Gheorghe-Ilie FÂRTE * Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată Abstract. The problem of self-governing of a community (more precisely, the involvement of its members in collective actions directed towards achieving a common goal) is extremely important. In our opinion, it is necessary to give honest answers to the following questions: (a) What are the constituents of collective actions meant to help obtaining public goods and how should they be determined? (b) How useful, rational and legitimate are civic actions (in general) and the measures of self-government of a community (in particular)? (c) What are the resources, rights and duties in a self-governing community? (d) What parts can professional communicators play, in order to stimulate their fellow citizens' participation in the art of self-governing? Civic participation in realizing the common good has several aspects, starting with voting participation and ending with the community's self-mobilization. Professional communicators (in this case, public relations specialists) may contribute to building a self-governing society by playing six parts: the town crier, the steward, the traffic manager, the conductor, the creator and the facilitator. Keywords: civic action, self-governing society, civic resources, civic participation, communications professionals Résumé. La question de l'autogouvernement d'une communauté, c'est-àdire de l'implication des membres de celle-ci dans des actions collectives orientées vers la réalisation d'un but commun, est extrêmement importante. Nous avons cru opportun d'essayer de donner des réponses honnêtes aux questions suivantes : (a) Quelles sont les composantes des actions collectives censées contribuer à l'obtention des biens publics et comment doivent-elles être calculées ? (b) Quelles sont l'utilité, la raison, la légitimité des actions civiques (en général) et des actions d'autogouvernement d'une communauté (en particulier) ? (c) Quels sont les ressources, les droits et les obligations dans une communauté qui s'autogouverne ? (d) Quels rôles les communicateurs professionnels doivent-ils jouer afin de stimuler la participation de leurs concitoyens à l'art de l'autogouvernement ? La participation civique à la construction du bien commun revêt diverses formes, allant de la participation au vote jusqu'à l'automobilisation de la communauté. Les communicateurs professionnels (en l'espèce, les spécialistes des relations publiques) peuvent contribuer à la construction d'une société autogouvernée en assumant les six rôles suivants : le speaker, le steward, le manager de trafic, le chef d'orchestre, le créateur et le facilitateur. Mots clés : action civique, société autogouvernée, ressources civiques, participation civique, communicateurs professionnels * Universitatea „Al.I.Cuza", Iaşi (România) Argumentum: Journal of the Seminar of Discursive Logic, Argumentation Theory and Rhetoric, 8, 2010, pp. 108-138, http://www.fssp.uaic.ro/argumentum/numarul%208/Gheorghe-Ilie_FARTE_Argumentum_nr.8_2010.pdf Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 109 În ultimele decenii (cu precădere, după prăbuşirea regimurilor comuniste din Europa de Est), foarte mulţi politicieni de profesie, politologi din mediul academic şi comentatori politici din mainstream media sau cantonat pe o poziţie oarecum paradoxală; pe de o parte, s-au întrecut în a evidenţia virtuţile regimului politic democratic – pe linia butadei celebre a lui Winston Churchill „Democraţia este un sistem politic prost, însă cel mai bun dintre cele pe care omenirea le-a inventat până acum" −, iar pe de altă parte, au deplâns sau chiar înfierat dezinteresul mereu crescând al cetăţenilor faţă de viaţa politică. Pare-se că forma de organizare şi de conducere statală, în care puterea vine de la popor şi în care acesta şi-o exprimă în mod direct sau indirect (şi care ar fi caracterizată de suveranitatea poporului, separaţia puterilor în stat, garantarea drepturilor omului, egalitatea tuturor cetăţenilor în faţa legii, limitarea puterii guvernului de a interveni în viaţa persoanelor sau comunităţilor, regula majorităţii în luarea deciziilor, protecţia drepturilor minorităţilor etc.) nu a fost suficient de bine înţeleasă sau îndeajuns de apreciată pentru a determina un grad acceptabil de participare politică a cetăţenilor. Este ilustrativ în acest sens declinul ratei de participare la alegerile parlamentare din România, de la 86,19% în 1990 la 39,20% în 2008, participarea la vot fiind – nota bene – forma primară şi cea mai facilă de participare politică. Ieşirea din această situaţie contradictorie este corelată, pe de o parte, cu reconstrucţia conceptului de democraţie, iar pe de altă parte, cu rafinarea şi operaţionalizarea conceptului de participare politică. Astfel, democraţia nu este văzută pur şi simplu ca democraţie, ci ca democraţie clasică (sau ateniană), reprezentativă, deliberativă, directă, pluripartidă, parlamentară, jacksoniană, nonpartizană, republicană, liberală, radicală, socială, populară, socialistă, nouă, puternică, religioasă, totalitară, economică, electronică, defensivă, bioregională, stocastică, de proximitate, anticipativă, la locul de munca, democratură etc., iar participarea politică este transpusă pe o axă mărginită la un capăt de participarea la vot şi la celălalt capăt de automobilizarea comunităţii (Cavaye, 2004: 85-101), fiind recomandată implicarea voluntară a cetăţenilor în unele cazuri sau chiar constrângerea lor în alte situaţii (de regulă, în ce priveşte participarea la vot). Deşi este evidentă tendinţa de a acorda mai multă importanţă cuvintelor decât ideilor exprimate prin ele, trebuie să recunoaştem, totuşi, că problema autoguvernării unei comunităţi, mai exact, a implicării membrilor unei comunităţi în acţiuni colective orientate spre atingerea unui interes comun este de maximă importanţă. Rezolvarea ei nu depinde nici de distincţii terminologice superflue (care l-ar face invidios pe un sofist de felul lui Prodicos), nici de asumarea unui cadru normativ (care ar gâdila orgoliului unui „inginer social" de genul lui Robespierre), ci de căutarea unor răspunsuri oneste la următoarele întrebări: (a) Care sunt componentele acţiunilor colective menite să contribuie la obţinerea bunurilor sau serviciilor publice şi cum trebuie să fie ele dimensionate? (b) Cât de utile, raţionale şi legitime sunt acţiunile politice (în general) şi acţiunile de autoguvernare a unei comunităţi (în special)? (c) Care sunt resursele, drepturile şi obligaţiile într-o comunitate care se autoguvernează? (d) Ce roluri pot îndeplini comunicatorii profesionişti într-o societate, astfel încât să stimuleze participarea concetăţenilor la arta autoguvernării? Gheorghe-Ilie FÂRTE 110 1. Sferă politică, sferă economică, sferă comunitară Obişnuiţi de câteva decenii cu paternalismul statului (bunăstării generale) – închipuit ca „fiinţă binefăcătoare şi inepuizabilă", care are „pâine pentru toate gurile, muncă pentru toate braţele, capitaluri pentru toate întreprinderile, credite pentru toate proiectele, untdelemn pentru toate plăgile, balsam pentru toate suferinţele, sfaturi pentru toate perplexităţile, soluţii pentru toate îndoielile, adevăruri pentru toate inteligenţele, distracţii pentru toate plictiselile, lapte pentru copii [şi] vin pentru bătrâni", care „se îngrijeşte de toate nevoile noastre, previne toate dorinţele noastre, satisface toate curiozităţile noastre, repară toate erorile noastre" şi care ne dispensează „de prevedere, de prudenţă, de sagacitate, de experienţă, de ordine, de economie, de temperanţă şi de activitate" (Bastiat, 2007: 97) −, trecem uşor cu vederea faptul că sfera politică (proprie intervenţiei statului) nu este decât una dintre componentele societăţii. Apelând la criterii de diferenţiere pe cât de simple, pe atât de pertinente – principiul regulator, resursa sistemică, tipul de feedback sau retroacţiune (diZerega, 2004) şi principalele valori care fundamentează acţiunile întreprinse −, putem trata societatea (umană) ca sinteză a trei sfere sociale majore: sfera politică, sfera economică şi sfera comunitară. Principiu esenţial şi regulator al sferei politice, statul pare să fie o entitate greu de precizat într-o definiţie satisfăcătoare. Într-o lucrare de referinţă privind această problemă, Anthony de Jasay a realizat un interesant puzzle definiţional, atrăgând atenţia asupra unor perspective diferite (şi, în mare parte, divergente) asupra statului. Astfel, pentru Karl Marx şi adepţii lui, statul este instrumentul prin care clasa dominantă îşi promovează interesele, iar pentru non-socialişti, un instrument conceput să servească utilizatorilor săi. Pentru Thomas Hobbes, statul este o unealtă de menţinere a păcii, în timp ce pentru John Locke, el este un mijloc de apărare a drepturilor naturale la viaţă, libertate şi proprietate. La Jean-Jacques Rousseau, statul realizează voinţa generală, pe când la Jeremy Bentham şi John Stuart Mill, el este un vehicul de îmbunătăţire a contractelor şi acordurilor sociale. Pentru liberalii contemporani, statul compensează incapacitatea intereselor private de a se armoniza în mod spontan, practicând dreptatea distributivă, id est producând bunuri publice: securitate, aer (şi, în general, mediu) curat, străzi pavate/ asfaltate, educaţie generală, servicii de sănătate etc. (cf. Jasay, 2007) Recurgând la o metaforă sugestivă, Frédéric Bastiat a considerat statul drept o mare „ficţiune prin intermediul căreia toţi se străduiesc să trăiască pe cheltuiala tuturor celorlalţi". (Bastiat, 2007: 95-107) În general, oamenii nu sunt mulţumiţi cu Sfera politică Sfera economică Sfera comunitară Principiul regulator STATUL PIAŢA TRADIŢIA Resursa sistemică LEGEA BANUL DARUL Retroacţiunea GRATIFICAŢIILE VS. PEDEPSELE PROFITURILE VS. PIERDERILE INTEGRAREA VS. IZOLAREA Valoarea fundamentală DREPTATEA/ ECHITATEA EFICIENŢA/ PRODUCTIVITATEA CARITATEA/ SOLIDARITATEA 1. Sferele constituente ale unei societăţi umane Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 111 ceea ce agonisesc prin muncă proprie sau cu ceea ce dobândesc prin tranzacţii voluntare cu semenii lor. Într-o măsură mai mare sau mai mică (în funcţie de sistemul de valori pe care l-a internalizat), fiecare om vrea să profite de roadele muncii celorlalţi, altfel spus, el doreşte să primească de la semenii lui mai mult decât aceştia ar consimţi să-i acorde. Or, din teamă sau ruşine, puţini se încumetă să ia direct, respectiv să solicite explicit de la semenii lor bunurile pe care şi le doresc. Nu foarte mulţi oameni sunt dispuşi să poarte etichetele infamante de tâlhar, respectiv cerşetor. De aceea, oamenii recurg la un intermediar atotputernic şi costisitor – statul –, căruia îi cer să redistribuie în mod legal şi în ordine resursele şi agoniseala unei întregi comunităţi, astfel încât partea care le revine să fie cât mai mulţumitoare pentru ei. Sociologului german Franz Oppenheimer îi datorăm nu numai o clară definiţie a statului, ci şi o foarte pertinentă distincţie între mijloacele economice şi mijloacele politice care pot fi utilizate în atingerea unor obiective, cu precădere în obţinerea bogăţiei şi bunăstării. Astfel, după Oppenheimer, statul se prezintă – cel puţin în primele faze ale existenţei sale – ca o instituţie socială impusă de către un grup învingători unui grup de învinşi cu scopul de a se proteja atât contra revoltelor din interior, cât şi faţă de atacurile din afară, respectiv cu obiectivul de a reglementa exploatarea economică a învinşilor de către învingători. (Oppenheimer, 1922: 15) Trecând, apoi, la caracterizarea mijloacelor de creare a bogăţiei, Franz Oppenheimer împarte membrii oricărei comunităţi în două categorii: clasa producătorilor şi clasa prădătorilor. Producătorii îşi asigură bunurile dorite întrebuinţându-şi cunoştinţele, metodele, tehnicile, priceperile etc. în procesul de transformare a resurselor disponibile şi recurgând la schimburi voluntare de bunuri şi servicii cu alţi producători, în timp ce prădătorii „sifonează" bunurile şi serviciile producătorilor, făcând apel la forţă sau la ameninţarea cu forţa. (ibidem: 24-27) În ultimă instanţă, statul nu este altceva decât „organizaţia mijloacelor politice" (organization of political means), adică forma sistematică a procesului de spoliere [a producătorilor] pe un anumit teritoriu. (ibidem) Pe linia lui Frédéric Bastiat şi Franz Oppenheimer, Hans-Herman Hoppe consideră că statul este un monopol teritorial al coerciţiei, mai exact o agenţie ce se poate angaja în încălcarea neîntreruptă, instituţionalizată a drepturilor de proprietate şi în exploatarea proprietarilor legitimi, sub forma exproprierii, impozitării şi reglementării. (Hoppe, 1995: 94) În acelaşi sens, Murray N. Rothbard identifică statul cu acea organizaţie din componenţa unei societăţi care încearcă să-şi conserve monopolul utilizării forţei şi violenţei pe un anumit teritoriu şi care îşi obţine veniturile prin constrângere, iar nu prin contribuţii voluntare sau prin plata serviciilor prestate. (Rothbard, 2000: 55-58) Cele câteva puncte de vedere prezentate succint mai sus probează faptul că termenul de stat este înconjurat de un halo de semnificaţii conotative, astfel încât definiţiile asumate – oricât de descriptive şi neutre axiologic ar părea – dezvăluie o anumită filosofie de viaţă şi o anumită perspectivă asupra societăţii. Astfel, persoanele care participă activ la viaţa unui stat şi care resimt, în acest context, mai curând avantaje decât dezavantaje tind să încorporeze în stat teritoriul şi populaţia asupra cărora îşi exercită autoritatea această organizaţie. Dimpotrivă, persoanele cărora le repugnă mijloacele politice şi care sunt mai atente la faptul că le este îngrădită libertatea de a-şi urma (în mod Gheorghe-Ilie FÂRTE 112 paşnic) propria cale spre fericire şi că sunt private (prin taxe şi impozite) de roadele muncii lor constată că statul este doar o parte a societăţii, ele intrând în componenţa celeilalte părţi. Cei care – din