi ckých oborů. Těsný vztah s konkrétními obory podle něj navíc naplňuje intenci analytických fi losofů, kteří podrobnou znalost konkrétní vědecké disciplíny vždy chápali jako vhodný základ pro budování obecné fi losofi e vědy. Třetí možností je balancování fi losofi e vědy na hraně metafyziky, kde je však riziko pádu do hlubin spekulací až příliš velké. Tak trochu z opačné strany lze také vsadit na nové disciplíny (sociologii, psychologii, historiografi i vědy), které fi losofi i vědy konkurují již od 80. let minulého století, ač ji zatím nedokázaly zdolat – pro Zámečníka z dobrých důvodů. A konečně je tu „nejefemérnější možnost", jíž je „zkoumat povahu normativních východisek vědy, tj. podrobit zkoumání samotnou bázi našeho rozumění vědě" (318), a dospět k tomu, že nějaké hodnotové východisko (pro Zámečníka především východisko empirické) je pro vědu nevyhnutelné. Proč ne. Někdo by pravda mohl mít pocit, že zde Zámečník vějíř budoucích možností nerozevírá úplně. Protože se ale před jinými návrhy nijak autoritativně neuzavírá, snad na tom zase až tak nezáleží. Nabízí se kupříkladu porozhlédnutí se po kontinentální tradici ve fi losofi i vědy, která má i v českém prostředí své slyšitelné zastánce.7 Zda Zámečník zvolil dobře, když se otevřené diskuse s nimi dobrovolně zřekl (již v podtitulu knihy čteme, že v ní půjde o analytickou tradici), je podle mého názoru sporné. Jeho práce tím samozřejmě získala jednoznačnější zařazení, určité zohlednění nevýlučnosti analytické tradice by však bývalo bylo užitečnější než třeba již zmiňované zatěžování celého textu neplodnými výpady proti společenským a humanitním vědám. Tuto výtku na druhou stranu není třeba nijak přeceňovat, protože svou vlastní pozici autor vyložil dostatečně jasně, a každý se tedy může ve vztahu k ní vlastními silami lehce zorientovat. Zámečník je jednoznačně výrazným autorem, který pomáhá půdorys, na němž působí malá a roztroušená česká komunita zájemců o fi losofi i vědy, vyjasňovat (třebaže tento ohled nevstupuje do jeho textu přímo).8 I když tedy 7 Na mysli mám historicky orientované práce Ladislava Kvasze, Daniela Špeldy, Miloše Kratochvíla, Ondřeje Švece, Jindřicha Černého a dalších. K rozmanitosti tzv. historické epistemologie srov. Tomáš DVOŘÁK a kol., Současné přístupy v historické epistemologii. Praha: Filosofi a 2014. 8 Domácí produkce fi losofů a historiků vědy relevantní pro Zámečníkův výklad by přece jen mohla být zohledňována častěji. Např. v pasážích věnovaných Nielsu Bohrovi fl agrantně chybí odkaz na nedávnou práci Filipa Grygara (Filip GRYGAR, 482 Lukáš Zámečník panorama fi losofi e vědy nenastiňuje nijak nezaujatě, bylo by dobré, aby byl jeho text přijat za naléhavý podnět k diskusím, které by mezi sebou domácí fi losofové věd(y) měli vést. Komplementární myšlení Nielse Bohra v kontextu fyziky, fi losofi e a biologie. Červený Kostelec: Pavel Mervart 2014). V oblasti přehledové literatury jistě mohl být vzpomenut Břetislav Fajkus (Břetislav FAJKUS, Filosofi e a metodologie vědy. Vývoj, současnost a perspektivy. Praha: Academia 2005). Budiž dále zmíněna studie Vladimíra Havlíka (Vladimír HAVLÍK, Anomálie, ad hoc hypotézy a temné stránky kosmologie. Červený Kostelec: Pavel Mervart 2015), která však nejspíše vyšla až po dokončení Zámečníkova rukopisu.