teamă sau ruşine – evită să-şi asume responsabilitatea utilizării mijloacelor politice tind să identifice statul cu o structură impersonală, constituită din instituţii, autorităţi şi alte entităţi abstracte. Dimpotrivă, cei care valorizează autonomia personală tratează statul ca pe un ansamblu de indivizi, aceştia din urmă fiind responsabili atât în mod individual, cât şi în mod colectiv pentru fiecare activitate în care sunt utilizate mijloace politice. În sfârşit, persoanele care se complac în „miopie praxiologică" tind să accepte modificarea (recte extinderea) sferei de acţiune a statului, cu singura condiţie de a beneficia – pe termen scurt – de anumite efecte pozitive, indiferent de consecinţele negative provocate, pe termen scurt, asupra altor categorii de persoane, de efectele negative produse, pe termen lung, asupra întregii societăţi sau de caracterul scelerat al mijloacelor politice folosite. Dimpotrivă, persoanele înzestrate cu viziune şi cu un acut simţ al responsabilităţii (atât individuale, cât şi colective) tind să-şi focalizeze atenţia asupra justeţei scopurilor urmărite şi a onestităţii mijloacelor alese pentru atingerea lor. În lumina acestor precizări, pe fundamentul definiţiilor propuse de către Frédéric Bastiat, Franz Oppenheimer, Murray Rothbard şi Hans-Hermann Hoppe, subscriem la următoarele teze: • statul este o parte proprie a oricărei societăţi, astfel încât nici chiar un stat totalitar nu coincide cu societatea pe care o guvernează; • statul nu este o entitate abstractă, ci un ansamblu de persoane, care sunt responsabile atât individual, cât şi colectiv pentru acţiunile întreprinse; • statul deţine monopolul utilizării forţei, atât în obţinerea resurselor necesare funcţionării sale, cât şi în implementarea unor reguli de conduită la nivelul întregii societăţi; • sfera proprie de acţiune a statului nu este legitimată, în primul rând, de numărul persoanelor care sunt de acord cu privire la întinderea ei, ci de caracterul eminamente public atât al bunurilor sau serviciilor tranzacţionate, cât şi al cadrului social în care aceste bunuri sunt create şi distribuite. Simplu spus, un bun poate fi considerat public dacă şi numai dacă nu poate fi acordat cuiva fără a fi acordat în principiu tuturor. (cf. Fârte, 2009: 25) Cu alte cuvinte, un bun este public dacă şi numai dacă nimeni nu îi poate împiedica sau limita pe ceilalţi să beneficieze de el. Consumul bunurilor publice exclude, în mod esenţial, rivalitatea şi competiţia. Oricât de mult s-ar bucura cineva de unele produse publice – siguranţă individuală, libertate în utilizarea propriilor cunoştinţe, priceperi sau abilităţi, protecţia proprietăţii, pace socială, mediu curat, drumuri, mijloace de transport în comun, parcuri, teatre, muzee etc. –, semenii săi pot beneficia în aceeaşi măsură de pe urma lor (Steiner, 2001: 21). Mai mult, bunurile publice se comportă ca bunuri de ordinul doi, deoarece ele satisfac indirect nevoile oamenilor, în asociere cu bunuri private de ordinul întâi. Stabilitatea şi coeziunea unei societăţi depind în mod direct de cantitatea şi calitatea bunurilor publice disponibile, indiferent dacă acestea sunt de natură materială sau spirituală. Evident, statul nu poate conferi caracter public decât bunurilor care sunt suficient de abundente pentru a ajunge la toţi solicitanţii. Dacă – din cauza rarităţii – cel puţin Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 113 o persoană nu beneficiază de un bun public, deşi este calificată la obţinerea lui, respectivul bun trebuie privatizat, adică trecut în sfera comercială, unde funcţionează legea cererii şi ofertei. Procedând altfel, statul generează corupţie, frustrare şi instabilitate socială. Bunurile publice sunt administrate de către stat în sfera publică, mai exact acolo unde persoanele le recunosc semenilor lor următoarele patru drepturi: (a) dreptul de a fi prezent sau de a participa, (b) dreptul de a fi informat, id est de a şti ce se întâmplă, (c) dreptul de a judeca acţiunile întreprinse prin prisma unor criterii intersubiective şi (d) dreptul de a impune respectarea unor reguli valabile la nivelul unei întregi colectivităţi. Astfel, activităţile primarului unui oraş au o certă dimensiune publică, în măsura în care (a') nu poate bloca în mod arbitrar accesul cetăţenilor (în mod special, al ziariştilor) în perimetrul instituţiei pe care o conduce, (b') este dator să aducă la cunoştinţa persoanelor, organizaţiilor sau instituţiilor cu care interacţionează unele informaţii fundamentale (privind organigrama primăriei, resursele umane, resursele financiare, spaţiile disponibile etc.), (c') se supune judecăţii şi evaluării cetăţenilor obişnuiţi, liderilor de opinie, organizaţiilor neguvernamentale, instituţiilor juridice etc. (pe baza unor criterii politice, legale, de performanţă etc.) şi (d') acţionează în limitele impuse de anumite constrângeri legale, profesionale, comunitare, morale etc. (cf. Fârte, 2009: 24-25) Focalizat pe furnizarea bunurilor publice în sfera publică – într-o lume liberă de rivalitate şi competiţie, caracterizată de consens şi cooperare şi care permite fiecărei persoane să-şi pună în valoare potenţialul, să-şi dezvolte personalitatea şi să ducă o viaţă virtuoasă (Cunningham, 2002: 7) –, statul se află în situaţia paradoxală de a-şi asuma sarcina edificării paradisului (terestru) cu mijloacele infernului. În fond, mijloacele politice folosite de către stat nu sunt diferite de cele ale criminalilor, stăpânilor de sclavi sau tâlharilor, deoarece statul îşi arogă dreptul de a lua viaţa unor membri ai societăţii, dreptul de limita sau chiar anula libertatea altor membri ai societăţii, precum şi dreptul de a încălca dreptul de proprietate al tuturor membrilor societăţii (mai ales prin sistemul de taxe şi impozite). Ceea ce este condamnabil şi sancţionabil în cazul oamenilor obişnuiţi este socotit acceptabil sau chiar lăudabil în cazul organizaţiei numită stat. Explicaţia rezidă în faptul că acţiunile politice sunt fundamentate pe valoarea fundamentală a dreptăţii, iar efectele acestora sunt predictibile prin prisma legilor adoptate şi făcute publice, comportamentele prosociale fiind recompensate, iar cele antisociale, sancţionate. Feedback-ul din sfera politică a societăţii contemporane pare suficient de precis şi onest, pentru a le asigura actorilor sociali beneficiul bunurilor publice şi evitarea sancţiunilor. Aşa cum am menţionat deja, sfera politică nu este singura componentă a unei societăţi; am putea adăuga chiar că nu este nici cea mai importantă şi nici prima în ordine cronologică. Înainte ca un grup de persoane să-şi aroge monopolul utilizării mijloacelor politice, pentru a expropria o parte a din avuţia semenilor lor, iar mai apoi, pentru a le oferi – în compensaţie – bunuri publice, trebuia să existe o masă de producători angajaţi în tranzacţii voluntare de bunuri private. Aceste schimburi paşnice de bunuri private formează sfera economică/ comercială, sunt guvernate de legile pieţei (îndeosebi de legea cererii şi a ofertei), sunt facilitate de cea mai vandabilă marfă − banul −, iar participanţii la ele sunt motivaţi de dorinţa Gheorghe-Ilie FÂRTE 114 de a-şi maximiza câştigul, respectiv de a-şi reduce sau chiar anula pierderile. Eficienţa sau productivitatea constituie principala valoare care fundamentează activităţile economice. În contrast cu bunurile publice, produsele private sunt rare (mai exact, ele nu ajung pentru toţi cei care şi le doresc) şi sunt destinate consumului exclusiv de către anumite persoane sau colectivităţi. Astfel, aerul pe care îl respirăm este suficient de abundent pentru a ajunge la toată lumea. El nu poate fi nici comercializat, nici „oferit" ca bun public. Însă, aerul curat poate fi comercializat într-un oraş poluat, iar aerul filtrat şi răcoros, întrun ţinut lovit de arşită. În acelaşi fel, apa unui izvor de munte poate fi băută gratis de un drumeţ aflat în trecere pe acolo, însă, un orăşean trebuie să plătească pentru ea, dacă îi este servită la domiciliu. Bunurile private trebuie supuse comercializării, iar beneficiarii lor trebuie să plătească pentru ele, nu numai fiindcă nu sunt suficiente pentru toată lumea, ci şi pentru că nu toţi şi le doresc la fel de mult, iar consumul lor este exclusiv. Mecanismul formării preţurilor pe o piaţă liberă garantează disponibilitatea bunurilor private pentru consumatorii care şi le doresc cel mai mult (şi care, evident, sunt gata să plătească cel mai mult pentru ele). Evident, disponibilitatea nu este însoţită întotdeauna de accesibilitate. Deseori, avem de-a face cu persoane care îşi doresc foarte mult anumite produse, produsele sunt disponibile, însă respectivele persoane nu şi le pot procura, deoarece nu dispun de resursele necesare şi nu pot plăti preţul cerut. Dacă produsele în cauză par de strictă necesitate – alimente, haine, medicamente etc. −, suntem tentaţi să credem că principiul regulator al pieţei trebuie înlocuit cu altul, cel mai adesea cu statul. Or, intervenţia statului în sfera economică distorsionează feedback-ul specific pieţei – profiturile versus pierderile – şi amână (sau chiar împiedică) echilibrarea cererii cu oferta, implicit, creşterea cantităţii de produse private solicitate intens de către consumatori Mai exact, dacă profiturile nu sunt suficient de frapante, posesorii de capital nu sunt atraşi în sectorul economic marcat de penurie pentru a suplini oferta. Pe de altă parte, administratorii politici ai produselor rare şi intens cerute de consumatori – fie ei chiar politicieni de o înaltă ţinută morală – riscă să fie atraşi pe panta corupţiei, dat fiind faptul că întâlnesc oportunităţi irezistibile de câştig facil. Oricum, politicienii nu sunt pregătiţi să crească volumul bunurilor solicitate, iar dacă totuşi o fac, ei se fac vinovaţi, cel mai adesea, de risipă, întrucât – evoluând în regimul proprietăţii publice, iar nu în cel al proprietăţii private – le lipseşte capacitatea de a calcula corect costul factorilor de producţie şi de a estima realist raportul costuri-preţuri. Pe de altă parte, chiar dacă pare cinic, principiul regulator al pieţei modelează pozitiv stilul de viaţă al omului-consumator. Preţurile ridicate ale bunurilor private rare atrag atenţia asupra sănătosului principiu de viaţă că scutierul nu trebuie să-şi dorească ceea ce-şi doreşte stăpânul. Piaţa este cel mai democratic principiu regulator, întrucât toţi cei care dispun de resursa sistemică specifică – banul – sunt liberi să-şi procure bunul dorit şi să se bucure de el în exclusivitate. Piaţa nu pune nici o barieră artificială între consumator şi produsul dorit: nici obârşia, nici gradul de inteligenţă, nici nivelul de educaţie, nici apartenenţa la o categorie profesională, nici atingerea unor înalte standarde morale. Totuşi, piaţa îi descurajează pe cei neproductivi şi ineficienţi de la consumul produselor rare, pe care şi le doresc mai intens cei productivi şi eficienţi. Dacă Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 115 piaţa nu este lăsată să regleze raportul dintre cerere şi ofertă, apar, inevitabil, blocaje şi frustrări majore. Spre exemplu, buna funcţionare a pieţei auto a transformat autoturismele din produse specifice protipendadei în bunuri accesibile oamenilor de rând, cu venituri modeste. Pe de altă parte, dată fiind situaţia de monopol al statului în domeniu, drumurile publice nu ţin pasul – nici cantitativ, nici calitativ – cu creşterea numărului de maşini. Ambuteiajele de pe drumurile publice semnalează raritatea spaţiului pe care o maşină poate circula rapid şi în siguranţă, iar rezolvarea imediată şi facilă a acestei probleme constă în privatizarea drumurilor, astfel încât persoanele productive care doresc cel mai mult să circule rapid şi în siguranţă cu maşina să aibă această posibilitate, într-o primă fază, prin excluderea economică de pe şosele a şoferilor mai puţin productivi, care nu-şi permit să achite preţul cerut. La capătul acestor succinte precizări privind sfera economică, menţionăm faptul că volumul şi calitatea bunurilor private disponibile influenţează în mod direct vitalitatea şi dinamismul unei societăţi, iar caracterul exclusiv al bunurilor private face ca efortul de dobândire a acestora să se desfăşoare într-un climat marcat de invidie, rivalitate şi competiţie. 1 Sfera comunitară – ultima dintre cele trei componente ale societăţii contemporane – este guvernată de principiul regulator al tradiţiei, resursa sistemică este darul (sau ajutorul gratuit), retroacţiunea apare sub forma integrării, respectiv a izolării actorilor sociali, iar valorile 1 Cele mai edificatoare luări de poziţie în legătură cu aspectele şi problemele economiei de piaţă ni s-au părut a fi cele ale economiştilor liberali şi, îndeosebi, ale autorilor asociaţi cu Şcoala austriacă de economie (Hayek, 1945; von Mises, 1998; Block, 2008; Hazzlit, 2006; Callahan, 2004; Menger, 2007). fundamentale ale tuturor acţiunilor întreprinse sunt caritatea şi solidaritatea. Privită ca ansamblu de datini, concepţii, mituri, legende, superstiţii, obiceiuri, credinţe etc. constituite în cadrul unei comunităţi sociale şi transmise din generaţie în generaţie, tradiţia guvernează – în cadrul unei ordini restrânse – comportamentele persoanelor care se implică în diverse asociaţii voluntare: familii, parohii, cluburi, asociaţii sportive, societăţi de caritate, asociaţii ale vecinilor, think tank-uri etc. Ajutorul dezinteresat acordat în ordinea restrânsă a comunităţii (civile) întăreşte virtuţile personale, scade costurile vieţii, stimulează solidaritatea actorilor sociali şi măreşte coeziunea societăţii. Dezagregarea sferei comunitare este costisitoare pentru toate persoanele implicate şi are un impact dezastruos asupra celorlalte două sfere sociale: sfera politică şi sfera economică. Spre exemplu, declinul actual al instituţiei familiei a condus la transferul unor servicii de asistenţă socială – cum ar fi, de exemplu, îngrijirea persoanelor vârstnice – din sfera comunitară în sfera politică, precum şi la monetarizarea improprie a unor servicii, precum creşterea copiilor. Prezenţa unei sfere comunitare robuste sporeşte şansele ca societatea să aibă, pe de o parte, politicieni înzestraţi cu un simţ dezvoltat al dreptăţii şi responsabilităţii, iar pe de altă parte, întreprinzători prudenţi şi consumatori cumpătaţi. Virtuţile deprinse în ordinea restrânsă a familiei, parohiei, cartierului, clubului, asociaţiei de caritate etc. îl ajută pe politician să urmărească dreptatea, chiar dacă mijloacele folosite de el sunt înrudite cu cele ale tâlharilor, stăpânilor de sclavi sau criminalilor, iar pe deţinătorii de capital, pe întreprinzători, pe angajaţi şi pe consumatori îi motivează să conlucreze la creşterea gradului de bunăstare generală. Cu cât actorii din sfera economică sunt mai puţin virtuoşi, cu atât Gheorghe-Ilie FÂRTE 116 gradul de încredere între ei va fi mai mic, iar costurile implementării contractelor dintre ei, mai mari. Cohortele de consilieri juridici, notari, avocaţi, mediatori, ombudsmani etc. semnalează, din păcate, tocmai disoluţia accelerată a sferei comunitare. Viabilitatea oricărei societăţi umane depinde, în mod necesar, de ponderarea judicioasă a celor trei sfere sociale – politică, economică şi comunitară –, dar şi a ipostazelor specifice sub care se prezintă actorii sociali: cetăţean, producător-consumator, respectiv semen. Supradimensionarea sferei politice provoacă maladia politizării, statul asumându-şi noi şi noi servicii sociale nu pentru că ele n-ar putea fi asigurate (prin competiţie) pe piaţă sau (prin întrajutorare dezinteresată) în sfera comunitară, ci pentru a arăta că acumularea puterii de către deţinătorii mijloacelor politice este benefică social. Dacă intervine arbitrar în sfera economică, statul se transformă în factor de sărăcire a populaţiei, deoarece (a) reduce capitalul financiar accesibil întreprinzătorilor (prin creşterea datoriei publice), (b) deturnează forţa de muncă de la activităţile (direct) productive (prin creşterea birocraţiei), (c) restrânge, în general, resursele de pe piaţă (prin taxe şi impozite), (d) penalizează cumpătarea, prudenţa şi orientarea spre viitor a unora dintre membrii societăţii (prin inflaţie), (e) dezorientează întreprinzătorii (prin credite preferenţiale, scutiri de taxe, facilităţi, prime, supraimpuneri, accize etc.), (f) stânjeneşte echilibrarea raportului dintre cerere şi ofertă (prin limitarea profiturilor „excesive"), (g) împiedică ocuparea optimă a forţei de muncă (prin salariul minim garantat şi impozitarea muncii2), 2 Pertinenţa butadei „Dacă vrei să ai un lucru, subvenţionează-l, iar dacă doreşti să dispară, impozitează-l!" este evidentă în cazul forţei de muncă. Impozitul pe salarii şi nivelul salariului minim (h) provoacă raritate şi inaccesibilitate în cazul unor bunuri sau servicii (prin politici de monopol şi „preţuri administrate"3), (i) dezorientează consumatorii (prin programe de stimulare, precum „Rabla", „Prima casă" etc.), determinându-i să cumpere la preţuri oneroase bunuri de care nu au nevoie sau care întrec nivelul lor de productivitate4, (j) exacerbează expectanţele de consum (prin proclamarea unui aşa-zis drept la bunăstare), astfel încât multe persoane îşi arogă un standard de viaţă mult prea ridicat, în detrimentul generaţiilor viitoare etc. Dacă se insinuează abuziv în sfera comunitară, statul desocializează, alterează procesul de maturizare a persoanelor şi împiedică deprinderea virtuţilor. Astfel, „generoasele" servicii de asistenţă socială au redus funcţia economică şi de întrajutorare a familiei, parohiei şi comunităţii locale. Sute de ani, copilul a fost privit (şi primit) ca dar de la Dumnezeu, dar şi ca sprijin în economia domestică sau ca toiag al garantat îi descurajează pe întreprinzători să angajeze persoane situate la nivelul productivităţii marginale. Costurile cu respectivii angajaţi exced, de cele mai multe ori, valoarea adăugată pe care aceştia o creează. 3 Preţurile administrate se ajustează cu avizul autorităţilor statului. În acesta categorie intră preţul la energia electrică, energia termică, gazele naturale, medicamente, serviciile de poştă şi telefonie fixă, serviciile de apă, canal şi salubritate, transportul urban şi cel feroviar. Este interesant de remarcat că preţurile administrate sunt în continuă creştere, spre deosebire de preţurile libere, care fluctuează şi foarte adesea scad. Comparaţia, sub raportul calitate-preţ, a bunurilor şi serviciilor de pe piaţa IT cu serviciile de salubritate sau din transportul feroviar ilustrează efectul pernicios pe care îl are intervenţia statului în economie. 4 Afirmaţia că o persoană este prea puţin productivă pentru a-şi cumpăra o casă de 150.000 € pare cinică, însă adevărata probă de cinism este să determini persoana în cauză să-şi ipotecheze veniturile pe următorii 30-40 de ani şi să trăiască în tot acest răstimp cu stresul achitării următoarei rate. Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 117 bătrâneţilor. Destrămarea economiei domestice şi preluarea de către stat a sarcinii de a îngriji persoanele vârstnice i-a transformat pe copii în nişte nepoftiţi, fapt ilustrat de proliferarea practicilor contraceptive (şi de acceptarea ca fapt natural a celei mai inumane forme de contracepţie, avortul). Mai apoi, pe cale de consecinţă, instituţia mariajului a devenit superfluă, deoarece, în absenţa copiilor, persoanele adulte nu mai au nevoie de un cămin şi de o formă specială de solidaritate. Fără relaţii conjugale fertile, partenerii nu sunt constrânşi la fidelitate reciprocă şi nu au o motivaţie suficientă pentru a încheia un parteneriat exclusiv pe viaţă. Paternalismul statului, îi demotivează pe tineri să-şi asume responsabilităţile specifice perioadei adulte, fapt evidenţiat de şcolarizarea prelungită (deseori, peste vârsta de 30 de ani). Dacă statul nu ar transforma problemele de viaţă private în probleme de interes public (educaţie, loc de muncă, familie, sursă de venit, sănătate etc.), oamenii şi-ar lua mai repede viaţa în propriile mâini şi nu ar aştepta ca anumiţi „comisari politici" să le rezolve problemele personale. Supradimensionarea sferei economice, mai exact, reconstrucţia întregii societăţi doar prin prisma legilor pieţei, banului şi raportului dintre profituri şi pierderi generează maladia comercialismului. Pe de o parte, ea transformă agenţia statală în plutocraţie, iar pe de altă parte, ea distruge componentele esenţiale ale comunităţii care nu pot fi valorizate prin intermediul banilor: dragostea conjugală, grija faţă de copii, devotamentul faţă de părinţi şi bunici, serviabilitatea specifică relaţiilor de vecinătate, caritatea faţă de aproapele aflat în nevoie etc. Comercializarea vieţii politice în societăţile democratice contemporane este frapantă sub cel puţin trei aspecte: (a) dezideologizarea sferei politice şi estomparea diferenţelor doctrinare au condus la modelarea falacioasă a competiţiei politice prin analogie cu principiile marketingului comercial; (b) campaniile de comunicare politică nu mai au drept scop reafirmare a fidelităţii faţa de o anumită familie politică şi, implicit, faţă de candidaţii care o reprezintă, ci persuadarea temporară a unui electorat din ce în ce mai versatil în scopul obţinerii majorităţii voturilor; (c) politicienii şi partidele politice trebuie să treacă testul viabilităţii financiare, în măsura în care sunt nevoiţi să cheltuiască fonduri impresionante chiar şi pentru a pierde alegerile. Multă vreme, competitorii politici se diferenţiau pe o axă ideologică (de la dreapta la stânga), în funcţie de categoriile sociale reprezentate (sub raportul intereselor), apartenenţa confesională a susţinătorilor, tipul de birocraţie implementat, nivelul intervenţiei statului în economie, răspunsurile date la problema imigraţiei şi poziţia adoptată faţă de integrarea în anumite structuri suprastatale. Se considera, astfel, că partidele de dreapta (i) reprezintă, cu precădere, interesele fermierilor, deţinătorilor de capital şi oamenilor de afaceri, (ii) beneficiază de sprijinul creştinilor practicanţi, (iii) susţin ideea statului minimal, propunându-şi să rezolve – într-un parteneriat al statului cu alte organizaţii – doar problemele majore ale societăţii, (iv) limitează implicarea statului în economie, lăsând pieţei principalul rol reglator, (v) caută să stăvilească – apelând uneori la mijloace legale dure – valurile de imigranţi şi (vi) manifestă rezerve în legătură cu transferarea unor responsabilităţi ale comunităţilor naţionale la nivelul unor structuri birocratice suprastatale. Pe de altă parte, se accepta, în general, faptul că partidele de stânga (i) îşi găsesc în muncitori şi, într-o proporţie ceva mai Gheorghe-Ilie FÂRTE 118 mică, în „gulerele albe" un electorat stabil şi fidel, (ii) beneficiază de sprijinul persoanelor areligioase şi de cel al adepţilor statului secularizat, (iii) multiplică sarcinile statului, în dezacord cu adepţii aşa-zisei „solidarităţi limitate", (iv) intervin mai frecvent în spaţiul economic al societăţii, pe considerentul că piaţa nu are capacitatea de a se autoregla, (v) sunt mai tolerante în privinţa emigranţilor, luând deseori măsuri de integrare a acestora în societate şi (vi) militează pentru o lume globalizată, condusă de structuri birocratice transnaţionale. La ora actuală, distincţia dreapta-stânga este desuetă, fie şi pentru faptul că toţi politicienii militează pentru o prezenţă din ce în ce mai robustă a statului în viaţa persoanelor şi comunităţilor5. Candidaţii sunt „livraţi" întregului electorat ca orice produs comercial, potrivit sloganului „Vinde cât mai bine ceea ce ai produs!". Or, ideea că în sfera politică se vând idei şi oameni (Le Seac'h, 1998; Stoiciu, 2001) este funciarmente eronată, deoarece piaţa şi actele de vânzarecumpărare presupun utilizarea de resurse private şi liberul consimţământ al părţilor implicate. Renunţând la substanţa ideologică, politicienii se prezintă în faţa cetăţenilor, cu precădere, pe palierul comunicării afective, ca „realităţi virtuale" sau simulacre. Politicienii nu-şi mai asumă, cu onestitate, anumite responsabilităţi şi nu mai caută să-şi schimbe în bine comportamentele private sau publice, ci preferă să-şi construiască o imagine publică vremelnică, însă suficient de adecvată pentru câştigarea alegerilor curente. Astfel, rezultatele electorale depind, în mare 5 Modelul statului paternalist – dator să asigure bunăstarea tuturor membrilor societăţii – s-a impus pe o scară atât de largă încât putem considera că toate partidele şi aproape toţi politicienii sunt de stânga. măsură, de fizionomia, vestimentaţia, accesoriile, gesturile etc. politicianului şi nu de ceea ce este el în realitate, de trecutul şi de angajamentele lui. Or, accentul pus pe latura afectivă a comunicării politice şi pe „managementul percepţiei" electoratului îngreunează progresiv sarcina câştigării sufragiilor şi cresc vulnerabilitatea candidaţilor. Cetăţenii care votează în cunoştinţă de cauză trebuie convinşi o singură dată şi dau dovadă de loialitate, votând constant cu candidatul care i-a convins în ciuda eventualelor împrejurări defavorabile sau greşeli comise. Cetăţenii persuadaţi la nivel afectiv trebuie seduşi permanent, întrucât ei îşi pot schimba radical şi instantaneu opţiunea de vot. Din pricina unei gafe, a unui eşec minor sau a unui context istoric dificil, un partid poate ajunge de la guvernare în afara parlamentului, oricât de onorabil a fost trecutul său şi oricât de oneste au fost acţiunile sale politice6. Focalizarea pe un electorat din ce în ce mai versatil şi trecerea la campania electorală permanentă7 au impus profesionalizarea comunicării politice. Costurile implicate de intrarea în competiţia politică şi de menţinerea în prim-planul scenei publice au ajuns atât de mari, încât viaţa politică a ajuns să fie dominată de „oligopoluri politico-financiare". Spre exemplu, ponderea milionarilor este de 6 Cazul Partidului Naţional Ţărănesc CreştinDemocrat este deosebit de ilustrativ în acest sens. În perioada 1997-2000, el era principalul partid aflat la guvernarea României, iar, actualmente, el are o prezenţă neglijabilă pe scena politică românească. De ce greşelile sau contraperformanţele care i-au fost imputate nu au afectat şi celelalte partide aflate atunci la guvernare (Partidul Naţional Liberal şi Partidul Democrat)? 7 Electoratul nu trebuie sedus doar în perioada campaniei electorale propriu-zise, ci şi în răstimpul legislaturilor. S-a ajuns, astfel, la guvernarea prin sondaje de opinie sau la guvernarea prin relaţii publice. Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 119 1% la nivelul Statelor Unite ale Americii, însă de 44% la nivelul Congresului. (lgstarr, 2009) În campania prezidenţială americană din 2008, cheltuielile tuturor candidaţilor au însumat 1,7 miliarde de dolari, cu menţiunea că Barack Obama – câştigătorul scrutinului prezidenţial – a cheltuit 740,6 milioane de dolari (44% din total). Nici înfrângerea în alegeri nu a fost ieftină, de vreme ce republicanul John McCain a cheltuit, la rândul lui, 227,7 milioane de dolari. (Salant, 2008) Costurile de campanie sunt impresionante chiar şi în România. După unele estimări, ultimele alegerile prezidenţiale din 2009 au impus candidaţilor cheltuieli de 50-70 milioane de euro, candidaţii „finalişti" – Traian Băsescu şi Mircea Geoană – cheltuind, fiecare în parte, între 20 şi 30 milioane de euro. (Sandu, 2009) Aşadar, sub impactul pernicios al comercializării, participarea la viaţa politică este condiţionată de deţinerea unei averi substanţiale sau de capacitatea de a atrage fonduri de la pătura bogată a societăţii. În mod nedrept, fără bani – resursa sistemică a sferei economice −, este imposibil să ai succes în sfera politică. Relativ la impactul comercialismului asupra sferei comunitare, este suficient să comparăm evoluţia produsului intern brut cu evoluţia gradului de satisfacţie privind bunăstarea personală. Monetarizarea multor schimburi voluntare specifice sferei comunitare – creşterea copiilor, îngrijirea persoanelor vârstnice, ajutorarea vecinilor etc. – contribuie la creşterea PIB-ului, însă nu, automat, la creşterea bunăstării. Copilul este mai bine îngrijit de către mamă şi mai puţin bine de către o bonă, chiar dacă aceasta probează profesionalism. Or, în PIB nu se reflectă devotamentul şi dragostea mamei, ci doar serviciile plătite ale bonei. Relaţiile conjugale dintre soţii fideli şi iubitori nu influenţează produsul intern brut, deşi ele sunt o condiţie sine qua non a viabilităţii unei comunităţi. Dimpotrivă, serviciile oferite de către prostituate (acolo unde prostituţia este legalizată) contribuie la creşterea PIB-ului, deşi ele sunt funciarmente dăunătoare pentru comunitate. Culmea este că prostituţia contribuie la creşterea produsului intern brut şi ca vector de răspândire a unor boli, deoarece serviciile medicale necesare pentru eradicarea lor intră în sfera schimburilor monetarizate. În concluzie, pentru cei care fetişizează PIB-ul, comercialismul din sfera comunitară este un factor de progres (economic), iar pentru cei care sunt atenţi la indicatorii reali ai bunăstării personale şi comunitare, el este un factor de anomie socială. Supradimensionarea sferei comunitare provoacă maladia tradiţionalismului, cu efecte la fel de negative − ca politizarea şi comercialismul − asupra întregii societăţi. Dacă sfera politică este supusă total principiului regulator al tradiţiei, societatea riscă să se confrunte cu fenomenul fundamentalismului (rasial, religios, naţional etc.). Astfel, Predania, Masorah ori Shariah pot fi îndreptare de viaţă foarte benefice în sfera comunitară, însă, dacă preceptele lor sunt impuse prin intermediul monopolului violenţei aşa-zis legitime, rezultatele sunt catastrofale. Mărturie stau, în acest sens, nenumăratele crime împotriva umanităţii comise de-a lungul istoriei în numele divinităţii (dar şi al unei presupuse superiorităţi naţionale sau rasiale). Nici permutarea valorilor fundamentale din sfera politică şi cea comunitară nu este dezirabilă. Din caritate sau spirit de solidaritate, răul poate să nu fie pedepsit în sfera comunitară, mai ales dacă ruşinea este încă un factor de descurajare a comportamentelor antisociale. Însă, impeGheorghe-Ilie FÂRTE 120 rativul dreptăţii reclamă – în sfera politică − judecata nepărtinitoare, indiferent de numărul celor implicaţi sau de circumstanţele (aparent) atenuante8. Transferul principiului regulator, resursei sistemice, feedback-ului şi valorilor fundamentale din sfera comunitară în sfera economică diminuează bunăstarea economică, prin perturbarea procesului de alocare eficientă a resurselor. Forţele impersonale ale pieţei par nemiloase cu întreprinzătorii ineficienţi sau ghinionişti, însă eliminarea acestor perdanţi din circuitul productiv este absolut necesară pentru prezervarea viabilităţii economice a societăţii. Producătorii nu trebuie recompensaţi – cumpărând bunurile sau serviciile pe care le oferă − din milă sau pentru eventualele acte de caritate pe care le-au întreprins, ci numai datorită faptului că satisfac cele mai importante şi prioritare cereri, la cel mai înalt nivel de calitate şi la cele mai mici costuri. În concluzie, bunăstarea personală şi cea comunitară depind, în mod necesar, de capacitatea de a discerne între sfera politică, sfera economică şi sfera comunitară a unei societăţi, precum şi de abilitatea de a dimensiona adecvat componentele oricărei acţiuni individuale sau colective: politică, economică şi comunitară. Apreciind corect natura obiectivelor urmărite, vom fi în măsură să ne raportăm la principiile regulative adecvate, la mijloacele de acţiune proprii şi eficace, la semnalele sistemice aferente retroacţiunii, precum şi la valorile care legitimează acţiunile noastre, indiferent dacă sunt individuale sau colective. 8 Revelatoare sunt aici următoarele precepte biblice: „Să nu te iei după cei mai mulţi, ca să faci rău; şi la judecată să nu urmezi celor mai mulţi, ca să te abaţi de la dreptate. Nici săracului să nu-i fii părtinitor la judecată!" (Ieşirea, 23: 2-3). 2. Utilitate, raţionalitate şi legitimitate în sfera acţiunilor civice Pentru a judeca în mod corect acţiunile colective ale membrilor unei comunităţi, mai ales sub raportul componentei lor politice, îndeosebi dacă este asumat explicit modelul democraţiei participative, este necesar să corelăm obiectivele urmărite, mijloacele folosite şi rezultatele obţinute sub raportul utilităţii, raţionalităţii şi legitimităţii. După cum am menţionat deja, bunurile şi serviciile oferite de către stat în contextul sferei politice au sau, mai bine zis, trebuie să aibă un caracter public, altfel spus ele trebuie să poată fi acordate tuturor celor îndreptăţiţi să le primească, într-un climat lipsit de rivalitate şi competiţie. În societăţile moderne, caracterizate de o ordine constituţională, statul îşi anunţă obiectivele sub forma unor drepturi abstracte pe care, apoi, se angajează să le garanteze tuturor cetăţenilor săi: dreptul la libertate individuală şi siguranţă personală, dreptul la protejarea vieţii intime, familiale şi private, dreptul la apărare, dreptul la liberă circulaţie, dreptul oricărui cetăţean de a-şi stabili domiciliul sau reşedinţa în orice localitate din ţară, de a emigra, precum şi de a reveni în ţară, dreptul oricărei persoane de a dispune de ea însăşi (dacă nu încalcă drepturile şi libertăţile altora, ordinea publică sau bunele moravuri), dreptul de a avea acces la orice informaţie de interes public, dreptul la libera exprimare a gândurilor, a opiniilor sau a credinţelor şi libertatea creaţiilor (de orice fel, prin viu grai, prin scris, prin imagini, prin sunete sau prin alte mijloace de comunicare în public), dreptul la învăţătură, accesul la cultură, dreptul oricărei persoane de a-şi dezvolta spiritualitatea şi de a accede la valorile Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 121 culturii naţionale şi universale, dreptul la ocrotirea sănătăţii, dreptul oricărei persoane la un mediu înconjurător sănătos şi echilibrat ecologic, dreptul de asociere şi libertatea întrunirilor, dreptul la muncă, dreptul la măsuri de protecţie socială (privind securitatea şi sănătatea salariaţilor, regimul de muncă al femeilor si al tinerilor, instituirea unui salariu minim brut pe ţară, repausul săptămânal, concediul de odihnă plătit, prestarea muncii în condiţii deosebite sau speciale, formarea profesională, precum şi alte situaţii specifice, stabilite prin lege), dreptul de proprietate, dreptul la un nivel de trai decent, dreptul la pensie, la concediu de maternitate plătit, la asistenţă medicală în unităţile sanitare de stat, la ajutor de şomaj, la alte forme de asigurări sociale publice sau private (prevăzute de lege), precum şi la măsuri de asistenţă socială, potrivit legii etc.9 Câtă vreme rămân abstracte, drepturile garantate de către stat membrilor săi – indiferent dacă sunt drepturi-libertăţi sau drepturi-creanţă – sunt considerate utile, rezonabile, legitime şi unanim dezirabile. Problemele apar atunci când aceste drepturi sunt transpuse în obiective specifice, măsurabile şi planificabile şi când sunt alese mijloacele de realizare. Programele „600 de săli de sport", „Cornul şi laptele", „Rabla", „Prima casă", autostrada „Transilvania", garantarea dreptului chiriaşilor de a locui mai departe în fostele case naţionalizate, garantarea creditelor luate de anumite companii, 9 Cf. Constituţia României, modificată şi completată prin Legea de revizuire a Constituţiei României nr. 429/2003, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 758 din 29 octombrie 2003; republicată, cu reactualizarea denumirilor şi dânduse textelor o nouă numerotare, în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 767 din 31 octombrie 2003. (http://www.ccr.ro/default.aspx/?page=laws/cons titution) scutirile temporare de la plata TVA, acordarea sumei de 25.000 de euro românilor care se întorc în ţară, majorarea valorii punctului de pensie, majorarea salariului de bază minim brut pe ţară etc. nu respectă condiţia universalităţii bunurilor publice. Prin urmare, toate asemenea obiective satisfac anumite grupuri de interese, însă nemulţumesc alte categorii sociale. Ceea ce este util pentru unii, este dăunător pentru alţii. Ne putem întreba, spre exemplu, cui ar folosi şi cui ar dăuna creşterea salariului de bază minim brut pe ţară, de la 600 lei lunar (nivel aflat în vigoare de la 1 ianuarie 2009) la 705 lei (cuantum propus de către fostul ministru Gheorghe Pogea) sau 750 lei (cuantum propus de către sindicate), în condiţiile în care economia românească s-a contractat în anul 2009 cu circa 8,5%? Până la un punct, măsura ar conveni agenţiei statale, care îţi poate aroga meritul de a promova dreptul constituţional la măsuri de protecţie socială, liderilor sindicali, care ar putea bifa încă o victorie în negocierile cu guvernul, respectiv angajaţilor suficient de productivi, care ar fi apăraţi de concurenţa noilor veniţi pe piaţa muncii? Cea mai dezavantajată categorie socială ar fi constituită tocmai din aşa-zişii beneficiari ai măsurii politice de creştere a salariului de bază minim brut pe ţară, adică din muncitorii aflaţi la nivelul productivităţii marginale (majoritatea aflaţi în căutarea primului lor loc de muncă). Nu trebuie să ai cunoştinţe economice, ci doar bun-simţ, pentru a înţelege că angajatorii nu vor creşte cheltuielile cu forţa de muncă în condiţii de descreştere economică majoră. Astfel, ei nu numai că nu vor angaja noi muncitori (în mod fatal, mai puţin productivi la început de activitate), ci, mai mult, îi vor concedia pe angajaţii care nu produc valoare adăugată mai mare decât costurile cu noile salarii. Gheorghe-Ilie FÂRTE 122 Dacă obiectivele acţiunilor politice ridică probleme legate de respectarea principiului universalităţii, rezultatele obţinute prin folosirea mijloacelor politice au carenţe intrinsece sub raportul calităţii şi eficienţei. În general, termenul de calitate poate primi şase definiţii, toate şase fiind subordonate principiului „Calitatea începe cu nevoile clientului (sau beneficiarului) şi sfârşeşte cu satisfacţia acestuia": (cf. Maguad, 2007) • definiţia transcendentă: Calitatea este ceva inteligibil în mod intuitiv, recognoscibil când este văzut, însă aproape imposibil de comunicat; • definiţia corelativă produsului: Calitatea este determinată de componentele şi atributele produsului. Cu cât produsul are mai multe caracteristici, cu atât mai înaltă este calitatea lui; • definiţia corelativă utilizatorului: Un produs este de (bună) calitate dacă beneficiarul lui este satisfăcut. Calitatea este determinată de ceea ce vrea clientul sau beneficiarul; • definiţia corelativă procesului de fabricare: Un produs este de calitate dacă el corespunde specificaţiilor din proiectul lui; • definiţia corelativă valorii: Un produs este considerat de calitate dacă îi este asociat un raport favorabil beneficiu-preţ; • definiţia corelativă clientului: Calitatea trebuie privită ca ceva ce satisface sau întrece aşteptările clientului. Oricare ar fi accepţia acordată termenului de calitate, majoritatea cetăţenilor consideră rezultatele acţiunilor politice ca fiind foarte deficitare din punct de vedere calitativ, fapt demonstrat prin gradul de implicare în viaţa politică, sondajele de opinie, comportamentele electorale, părerile exprimate în spaţiul public etc. Problema majoră nu este că cetăţenii au o părere proastă despre calitatea bunurilor şi serviciilor politice, ci că ei îşi formează această părere în mod necesar. Simplu şi fără menajamente spus, stă în firea lucrurilor ca cetăţenii să desconsidere rezultatele acţiunilor politice (mai ales a celor realizate în domeniul drepturilorcreanţă), din cel puţin patru motive. Înainte de toate, este practic imposibil pentru o agenţie statală să estimeze corect nevoile, dorinţele sau aşteptările fiecărui cetăţean şi, cu atât mai puţin, gradul de importanţă şi de urgenţă asociat acestora. Pe piaţă, intensitatea dorinţei consumatorilor de a avea un produs este reflectată acurat de preţul la care acest produs se tranzacţionează. Or, în sfera politică (acolo unde funcţionează monopolul violenţei legitime), nu există preţuri (libere), ci costuri mai mult sau mai puţin arbitrare. Spre exemplu, la sfârşitul anului 2008, guvernul condus de Călin PopescuTăriceanu a început derularea programului „Un calculator pentru fiecare elev", prin care urmau să fie distribuite gratuit elevilor de clasele a IX-a şi a X-a calculatoare tip desktop (30.000 în anul 2008 şi 420.000 în anul 2009).10 Ca tată a două eleve, una de clasa a IX-a şi cealaltă de clasa a X-a, sar fi cuvenit, probabil, să apreciez această iniţiativă guvernamentală, întrucât m-aş fi numărat printre beneficiari. Or, dimpotrivă, programul m-a scandalizat. Aveam, deja, la domiciliu două calculatoare de birou (proprietate personală) şi un calculator portabil (în folosinţă). La ce bun încă două calculatoare (cu specificaţii tehnice neconvenabile)? În mod evident, resursele puse în joc ar fi putut primi o destinaţie mult mai convenabilă. Din păcate, inadecvarea la nevoile, dorinţele şi aşteptările cetăţenilor nu se petrece doar în cazul unor asemenea programe, ci şi în 10 http://www.gov.ro/primul-ministru-calinpopescu-tariceanu-a-inmanat-calculatoare-elevilorde-clasa-ix-a-ai-grupului-scolar-economicadministrativ-si-de-servicii__l1a Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 123 privinţa sistemului public de pensii, sistemului asigurărilor sociale de sănătate, învăţământului public, programelor culturale, programelor de cercetare ştiinţifică, proiectelor de dezvoltare a infrastructurii etc. Confruntat cu criza economică mondială, guvernul chinez a folosit – ca stimul economic – un fond de 585 de miliarde dolari. Ce e drept, produsul intern brut al Chinei a crescut cu circa 8%, însă gradul de bunăstare al chinezilor nu a crescut proporţional. Un exemplu hilar de voluntarism politic l-a constituit construirea, în Mongolia Interioară, a unui nou oraş Ordos, care arată minunat, însă nu prea este locuit (AlJazeeraEnglish, 2009). Complexele rezidenţiale rezultate din investiţii imobiliare nu sunt locuri în care să trăieşti, ci în care poţi să-ţi „parchezi" banii, mai ales dacă aceste investiţii imobiliare sunt făcute de către agenţia statală. Ca ultim exemplu, extrem, de inadecvare la cerinţele cetăţenilor, amintesc situaţia tragicomică din anii premergători revoluţiei române din decembrie 1989, când economia socialistă − „forjată" de către planificatorii politici – oferea creveţi vietnamezi şi peşte oceanic celor care jinduiau după pâine, ulei, zahăr, unt, ouă, carne de pasăre, porc sau vită, citrice etc. În al doilea rând, politicienii nu sunt motivaţi să estimeze corect nevoile, dorinţele sau cerinţele fiecărui cetăţean, câtă vreme ei se află în situaţia – corect şi ingenios prezentată de către Milton Friedman (2006) – de a cheltui banii altora pentru alţii. Dacă nu apreciază corect cererea consumatorilor, omul de afaceri dă faliment, îşi pierde capitalul şi iese de pe piaţă, în schimb, dacă nu estimează acurat interesele cetăţenilor, politicianul nu pierde nimic din resursele proprii şi, deseori, nu-şi pierde nici măcar influenţa politică. Dacă nu mai are şanse de a câştiga alegerile, politicianul mai are încă posibilitatea de a ocupa o funcţie administrativă care nu depinde de sufragiile cetăţenilor. În al treilea rând, membrii agenţiei statale nu pot oferi bunuri şi servicii concordante cu „specificaţiile" cuprinse în programele electorale şi, apoi, de guvernare. Nevoia de a persuada un electorat din ce în ce mai capricios, lacom şi pretenţios îi împinge pe politicieni să promită, pe de o parte, creşterea cantităţii şi calităţii de bunuri şi servicii publice, iar pe de altă parte, scăderea taxelor şi impozitelor. Or, o astfel de promisiune este, evident, contradictorie. Politicienii sunt condamnaţi să ofere mai puţin decât au promis, id est să înşele aşteptările cetăţenilor, nicidecum să le satisfacă (sau, vai, să le întreacă). În sfârşit, aşa cum bine a remarcat Robert Higgs (2009), diversitatea valorilor, convingerilor şi intereselor cetăţenilor face practic imposibilă formularea unei soluţii unanim acceptate, chiar dacă există un consens privind problema în cauză. Mai ales în context socio-economic, problema cuiva poate fi soluţia altcuiva. Spre exemplu, creşterea contribuţiilor la fondurile de asigurări sociale afectează negativ atât angajaţii, cât şi angajatorii, însă asigură plata pensiilor pentru persoanele vârstnice. Ceea ce îi nemulţumeşte pe unii, îi reconfortează pe ceilalţi. Mai mult, chiar în sânul aceleiaşi categorii, putem vorbi de grade de mulţumire, respectiv nemulţumire. De pildă, acelaşi nivel al impozitului pe clădiri îi face pe unii contribuabili să mormăie nemulţumiţi, în timp ce pe alţii îi exasperează, împingându-i la acţiuni de nesupunere fiscală. În concluzie, utilitatea celor mai multe acţiuni întreprinse de către agenţia statală este contestabilă, întrucât obiectivele urmărite nu respectă condiţia universalităţii, bunurile sau serviciile oferite nu se ridică şi, mai grav, nu se pot ridica la Gheorghe-Ilie FÂRTE 124 nivelul de calitate dorit de către cetăţeni, iar mijloacele politice folosite creează, invariabil, nemulţumire, din cauza caracterului lor coercitiv şi al ineficienţei utilizării lor. Rămâne de văzut dacă nu cumva cele mai multe bunuri sau servicii oferite de către stat pot fi produse mai eficient din punct de vedere economic, la un nivel de calitate mai ridicat şi mai aproape de nevoile, dorinţele şi aşteptările mereu mai numeroase, mai variate şi mai schimbătoare ale fiecărei persoane în contextul sferei economice, prin intermediul proprietăţii private, creativităţii antreprenoriale, ordinii spontane şi pieţei. Viabilitatea formei democratice de organizare şi conducere statală nu depinde doar de utilitatea rezultatelor obţinute, ci şi de raţionalitatea acţiunilor întreprinse. Adepţii democraţiei (participative) se înscriu pe linia butadei lui H. L. Mencken că „democraţia este credinţa patetică în înţelepciunea colectivă a ignoranţei individuale" (cf. Caplan, 2007: 3), entuziasmându-se de „miracolul agregării [fericite]" a voturilor, id est de faptul că ponderea cetăţenilor bine informaţi dintro societate nu influenţează semnificativ rezultatul alegerilor. Cel puţin la nivelul „numerelor mari", adică în societăţile cu un număr mare de alegători, rezultatele scrutinelor sunt similare, indiferent dacă cetăţenii bine informaţi constituie 99% sau 1% din electorat, deoarece alegătorii ignoranţi se distribuie aleatoriu – pe întreaga „plajă" de candidaţi −, diferenţa făcând-o exclusiv alegătorii bine pregătiţi. Dacă ignoranţii nu greşesc sistematic, voturile lor individuale nu influenţează radical rezultatul votului. Din nefericire, aşa cum bine a remarcat Bryan Caplan, mulţi cetăţeni care îşi exercită dreptul de vot nu sunt ignoranţi umili, ci iraţionali infatuaţi, care se lasă mânaţi, în acţiunile lor, de prejudecăţi adânc înrădăcinate în mentalul colectiv. Printre altele, ei nu au încredere în capacitatea pieţei de a armoniza interesele private, subestimează binefacerile interacţiunilor cu străinii, sunt mai sensibili la gradul de ocupare a forţei de muncă decât la nivelul creşterii bunăstării şi consideră – fără a avea argumente suficiente − că situaţia generală a societăţii se înrăutăţeşte. Voturile alegătorilor iraţionali şi prezumţioşi nu se mai distribuie aleatoriu, astfel că ei pot determina rezultate electorale catastrofale la nivelul întregii societăţi. Istoria confirmă agregări nefericite ale voturilor exprimate democratic, mai ales în comunităţile şi perioadele caracterizate de ignoranţă (public afişată), prejudecăţi, interese sectare şi şovinism. Rămâne în sarcina elitelor unei societăţi educarea publicului larg, cu focalizare pe următoarele obiective: informarea corectă şi relevantă, eliminarea (sau, măcar, atenuarea prejudecăţilor), „luminarea" intereselor particulare, astfel încât ele să se poată armoniza la nivelul interesului general şi inculcarea virtuţii umilinţei, ştiut fiind faptul că ignoranţa umilă este benignă, dar iraţionalitatea dublată de îngâmfare este malignă. Acţiunile colective de autoguvernare a unei societăţi ridică şi problema legitimităţii lor, adică a dreptului de fi realizate de către o anumită agenţie – în speţă, agenţia statală −, în raport cu obiectivele urmărite, comunitatea asupra căreia este exercitată puterea şi mijloacele folosite. Cel mai potrivit punct de plecare în discutarea acestei probleme îmi pare a fi poziţia libertarianului Karl Hess, potrivit căreia, [în ordinea mundană,] fiecare om este proprietarul absolut al vieţii sale şi are dreptul să dispună de ea după cum crede de cuviinţă, respectând, în egală măsură, acelaşi drept semenilor săi. (Hess, 2009) Oamenii trebuie să-şi caute fericirea şi să-şi asigure bunăstarea prin producţie şi Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 125 schimb liber de bunuri sau servicii, pe baza principiului „valoare contra valoare". Altfel spus, fiecare om trebuie să obţină un lucru, pe care îl doreşte mai mult, de la un altul, care îl preţuieşte mai puţin, fapt care face schimbul voluntar şi reciproc avantajos. Însă, o categorie de persoane – politicienii – consideră că are dreptul să controleze vieţile altora, precum şi dreptul de a-i constrânge pe aceştia să-şi cheltuiască resursele în beneficiul unor semeni de-ai lor. Cel mai franc şi onest mod de asumare a dreptului de a conduce o comunitate poate fi atribuit monarhilor absoluţi sau, într-o formulare hoppeană, agenţiilor statale private. Zicerea lui Ludovic al XIV-lea „Statul sunt eu" este întru totul consistentă şi corectă pentru un suveran de drept divin, care este confirmat în această poziţie de autoritate, prin ceremonia ungerii, de către reprezentanţii lui Dumnezeu pe pământ. Dreptul divin este asociat, apoi, cu dreptul (natural) de proprietate, monarhul având căderea de a transmite descendenţilor legitimitatea de a guverna o comunitate. Din păcate, poate, agenţiile statale private au lăsat loc agenţiilor statale publice, care – prin apelul la proceduri (considerate corecte) de accedere la funcţiile publice − estompează graniţa dintre guvernanţi şi guvernaţi şi complică mult mai mult problema legitimităţii11. Conform articolului 2 din Constituţiei României, suveranitatea (naţională) aparţine poporului român, care o exercită 11 Constatarea lui Hans-Hermann Hoppe că proprietarul unei agenţii statale private tinde să aibă un orizont temporal de programare a acţiunilor viitoare în mod sistematic mai lung şi că, în consecinţă, gradul de exploatare economică a guvernaţilor este mai mic este confirmată de istorie. (Hoppe, 1995) Exploatarea economică excesivă pe care o practică agenţiile statale publice nu este atât de evidentă deoarece implicarea generală în politică face ca toată lumea să (încerce să) spolieze pe toată lumea. prin organele sale reprezentative şi prin referendum. Or, suveranitatea poporului român şi legitimitatea organelor sale reprezentative nu sunt atât de evidente pe cât sar părea. Spre exemplu, procesul verbal privind rezultatele finale ale alegerilor pentru Camera deputaţilor din 30 noiembrie 2008, arată că nu întreg poporul român (de circa 21.500.000 de persoane) este considerat suveran, ci doar 85% dintre membrii săi (adică 18.464.274), care au fost înscrişi în listele electorale. Dintre aceştia, doar 6.886.794 (circa 32% din totalul populaţiei României) şi-au manifestat suveranitatea prin voturi valabil exprimate, iar partidele care exercită în numele poporului suveran puterea politică (Partidul Democrat Liberal şi Uniunea Democrată Maghiară din România) au primit delegare de la 2.653.868 de alegători (care reprezintă 12,34% din populaţia României).12 În aceste condiţii, legitimitatea agenţiei statale publice nu pare mult mai bine întemeiată în raport cu agenţia statală privată (a unui monarh), chiar dacă procedura de delegare a suveranităţii pare corectă. Sub raportul obiectivelor urmărite, legitimitatea pare să derive din acordul membrilor comunităţii cu privire la pertinenţa lor. Rămâne însă întrebarea dacă obiectivele acţiunilor politice sunt legitimate de numărul persoanelor care le aprobă şi dacă este corect delimitat cadrul în care este înregistrată majoritatea. Majoritatea se poate înşela cu privire la pertinenţa unui obiectiv la fel ca un individ, iar ceea ce convine majorităţii la nivel regional poate să nu convină majorităţii la nivel naţional sau, de ce nu, la nivel continental ori global. Cine poate decide în ce context trebuie obţinut sprijinul public al majorităţii în vederea atingerii unui obiectiv? Fixarea în manieră 12 http://becparlamentare2008.ro/rezul/anexa8abun.pdf Gheorghe-Ilie FÂRTE 126 coercitivă a obiectivelor politice de către o agenţie publică ce reprezintă o facţiune din totalul populaţiei nu este în măsură să asigure o legitimitate suficientă. Lipsite de suport popular explicit, agenţiile statale nu extrăgeau până la sfârşitul secolului al XIX-lea decât 5-8% din venitul naţional şi nu angajau în activităţile lor mai mult de 3% din totalul populaţiei active. (Hoppe, 1995) Actualmente, în România, la un produs intern brut preconizat de 588 miliarde de lei, veniturile bugetare se ridică la 76,7 miliarde, cheltuielile bugetare la 94,8 miliarde13, iar circa jumătate din totalul angajaţilor lucrează în (sau pentru) sectorul bugetar. Aşadar, fără o consolidare evidentă a sprijinului public pentru obiectivele asumate, statul îşi asumă – din ce în ce mai puţin legitim – noi sarcini improprii, mai ales în sfera drepturilorcreanţă. În ce priveşte delimitarea comunităţii pe care o agenţie statală are dreptul să o guverneze şi alegerea mijloacelor politice adecvate, credem că este practic imposibil de găsit criterii irefutabile. „Cimitirul" statelor pe care ni-l prezintă istoria demonstrează faptul că orice agenţie statală controlează vremelnic cea mai extinsă comunitate posibilă în raport cu mijloacele politice de care dispune. Nici rasa, nici naţionalitatea, nici limba, nici religia, nici infrastructura economică nu sunt factori de legitimare a graniţelor statale. Toate statele sunt condamnate la graniţe variabile şi, in cele din urmă, la dispariţie. În loc de graniţe statale (sau transnaţionale) legitime, ar trebui să vorbim de un drept de autoguvernare al comunităţilor liber constituite şi, de ce nu, de un drept la secesiune al comunităţilor care se simt oprimate de către agenţia statală. În sfârşit, utilizarea mijloacelor politice este legitimă – atât cât se poate în 13 http://discutii.mfinante.ro/static/10/Mfp/buget2009/ pdf/LegeBugetStat2009.pdf cazul unui monopol al violenţei – doar acolo unde ea este aprobată, acceptată sau tolerată. Oricât de lăudabile ar fi intenţiile asumate, nu este legitimă folosirea mijloacelor politice în comunităţile care le resping.14 3. Resurse civice într-o societate autoguvernată Autoguvernarea unei societăţi – în forma unei democraţii participative autentice – presupune utilizarea a trei resurse civice esenţiale: (a) cetăţenia, (b) virtuţile şi competenţele civice, (c) capitalul social şi (d) capitalul semiotic. Asociată cu statutul de membru al statului-naţiune, cetăţenia (i) oferă indivizilor apartenenţa la o entitate politică, (ii) conferă persoanelor o identitate politică, (iii) constituie un sistem de valori care susţine angajamentul în direcţia binelui comun promovat de către o anumită entitate politică, (iv) generează un anumit grad de participare la viaţa politică şi (v) implică obţinerea şi utilizarea unor cunoştinţe, respectivi înţelegere legilor, hotărârilor, documentelor, structurilor şi procesului de guvernare. (cf. Abowitz & Harnish, 2006: 653) Într-un excelent studiu dedicat discursului contemporan privind cetăţenia, Kathleen Knight Abowitz and Jason Harnish trec în revistă patru tipuri majore de cetăţenie, fiecare în parte fiind asociat cu anumite drepturi specifice (ibidem): • cetăţenia politică: dreptul de a participa la exercitarea puterii politice; • cetăţenia socială: dreptul de a beneficia (pe deplin) de patrimoniul social al unei 14 Mijloacele politice din spaţiul euro-atlantic sunt superioare celor folosite de talibanii afgani, însă acest fapt nu legitimează intervenţia NATO de schimbare a ordinii politice în Afganistan. Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 127 comunităţi şi de a trăi, ca fiinţă civilizată, la standardele prevalente în societate; • cetăţenia civilă: dreptul individual la viaţă, libertate şi proprietate; • cetăţenia culturală: dreptul de a fi diferit, în termeni de rasă, etnie, limbă maternă, mod de viaţă etc., cu respectarea normelor comunităţii naţionale dominante şi fără prejudicierea dreptului de participare la procesul democratic al statuluinaţiune. Departe de a se afla într-o relaţie de simplă juxtapunere, aceste tipuri de cetăţenie formează o scală şi marchează praguri de maturizare civică a unei societăţi. Spre exemplu, credem că procesul de edificare a unei societăţi de înaltă ţinută civică începe cu garantarea drepturilor (naturale) la viaţă, libertate şi proprietate (cetăţenia civilă), continuă cu garantarea dreptului de a participa real la viaţa politică (cetăţenia politică) şi este încununat, pe de o parte, de asigurarea unui nivel general de bunăstare (cetăţenia socială), iar pe de altă parte, de oferirea posibilităţii de a-ţi manifesta identitatea publică specifică în raport cu naţionalitatea dominantă dintr-o societate (cetăţenia culturală). Caracterul progresiv al cetăţeniei este evidenţiat de problemele pe care le creează nesocotirea ierarhizării tipurilor de cetăţenie. Astfel, într-o societate imatură sub raportul valorilor civice, cetăţenia socială este înţeleasă ca drept absolut la o parte mereu crescândă din roadele muncii celorlalţi, iar cetăţenia culturală este asociată cu dreptul de a leza sensibilităţile civice, culturale sau religioase ale naţionalităţii majoritare, respectiv cu privilegiul de a nu fi obiect al unor judecăţi axiologice în sfera publică. Fără a nega caracterul benefic al respectivelor drepturi, credem, totuşi, că ele nu îndreptăţesc folosirea conceptului de cetăţenie, nici măcar la nivelul primar de cetăţenie civilă. Drepturile în cauză sunt, pe de o parte, lacunare întrucât nu-i orientează pe membrii unei societăţi spre idealul de cetăţenie socială şi, mai ales, spre cel de cetăţenie culturală, iar pe de altă parte, excesive, deoarece ele nu sunt corelate cu învăţarea unor cunoştinţe, aptitudini şi comportamente. Spre exemplu, actul de a exercita puterea politică are consecinţe dintre cele mai serioase, însă el este la îndemâna oricărui cetăţean cu drept de vot, indiferent dacă el probează ignoranţă, nepricepere sau ticăloşie. Or, dacă statutul de cetăţean este măcar la fel de important ca cel de purtător de cuvânt, sar cuveni ca el să fie acordat progresiv, în funcţie de cunoştinţele, priceperile şi comportamentele dezirabile însuşite. Evident, nu vorbim aici de scoaterea la concurs a postului de cetăţean, ci de nevoia de a-i educa – fie şi coercitiv – pe cei care vor să-şi manifeste drepturile aferente unui tip de cetăţenie. Persoanele care vor să-şi valorifice drepturile corespunzătoare unui tip de cetăţenie trebuie călăuzite în direcţia dobândirii unor virtuţi civice (abnegaţie, patriotism, loialitate, respect etc.), competenţe civice (capacitatea de a purta un dialog, de a lucra în echipă, de a argumenta o teză, de a negocia, de a construi un punct de consens, etc.) şi comportamente civice (conduită politicoasă, responsabilitate financiară, responsabilitate pentru consecinţele propriilor acţiuni, informare suficientă cu privire la problemele publice, urbanitate în dezbaterile publice, implicare în acţiunile colective, furnizare de servicii publice etc.). Într-o variantă mai riguroasă, fructificarea drepturilor sau privilegiilor aferente unui tip de cetăţenie ar putea fi condiţionate de respectarea unor standarde minimale. Evident, câtă vreme orice persoană are dreptul natural la viaţă, libertate şi proprietate, cetăţenia civilă trebuie acordată necondiţionat tuturor membrilor unei Gheorghe-Ilie FÂRTE 128 entităţi politice (care o solicită). Însă, trecerea la următoarele forme de cetăţenie trebuie corelată cu respectarea unor condiţii. De exemplu, persoanele care doresc să exercite puterea politică trebuie să probeze excelenţă la nivelul cetăţeniei civile – respectând cu scrupulozitate dreptul la viaţă, libertate şi proprietate al semenilor lor – şi, în plus, trebuie să dovedească capacitatea de a coopera cu ceilalţi pe linia interesului public, potrivit unei proceduri echitabile de acţiune publică. Dacă nu se ţine seama de aceste condiţii, viaţa politică degenerează într-o luptă de cucerire a privilegiului de a-i spolia legal pe ceilalţi. Trecerea la cetăţenia socială ar presupune noi competenţe şi modele de comportament, precum capacitatea de a-ţi asuma consecinţele unei acţiuni sau disponibilitatea la sacrificiu personal în folosul semenilor. Dacă drepturile aferente cetăţeniei sociale sunt acordate prematur şi neselectiv, este încurajată tendinţa de formare a unei largi categorii sociale alcătuite din persoane infantile şi dependente de ajutoarele publice. În sfârşit, dreptul de a manifesta în sfera publică un mod de viaţă particular şi o identitate specifică nu este apanajul unor minorităţi vocale, ci privilegiul purtătorilor unei culturi autentice. Dacă cetăţenia culturală este acordată necondiţionat unor minorităţi gălăgioase şi agresive care fie nu pot, fie nu vor să trăiască în consonanţă cu valorile autentice care prevalează într-o societate, trebuie să ne aşteptăm la apariţia unei societăţi sectare în care subzistă afilieri de grup puternice, nefundamentate pe norme de orientare spre comportamentele dezirabile. Sub pretextul de a oferi ospitalitate unor minorităţi recepte, o societate poate deveni neospitalieră cu majoritatea care îi dă consistenţă. Aşadar, cetăţenia culturală presupune pluralismul cultural, însă nu cacofonia pseudo-culturilor. Dialogul intercultural nu este posibil decât între entităţi congenere, ancorate într-un fundament comun. Esenţialismul cultural de care am putea fi acuzaţi priveşte principiile care asigură conexiunea între culturi, iar nu culturile însele. Fără o solidă ancorare într-un set de principii universale – raţionalitatea, voinţa liberă şi virtuţile – nu este posibilă nici o punte de legătură între culturi. Aşa-zisa incomensurabilitate şi ireductibilitate a culturilor face imposibilă recunoaşterea unei culturi. (cf. Fârte, 2009) Pe lângă cetăţenie şi virtuţi civice, acţiunea politică reclamă de la agenţii ei un capital social suficient, dat de numărul şi calitatea concetăţenilor cu care interacţionează, precum şi de gradul de elevare al respectivelor interacţiuni sociale.15 Din nefericire, sechelele lăsate de regimul comunist în combinaţie cu schimbările sociale produse de noile tehnologii de comunicare au afectat grav structura societăţii româneşti. Planificarea strictă din economie, intervenţia statului la toate nivelurile vieţii sociale16 şi climatul de suspiciune întreţinut de regim au redus drastic sfera societăţii civile. Cei aproape 17 ani scurşi de la revoluţie nu au fost suficienţi pentru regenerarea solidarităţilor locale. Pe de altă parte, media şi noile tehnologii de comunicare şi-au transferat asupra societăţii câteva aspecte problematice: (a) viteza foarte mare de transmitere a 15 Capitalul social include relaţii de încredere şi norme de reciprocitate; el este sporit de reţelele sociale orizontale şi diminuat de reţelele sociale verticale. Capitalul social poate avea şi o faţă întunecată, dată de cronyism (favorizarea vechilor prieteni sau colegi), corupţie, favoritism şi mită. (Geissel, 2009: 405) 16 Înainte de 1989, unii cetăţeni erau nevoiţi să adreseze petiţii la „organele de partid şi de stat" pentru a obţine o butelie de aragaz sau pentru a se angaja într-un alt judeţ al ţării. Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 129 mesajelor, (b) simplificarea excesivă, (c) solitudinea, (d) pictorialitatea, (e) dezvoltarea pe orizontală, (f) supraîncărcarea cu date, coroborată cu penuria de cunoştinţe, (g) imediatitatea şi (i) segmentarea (Barber, 2001: 44). Fiecare dintre noi a resimţit cu neplăcere imperativul de a reflecta imediat şi de a da un răspuns prompt la mesajele primite, ştiut fiind faptul că democraţia şi judecata civică presupun timp şi răbdare. În mod paradoxal, pe măsură ce problemele sociale cresc în complexitate, analizele şi deciziile sunt formulate în stil maniheist, eliminându-se toate nuanţele. Politicienii, liderii de opinie, operatorii de sondaje, ziariştii etc. ne cer să răspundem prin „Da" sau „Nu" la chestiuni care comportă nenumărate alte precizări. Oricât de mult s-ar glosa pe tema comunităţilor virtuale, trebuie să recunoaştem faptul că noile media izolează şi atomizează indivizii. Persoanele aflate în faţa monitorului nu interacţionează cu indivizi reali, ci cu surogate ale acestora. Însă, fără contacte personale nu există o viaţă socială autentică. Noile media privilegiază imaginea şi sunetul în dauna textului. Or, democraţia (participativă) nu poate înflori decât acolo unde forţa oarbă a afectelor este temperată cu ajutorul cuvintelor. Potenţialul distructiv al pictorialităţii este ilustrat de efectele emisiunilor de tip No comment, care manipulează emoţional milioane de persoane. Scenele „autentice" care redau arderea unui drapel, mulţimi isterizate, feţe schimonosite de ură, bătăi etc. au un impact mai mare decât multe discursuri raţionale şi bine documentate. Mulţi cercetători consideră că noile media vor antrena înlocuirea structurilor ierarhice „piramidale" cu structuri aplatizate corelate în serie. Dacă acum câteva decenii criticarea suveranului era o crimă lesmajestate, astăzi nici o insultă nu este prea mică pentru persoanele aflate în exerciţiul guvernării. Cu toate acestea, cele mai apreciate instituţii la români sunt cele strict ierarhizate şi cam nedemocratice: armata şi biserica. Privitor la supraîncărcarea informaţională, este bine să ne amintim că valoarea unui produs este dată de raritatea lui. Datele sunt cu atât mai puţin valoroase, cu cât sunt mai abundente, sloganul „Ştii, dar la ce te ajută că ştii" fiind aici extrem de sugestiv. Sarcina politicienilor şi a liderilor de opinie este aceea de a desprinde semnificaţii, învăţăminte sau puncte de reper din informaţiile disponibile, dându-le astfel valoare. Ultimele două aspecte pe care noile tehnologii le imprimă asupra societăţii privesc disoluţia instanţelor de filtrare şi control, respectiv subminarea comunităţilor tradiţionale bazate pe relaţiile de vecinătate, rudenie, întrajutorare etc. (cf. Fârte, 2006) Cât de ospitalieră poate fi sfera publică în care cineva postează pe Internet comentariul de mai jos? Măi, TÂMPITULE ADRIAN, stai mă fârşelotule oblu în p.m. cu pedeul vostru de cacao, partid de şantajişti, de oportunişti, alunecat din stânga socialistă direct în dreapta populară, fiindcă cred ai voştri găinari că acolo este ciolanul cel mai mare. [...] Ai sictir, idiotule, că te spun pacientului discopatic zbanghiu [Traian Băsescu, preşedintele României] şi te scoate din consiliul judeşean !17 Nu în ultimul rând, funcţionalitatea unei societăţi autoguvernate depinde de constituirea unui capital semiotic şi de cunoaştere, care să fie pus, apoi, la dispoziţia publicului larg. Democraţia (participativă) nu se poate menţine şi, cu atât mai puţin, nu se poate dezvolta într-un mediu marcat de foamete, mizerie, analfa- 17 http://gandul.info/articol_16253/oprisanii_mor__ dar_nu_dispar.html Gheorghe-Ilie FÂRTE 130 betism şi ignoranţă. Toate aceste carenţe deschid calea spre succes pentru toţi demagogii, psihopaţii şi criminalii care amăgesc majoritatea servilă că deţin soluţii salvatoare la problemele majore ale acesteia, probleme care, de cele mai multe ori, nu sunt politice, ci economice şi sociale. (Broomfield, 1972: 17-18) În contextul actualei revoluţii informaţionale, este aproape imposibil pentru cetăţeanul mediu să înveţe cunoştinţele şi priceperile necesare unei participări reale şi eficace în formularea şi rezolvarea problemelor publice. Nici măcar cei care au fost educaţi ani la rând în şcoli şi universităţi nu sunt îndeajuns de familiarizaţi cu faptele, interpretările şi teoriile fundamentale din domeniile istoriei, geografiei, economiei, religiei, culturii etc. Majoritatea membrilor unei comunităţi nu este la curent nici măcar cu evenimentele importante care se petrec în prezent. De aceea, nu trebuie să ne mire faptul că cei mai mulţi cetăţeni sunt victime sigure ale practicilor imorale ale politicienilor lipsiţi de scrupule. François Richaudeau a atras atenţia foarte clar asupra riscului unei segregări culturale, identificând în sânul societăţilor de consum două categorii de cetăţeni: (i) pe de o parte, marea masă de „zombi" ai audiovizualului, care îşi petrec tot timpul liber în faţa ecranului video, informânduse în ritmul exasperant de lent al limbajului oral, supus el însuşi ritmului şi mai lent de derulare a imaginilor; (ii) pe de altă parte, minoritatea persoanelor deja cultivate, cu puţină aplecare spre spectacolele televizate, care citesc mult şi care învaţă prin lectură într-un ritm de patru ori mai rapid decât telespectatorii. (Richaudeau, 1973) România nu a ajuns încă în faza societăţii de consum, însă pare să cunoască o formă severă de segregare culturală (şi informaţională). Astfel, într-un discurs rostit la Ateneul Român, academicianul Augustin Buzura a atras atenţia asupra faptului că 47% dintre români nu au citit nici măcar o carte, în timp ce 72% dintre ei nu merg nici la teatru, nici la concerte sau expoziţii18. Pot oare aceşti cetăţeni să se implice semnificativ în comunicarea politică? Evident că nu! În ciuda egalităţii proclamate prin Constituţie, ei nu vor fi trataţi de minoritatea cultivată decât ca rezonatori de sloganuri, spoturi electorale sau zvonuri; în orice caz, ei nu vor fi consideraţi adevăraţi parteneri de comunicare politică. Puterea comunicativă se manifestă nu doar în faza receptării, ci şi în aceea a emiterii. Mulţi cetăţeni – cultivaţi sau nu – eşuează în încercarea de a-şi „vinde" mesajele fiindcă nu au găsit canalele de transmitere adecvate. Ei pot fi comparaţi cu acei producători care rămân cu mărfurile în depozite deoarece n-au putut intra pe nici o piaţă cu ele. Este sugestiv în acest sens faptul că cei mai mulţi perdanţi ai competiţiilor politice din România îşi justifică eşecurile prin neputinţa de a-şi transmite mesajele prin mijloacele de informare în masă, iar această incapacitate este legată, apoi, fie de lipsa mijloacelor financiare („Suntem un partid sărac"), fie de conspiraţia unei oculte („Adversarii politici ne interzic accesul la media"). Toate acţiunile din sfera publică reclamă competenţă şi performanţă în comunicare, dat fiind faptul că mijloacele punitive pot fi folosite cu justeţe doar dacă semnul s-a dovedit a fi un instrument neputincios. Nici un politician nu este îndreptăţit să oblige acolo unde poate convinge. Ştiinţele sermocinale – gramatica, logica şi retorica – îndeplinesc o funcţie socială crucială, astfel încât studiul lor ar trebui să fie obligatoriu pentru toate persoanele publice (cf. Fârte, 2004/ 2005). 18 Cf. Ziarul „Adevărul", 22 ianuarie 2004. Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 131 4. Participare civică şi comunicare publică în practica autoguvernării Potrivit unei definiţii general acceptate în cadrul teoriilor acţiunii, pot fi socotiţi autori ai unui eveniment şi agenţi ai acţiunii care îl provoacă doar persoanele ale căror impulsuri intenţionate sunt cauze ale evenimentului respectiv. Dacă un eveniment survine independent de comportamentele intenţionate sau nu ale unei persoane, atunci această persoană nu poate fi considerată autor al evenimentului. Spre exemplu, un inspector şcolar sau un ministru al educaţiei nu este (co)autor al ameliorării (sau al degradării) învăţământului superior românesc decât dacă se poate proba faptul că actele lui au contribuit la crearea acelei situaţii şi că, în absenţa impulsurilor sale intenţionate, o atare situaţie nu ar fi survenit. Pe de altă parte, cineva poate fi tratat ca autor al unui eveniment chiar dacă nu l-a dorit sau l-a considerat improbabil. Astfel, sărăcirea unor largi categorii de români – pricinuită de inflaţie, incoerenţă legislativă, corupţie, incompetenţă etc. – poate fi imputată întro oarecare măsură actualei clase politice româneşti, chiar dacă admitem că a fost de bună-credinţă şi nu a urmărit în mod pervers crearea acestei situaţii. Evident, atribuirea calităţii de autor al unui eveniment şi de agent al acţiunii care îl provoacă se pretează la multiple nuanţări. Astfel, o persoană se poate implica în producerea unei stări de lucruri (a) acţionând direct (singur sau împreună cu alţii), (b) delegând pe cineva să acţioneze în numele lui, (c) justificând, aprobând sau lăudând acţiunile altor persoane sau (d) tolerând (prin tăcere şi nonacţiune) acţiunile altor persoane. În fiecare caz, persoana în cauză este responsabilă pentru producerea acelei stări de lucruri, fireşte, în grade diferite. Mai exact, răspunderea este maximă în cazul (a) şi minimă în cazul (b). Pe linia încercărilor de a descrie (şi, deseori, de a stimula) participarea la viaţa politică a unei societăţi, Jim Cavaye a supus atenţiei următoarea „gamă crescătoare" a nivelurilor de implicare politică (Cavaye, 2009: 86-87): • participarea la vot (recomandată în majoritatea statelor democratice, însă obligatorie în ţări precum Belgia, Grecia sau Australia), atunci când cetăţenii îndreptăţiţi îşi deleagă reprezentanţii în forurile legislative sau aprobă – prin referendum – anumite acţiuni; • participarea pasivă, atunci când cetăţenii se manifestă ca receptori ai actelor unilaterale de informare pe care le realizează instituţiile şi autorităţile publice19; • participarea prin consultare, atunci când instituţiile şi autorităţile publice comunică bilateral cu cetăţenii, pentru a obţine de la aceştia informaţii şi opinii cu privire la probleme şi soluţii dinainte formulate20; • participarea funcţională, atunci când anumite componente ale societăţii civile (paneluri reprezentative, comitete de avizare, jurii cetăţeneşti, sindicate, organizaţii patronale, asociaţii profesionale etc.) se asociază instituţiilor şi autorităţilor publice în luarea deciziilor, însă pe obiective prestabilite; • participarea interactivă, atunci când statul şi comunităţile se asociază ca parteneri egali în formularea obiectivelor comune, luarea deciziilor şi modalitatea de conducere a societăţii; • automobilizarea comunităţii, atunci când societatea controlează resursele, 19 În România, această formă de participare este stimulată prin Legea nr. 544/ 2001 privind liberul acces la informaţiile de interes public. 20 Participarea consultativă este reglementată de către statul român prin Legea nr. 52/ 2003 privind transparenţa decizională în administraţia publică. Gheorghe-Ilie FÂRTE 132 deciziile şi acţiunile publice, agenţia statală mărginindu-se să faciliteze procesele intracomunitare la invitaţia societăţii respective. Evident, dezvoltarea progresivă a tuturor acestor forme de participare politică ar fi condiţionată de un angajament total atât din partea componentelor agenţiei statale, cât şi din partea comunităţii, angajament centrat pe următorii factori (cf. ibidem: 92-93): • bunăvoinţă (susţinută de motivaţia onestă de a fi implicat în obţinerea unui rezultat, dublată de negocierea realistă a dorinţelor, cererilor sau aşteptărilor); • încredere (fundamentată pe accesibilitate, reciprocitate, comunicare, consistenţă şi continuitate); • leadership colaborativ (orientat spre fructificarea competenţelor tuturor membrilor comunităţii); • implicare legitimă (prin asumarea unor limite clare în acţiunile de luare şi implementare a deciziilor); • inclusivitate (prin care este fructificată diversitatea comunităţii); • structuri şi proceduri legale (concretizate în aranjamente organizaţionale, protocoale, tehnici şi metode); • responsabilitate (manifestată prin coduri de bune practici şi prin asumarea unor obligaţii reciproce pentru instituţiile şi autorităţile publice, pe de o parte, şi cetăţeni, pe de altă parte); • competenţă (formată din abilitatea de a gestiona conflictele, capacitatea de a încorpora diversitatea, priceperea de a menţine calitatea comunicării etc.); • satisfacţie (legată de concordanţa rezultatului obţinut cu aşteptările publicului); • sustenabilitate (asigurată prin implicare continuă, receptivitate, monitorizarea feedback-ului etc.). Ideea dezvoltării progresive a formelor de participare civică şi a identificării factorilor care o susţin este deosebit de utilă, cu atât mai mult cu cât ni se oferă şi un incontestabil ideal de participare civică, anume automobilizarea societăţii. Întradevăr, nimic nu este mai binefăcător pentru o societate decât ca ea însăşi să se autoguverneze, id est ca ea însăşi să controleze resursele, deciziile şi acţiunile publice, eventuala agenţie statală limitânduse la a facilita autoguvernarea, exclusiv la invitaţia explicită a societăţii. Participarea civică într-o societate autoguvernată se situează între două poziţii extreme; pe de o parte, ea nu impune membrilor unei societăţi să facă politică, în sensul de a se implica în utilizarea monopolului violenţei aşa-zis legitime, iar pe de altă parte, ea nu presupune amestecul în rezolvarea problemelor private ale persoanelor sau grupurilor (nivelul de bunăstare, posesia unui calculator, asigurarea de sănătate, asigurarea locuinţei, asigurarea de bătrâneţe, cuantumul pensiei, construirea unui pod peste o râpă, educaţia copiilor etc.). Aşadar, problemele civice – care constituie obiectul autoguvernării unei societăţi – nu sunt nici politice, nici private, ci esenţialmente publice. Altfel spus, în procesul autoguvernării, agenţii sociali participă – proporţional cu resursele civice de care dispun − la producţia şi consumul bunurilor publice (care nu pot fi acordate cuiva fără a fi acordate în principiu tuturor şi care satisfac indirect anumite nevoi, în asociere cu bunuri private, de ordinul întâi) şi la stabilirea procedurilor (generale) de conduită, fără a se prevala de dreptul de a iniţia acte de violenţă sau agresiune asupra semenilor lor (prin taxe şi impozite, prin limitări ale libertăţilor personale sau chiar prin luarea vieţii) şi fără a interveni în afacerile private ale acestora. În contextul nenumăratelor lucrări dedicate democraţiei deliberative/ participative/ puternice/ reale/ etc., Jim Cavaye are meritul incontestabil de a indica posibilitatea autoguvernării unei societăţi fără ca eventuala Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 133 agenţie statală să joace rolul principal. Orice observator onest al vieţii publice poate constata cu uşurinţă că procedurile participative legiferate de agenţia statală nu oferă publicului larg oportunităţi reale de a interveni în procesul de guvernare, fie şi pentru simplul motiv că cetăţenii obişnuiţi nu dispun de resursele necesare (logistică, timp, bani, competenţe de argumentare şi comunicare etc.). Culmea ironiei este dată de faptul că paşii făcuţi în direcţia aşa-zisei democraţii participative accentuează clivajul dintre guvernanţi şi guvernaţi, în raport cu monopolul violenţei legitime. Anumite minorităţi privilegiate, înzestrate cu resurse şi putere organizaţională asociază unui mijloc politic – votul – o panoplie de alte mijloace politice (juriul cetăţenesc, panelul, dezbaterea publică a proiectelor de lege etc.), astfel încât organizarea politică a societăţii ia forma unei democraţii a grupurilor de interese. (Geissel, 2009: 405) Fireşte, ideea că o societate se poate autoguverna fără ca statul să aibă rolul principal sau, de ce nu, în absenţa vreunei agenţii statale pare utopică. Nu trebuie să uităm, însă, că modelul statului bunăstării generale (atotprezent în vieţile persoanelor şi comunităţilor) este de dată relativ recentă. Mii de ani oamenii au supravieţuit fără ca deţinătorii monopolului violenţei „legitime" să se amestece în rezolvarea unor probleme personale sau de grup. Ceea ce a fost la îndemâna înaintaşilor noştri mai puţin educaţi şi mai săraci în resurse nu stă în puterea bogatei şi educatei generaţii actuale? Cei care se dispensează de ajutorul divinităţii – într-un veac secularizat − nu se pot dispensa de ajutorul unei agenţii statale? Ar fi ridicol. În plus, criza economică actuală a scos la iveală precaritatea mijloacelor de care dispune statul bunăstării generale în onorarea angajamentelor sale, mai ales pe linia drepturilor-creanţă. N-ar fi exclus ca statele înseşi să stimuleze – pe anumite sectoare ale vieţii sociale − autoguvernarea fără aportul agenţiei statale, pentru a evita falimentul. Rămâne, aşadar, ca toţi membrii unei societăţi să participe la practica de autoguvernare, asumându-şi – în limita resurselor civice disponibile – sarcina realizării interesului public, situând rezolvarea problemelor private la nivelul sferei economice şi la nivelul sferei comunitare şi încredinţând – dacă nu se poate altfel – eventualei agenţii statale rolul de facilitator, arbitru sau supraveghetor în raport cu respectarea procedurilor generale de conduită. Actele de participare la practica autoguvernării pot fi clasificate, ţinând cont de un anumit context, în funcţie de patru criterii: (a) numărul persoanelor implicate şi al problemelor abordate, (b) impactul acţiunilor civice asupra soluţiilor adoptate, (c) scopul acţiunilor civice în raport cu ordinea publică în vigoare şi (d) gradul de onestitate a mijloacelor folosite. În raport cu primul criteriu, putem distinge (i) participarea plenară (toţi oamenii se ocupă de toate problemele), (ii) participarea disjunctă (toţi oamenii se ocupă de anumite categorii de probleme), (iii) participarea substitutivă (unii oameni se ocupă de toate problemele) şi (iv) participarea lacunară (unii oameni se ocupă de anumite clase de probleme). Participarea plenară este recomandată, de exemplu, în cazul problemelor de apărare, de menţinere a securităţii interne şi de stabilire a contribuţiilor financiare care sunt necesare producerii bunurilor publice. Nici o persoană nu ar trebui să pară insuficient calificată pentru a interveni la acest nivel al practicii de autoguvernare. Participarea disjunctă s-ar corela cu fenomenul diviziunii muncii din sfera economică. Diverse sarcini publice – dezvoltarea unei infrastructuri de informare şi comunicare, arbitrarea conflicteGheorghe-Ilie FÂRTE 134 lor, elaborarea procedurilor, protocoalelor sau regulamentelor etc. – pot impune specializarea sectorială a unor categorii de persoane. Participarea substitutivă este recomandabilă în cazul persoanelor cu resurse şi competenţe civice limitate sau care doresc, pur şi simplu, să dea o importanţă mai mare problemelor lor private. Cei care nu pot sau nu vor să participe la anumite componente ale autoguvernării (cum ar fi dezvoltarea infrastructurii rutiere sau organizarea dezbaterilor publice) trebuie să aibă posibilitatea de a-şi desemna delegaţi. În sfârşit, participarea lacunară poate fi reperată la nivelul întregii societăţi, atâta timp cât există (şi întotdeauna trebuie să existe) un deficit de autoguvernare, în sensul că anumite probleme publice rămân neabordate. Acest fapt poate antrena transformarea problemelor publice în probleme private şi rezolvarea lor cu ajutorul resurselor din sfera economică sau sfera comunitară. Sub raportul impactului acţiunilor civice asupra soluţiilor adoptate, distingem între (i) participarea deliberativă, (ii) participarea consultativă şi (iii) participarea formală. În primul caz, intervenţia agenţilor sociali are un caracter determinant (influenţând direct deciziile luate), în cel de-al doilea, ea joacă un rol orientativ (având valoarea unei recomandări), iar în cel de-al treilea, participarea este aparentă (contând doar ca parte a unui ritual de legitimare). Scopul acţiunilor civice în raport cu ordinea publică în vigoare ne permite să distingem între (i) participarea constructivă şi (ii) participarea distructivă. Participarea constructivă consolidează situaţia de ordine existentă şi este practicată de cei care consideră că au de câştigat de pe urma ei. Participarea distructivă subminează ordinea socială existentă şi este îmbrăţişată mai ales de cei care se consideră marginalizaţi. Dezordinea este cel mai puternic instrument de acţiune colectivă la care pot apela dezmoşteniţii unii societăţi (Edelman, 1977) şi poate fi utilizat cu îndreptăţire atunci când societatea este oprimată de un tiran sau de o oligarhie veroasă. În sfârşit, sub raportul onestităţii mijloacelor folosite, putem distinge între (i) participarea legală şi (ii) participarea subversivă. În primul caz, agenţii sociali acţionează la lumina zilei, folosind resursele socialmente recunoscute ca proprii şi adecvate (chiar dacă sunt orientate spre modificarea ordinii sociale existente), iar în cel de-al doilea caz, ei acţionează ocult, prin mijloace considerate ilegitime. Chiar şi la nivelul eventualei componente politice, practica autoguvernării presupune edificarea unei infrastructuri de comunicare publică şi îndeplinirea unor roluri comunicaţionale specifice. Aşa cum foarte potrivit a constatat John Gastil (2009), cetăţenii au dreptul de a vota, însă nu şi posibilitatea de a delibera; ei au oportunităţi de a comunica, dar nu şi ocazii de a reflecta, judeca şi evalua în mod autonom. Dreptul de a pune o problemă pe agenda publică, de a exprima un punct de vedere propriu cu privire la ea şi de a vota (direct sau indirect) o soluţie în acest sens poate fi fructificat numai dacă infrastructura de comunicare din sfera publică este adaptată la diverse voci şi diverse feluri de a vorbi, prin descrieri, explicaţii, critici, respingeri, argumentări, pledoarii etc. Deliberarea şi participarea civică presupun o solidă bază de informaţii factuale, un sistem general acceptat de valori şi interese, o paletă largă de soluţii la problemele publice ivite, metode şi proceduri de evaluare a soluţiilor propuse, capacitatea de a percepe şi înţelege emoţiile, speranţele sau temerile celorlalţi, receptivitatea faţă de fapte care contrazic propriul punct de vedere, capacitatea de a dezbate o problemă într-o manieră incluAcţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 135 zivă şi deferentă etc. Nevoia generală de a învăţa cunoştinţele, priceperile, valorile şi modelele de acţiune specifice unei societăţi care se autoguvernează poate fi satisfăcută prin serviciile unor comunicatori profesionişti, situaţi în onoranta tradiţie a retorilor din antichitatea greacă şi romană. Un punct de plecare convenabil al unei viitoare cercetări privind categoriile de profesionişti ai comunicării, indispensabili sau doar utili în edificarea unei societăţi autoguvernate îl constituie tipologia practicienilor de relaţii publice realizată de către Betteke van Ruler (2004) (vezi tabelul 2) Crainicul abordează procesul de comunicare în acord cu modelul glonţului magic şi îşi asumă sarcina de a transmite – cu fidelitate − tuturor celor interesaţi (fără a avea în vedere o anumită categorie de receptori) punctul de vedere al „stăpânului" său. Focalizat pe dimensiunea denotativă a semnificaţiei, crainicul este preocupat să respecte următoarele valori: factualitatea, onestitatea, claritatea, corectitudinea, punctualitatea, creativitatea şi fidelitatea. Cantonat, la rândul său, pe forma unilaterală şi nedirecţionată de comunicare, însă atent la dimensiunea conotativă a semnificaţiei, stewardul încearcă să fie o gazdă cât mai bună pentru eventualii „musafiri" ai clientului deservit (persoană publică sau organizaţie). Cuvintele-cheie care îi descriu activităţile sunt cele de atmosferă, socializare, reprezentare, omenie, contact etc. Dispecerul (sau managerul de trafic) şi dirijorul realizează, deopotrivă, acte de comunicare unilaterală direcţionată (spre anumite categorii de public), însă primul fructifică semnificaţia denotativă a mesajelor, iar cel de-al doilea, semnificaţia lor conotativă. Dispecerul caută să transfere în mod eficace şi eficient informaţiile potrivite publicurilor potrivite, folosind un jargon alcătuit din termeni precum logistică, structuri şi canale de comunicare, distribuire adecvată, prevenirea sau compensarea bruiajelor, monitorizarea traficului sau controlul calităţii transmiterii. Pe de altă parte, dirijorul vede comunicarea ca persuasiune, obiectivul său fiind acela de a armoniza diversele „voci" ale organizaţiei pe care o reprezintă într-o interpretare admirabilă a „partiturii" organizaţiei, astfel încât publicurile ţintă să trateze cu bunăvoinţă organizaţia. Expresiile-cheie folosite de dirijor sunt cele de modificarea atitudinilor, obţinerea sprijinului, câştigarea bunăvoinţei, crearea imaginii, crearea unei voci, entuziasmarea publicului sau exercitarea unei influenţe eficace. Creatorul se implică în acte de comunicare bilaterală centrate pe semnificaţia denotativă a mesajelor, obiectivul fundamental fiind Tipul de comunicator profesionist CRAINICUL nedirecţionată denotativă STEWARDUL realizează unilaterală atribuind conotativă MANAGERUL DE TRAFIC acte de direcţionată mesajelor denotativă DIRIJORUL comunicare o semnificaţie conotativă CREATORUL preponderent denotativă FACILITATORUL bilaterală conotativă 2. Tipuri de practician în relaţii publice, după Betteke van Ruler Gheorghe-Ilie FÂRTE 136 acela de a construi punţi între persoane şi organizaţii sau de a crea relaţii mutual benefice între organizaţia pe care o reprezintă şi publicurile ţintă. Subcodul folosit de creator include expresii de genul înţelegere mutuală, apreciere sau recunoaştere reciprocă, parteneriat, cooperare etc. Deşi practică tot comunicarea bilaterală, facilitatorul − axat pe dimensiunea conotativă a mesajelor – nu-şi propune să iniţieze dialoguri şi relaţii mutual benefice între persoane, organizaţii şi comunităţi, ci să creeze mediul adecvat în care aceste interacţiuni şi schimburi de semnificaţii se pot dezvolta. Facilitatorul este o gazdă, iar nu un protagonist al dialogurilor, de aceea cuvintele-cheie care îi caracterizează aportul sunt cele de managementul proceselor interpersonale, facilitare, monitorizare, dezvăluire semnificaţiilor, interacţiune şi dialog. În concluzie, bunăstarea unei societăţi – inclusiv sub raportul bunurilor şi serviciilor publice – nu depinde de reconfigurarea sferei politice prin metode, tehnici şi proceduri aferente tipurilor „recente" de democraţie (deliberativă, participativă, puternică, reală etc.), ci de reducerea sau, dacă este posibil, de eliminarea sferei politice în favoarea sferei economice şi a celei comunitare, precum şi de automobilizarea (evident, voluntară) a comunităţilor. Centrate pe promovarea interesului public, acţiunile civice nu sunt decât accidental şi în mod nefericit politice, deoarece ele pot fi realizate cu un plus de eficienţă fără intervenţia vreunei agenţii statale (private sau publice, regionale, naţionale ori transnaţionale). În funcţie de bogăţia resurselor civice (cetăţenie, virtuţi şi competenţe civice, capital social, capital semiotic etc.), persoanele şi grupurile se pot implica liber în procesul de autoguvernare al societăţii prin multiple forme de participare civică, cu menţiunea că participarea politică – corelată direct cu monopolul violenţei pretins legitime – este cel mai puţin dezirabilă. Edificarea unei societăţi autoguvernate pe baze voluntare nu este un proiect utopic, aşa cum pretind adepţii statismului (fie ei şi promotori ai diverselor modele de democraţie), ci unul perfect fezabil, dacă oamenii sunt încurajaţi să-şi rezolve în mod autonom problemele private, dacă sunt blamate încercările de spoliere reciprocă prin intermediul agenţiei statale, dacă cele mai importante resurse ale societăţii (umane, materiale, financiare etc.) nu vor fi drenate înspre sfera politică şi, de ce nu, dacă o carieră în sfera comunicării publice (ca debater, retor, orator motivaţional, facilitator, steward, crainic etc.) va fi mai seducătoare decât una din sfera politică. Bibliografie ABOWITZ, Kathleen Knight şi HARNISH, Jason, Contemporary Discourses of Citizenship, în „Review of Educational Research", 76 (4), 2006, pp. 653-690 AlJazeera English, China's empty city 10 Nov 09, material video URL: http://www.youtube.com/ watch?v=0h7V3Twb-Qk&feature=player_embedded, postat la data de 09.11.2009, accesat la data de 08.01.2010 BARBER, Benjamin R., The Uncertainty of Digital Politics,în „Harvard International Review", 23 (1), 2001, pp. 42-47 BASTIAT, Frédéric, Government, în The Bastiat Collection: 2 Volumes, Ludwig von Mises Institute, Auburn (Alabama), 2007, pp. 95-107 Acţiune civică şi comunicare publică într-o societate autoguvernată 137 BLOCK, Walter, Reconstrucţia libertăţii, Libertas Publishing, Bucureşti, 2006 CALLAHAN, Gene, Economics for Real People. An Introduction to the Austrian School, 2nd edition, Ludwig von Mises Institute, Auburn (Alabama), 2004 CAPLAN, Bryan, The Myth of the Rational Voter: Why Democracies Choose Bad Policies, Princeton University Press, 2007, extras URL: http://www.cato.org/pubs/pas/pa594.pdf, postat la data de 29.05.2007, accesat la data de 07.01.2010 CAVAYE, Jim, Governance and Community Engagement: The Australian Experience, în W. Robert Lovan, Michael Murray şi Ron Shaffer (eds.), Participatory Governance: Planning, Conflict Mediation and Public Decision-Making in Civil Society, Ashgate Publishing Company, Burlington, 2004, pp. 85-101 CUNNINGHAM, F., Theories of Democracy: A Critical Introduction, Routledge, London, 2002 diZEREGA, Gus, Toward a Hayekian Theory of Commodification and Systemic Contradiction: Citizens, Consumers and the Media, în „The Review of Politics", 3, 2004, pp. 445-468 EDELMAN, Murray, The Language of Participation and the Language of Resistance, în „Human Communication Research", 3 (2), 1977, pp. 159-170 FARTE, Gheorghe-Ilie, Comunicarea politică: aspecte generale şi forme actuale, în „Argumentum", nr. 3, 2004/ 2005, p. 101-146; FARTE, Gheorghe-Ilie, Traits de la participation politique dans la société roumaine contemporaine, în Démocratie participative en Europe, LERASS, Toulouse, 2006, pp. 208-224 FÂRTE, Gheorghe-Ilie, Mass Media and European Cultural Citizenship, în „Cultura. International Journal of Philosophy of Culture and Axiology", 11/ 2009, pp. 22-33 FRIEDMAN, Milton, The 4 Ways to Spend Money, material video URL: http://www.youtube.com/ watch?v=Un4-eI1T71E, postat la data de 26.09.2006, accesat la data de 14.12.2008 GASTIL, John, Political Communication and Deliberation, Sage Publications, Inc., Thousands Oaks, 2008 GEISSEL, Brigitte, Participatory Governance: Hoppe or Danger for Democracy? A Case Study of Local Agenda 21, în „Local Government Studies", 35 (4), 2009, pp. 401-414 HAYEK, Friedrich, The Use of Knowledge in Society, în „American Economic Review", XXXV, No. 4; September 1945, pp. 519-30 HAZLITT, Henry, Economia într-o lecţie, Libertas Publishing, Bucureşti, 2006 HESS, Karl, The Death of Politics, document URL: http://mises.org/story/3768, postat la data de 16.10.2009, accesat la data de 18.10.2009 HIGGS, Robert, Democracy's Most Critical Defect, document URL: http://www.independent.org/ blog/?p=3758, postat la data de 27.10.2009, accesat la data de 28.10.2009 HOPPE, Hans-Hermann, The Political Economy of Monarchy and Democracy, and the Idea of a Natural Order, în „Journal of Libertarian Studies", 11 (2), 1995, pp. 94-121 JASAY, Anthony de, The State, Liberty Fund, Inc., Indianapolis, 1998, document URL: http://www.econlib.org/library/LFBooks/Jasay/jsyStt1.html, accesat la data de 11 februarie 2007 Le SEAC'H, Michel, L' État marketing. Comment vendre des idées et des hommes politiques, Editions Alain Moreau, Paris, 1981 LGSTARR, Report: 237 millionaires in Congress!, document URL: http://lgstarr.blogspot.com/ 2009/11/report-237-millionaires-in-congress.html, postat la data de 06.11.2009, accesat la data de 06.01.2010 MAAREK, Philippe J., Communication et marketing de l'homme politique, deuxième édition, Litec, Paris, 2001 MAGUAD, Ben A., Identifying the Needs of Customers in Higher Education, în „Education", 127 (3), 2007, pp. 332-343 MENGER, Carl, Principles of Economics, Ludwig von Mises Institute, Auburn (Alabama), 2007 Gheorghe-Ilie FÂRTE 138 OPPENHEIMER, Franz, The State: Its History and Development Viewed Sociologically, Vanguard Press, New York, 1914 RICHAUDEAU, François, Le langage efficace, Marabout, Paris, 1973 ROTHBARD, Murray N., The Anatomy of the State, în Murray N. Rothbard, Egalitarianism as a Revolt Against Nature and Other Essays, 2nd edition, Ludwig von Mises Institute, Auburn (Alabama), 2000, pp. 55-88 SALANT, Jonathan D., Spending Doubled as Obama Led Billion-Dollar Campaign (Update 1), document URL:http://www.bloomberg.com/apps/news?pid=20601087&sid=anLDS9WWPQW8 & refer=home, postat la data de 27.12.2008, accesat la data de 06.01.2010 SANDU, Adrian, Un vot = 10 €, document URL: http://standard.money.ro/articol_111015/ un_vot___10.html, postat la data de 03.12.2010, accesat la data de 06.01.2010 STEINER, H., The 'Public-Private' Demarcation, în M.P. D'Entrèves şi U. Vogel (eds.) Public and Private: Legal, Political and Philosophical Perspective, Routledge, Florence (KY), 2001, pp. 17-37 STOICIU, Andrei, Comunicarea politică. Cum se vând idei şi oameni, Humanitas-Libra, 2000 van RULER, Betteke, The Communication Grid: An Introduction of a Model of Four Communication Strategies, în „Public Relations Review", 30, 2004, pp. 123-143 von MISES, Ludwig, Human Action. A Treatise on Economics, Ludwig von Mises Institute, Auburn (Alabama), 1998 Z.O., Radu Stroe refuza orice confruntare electorală cu Honorius Prigoană, în „Ziua Online", document URL: http://ziua.net/news.php?data=2010-01-10&id=48781, postat la data de 10.01.10, accesat la data de 10.01.