The following ad supports maintaining our C.E.E.O.L. service RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE Tanyi Attila PhD hallgató, CEU ÖSSZEFOGLALÓ Jelen tanulmány John Rawls igazságosságelméletének harmadik és egyben legvitatottabb elvét, az ún. különbözeti elvet tárgyalja. Írásom három különálló szakaszból áll. Elõször a különbözeti elv ismertetésével és elemzésével foglalkozom. Három szempontból vizsgálom az elvet: melyek azok a megfontolások, amelyek Rawlst az elv elfogadásához vezetik; hogyan viszonyul az elv a hatékonyság elvéhez; és mit és mennyit követel. Az elv megértése lehetõvé teszi, hogy a tanulmány második szakaszában áttérjünk az elvvel kapcsolatos nehézségekre. Elõször négy jól ismert ellenvetést tárgyalok. Amellett érvelek, hogy ezek mindegyike, részben vagy egészben, teljesül. Az elv alkalmazásának lehetõségeit szintén itt tárgyalom, különös figyelmet szentelve a három rawlsi elv viszonyának és a szociális minimum fogalmának. Az elsõ esetben arra a megállapításra jutok, hogy a másik két elv elegendõ teret hagy a különbözeti elv számára, míg a második esetben azt mutatom meg, hogy a felek a rawlsi eredeti helyzetben egy szociális minimum elvet preferálnának a különbözeti elvvel szemben. Végül röviden összefoglalom a tanulmány érvelését, megismételve annak legfontosabb következtetéseit. KULCSSZAVAK ! igazságosság ! Rawls ! különbözeti elv ! hatékonyság ! szociális I. A KÜLÖNBÖZETI ELV1 2.1. Jelen tanulmány célja a John Rawls igazságosságelméletét adó elvek közül a harmadik elv, az ún. különbözeti elv kritikai tárgyalása. Az elv megfelelõ megértéséhez nem árt tisztában lenni azokkal az indokokkal, amelyek Rawlst az elv elfogadásához vezették. Ezért az alábbi módon fogok haladni. Elõször röviden felvázolom a különbözeti elvhez vezetõ érvelést, bemutatva azokat a megfontolásokat, amelyek Rawls szerint alátámasztják az elvet. Ezt követõen pedig azt a kérdést vizsgálom, hogy mit és mennyit követel az elv. Mindez lehetõvé teszi számomra, hogy írásom második felében áttérjek az elv kritikai vizsgálatára, illetve alkalmazhatóságának kérdésére. 2.2. Mielõtt megadná az igazságosság elveinek végsõ változatát, Rawls egyéb megfogalmazásokat is tárgyal. Kiindulópontja az elvek általános felfogása. Eszerint: Politikatudományi Szemle XVI/2. 125–144. pp. © MTA Politikai Tudományok Intézete 126 TANYI ATTILA Minden társadalmi értéknek – szabadságnak és lehetõségnek, jövedelemnek és vagyonnak, valamint az önbecsülés alapjainak – egyenlõen kell megoszlania, hacsak valamelyikük vagy mindegyikük egyenlõtlensége nem elõnyös mindenki számára (Rawls, 1997, 88). Miért van szükség az általános elvre? A természetes válasz: azért, hogy egyszerû formában láthassuk az igazságosság elveinek alapgondolatát. Eszerint az igazságtalanság nem más mint egyenlõtlenség, amely nem mindenkinek elõnyös. Léteznek bizonyos javak, Rawls elsõdleges javaknak hívja õket, amelyek természetük szerint olyanok, hogy mindenki többet akar belõlük (uo.: 124).2 Rawls hét ilyen jószágot különböztet meg: szabadság és jog, hatalom és lehetõség, jövedelem és vagyon, illetve az önbecsülés alapjai. Az állítás tehát az, hogy a Rawlsnál az igazságosság tárgyát képezõ társadalmi alapszerkezet3 vagy akkor igazságos, ha ezek a javak egyenlõen oszlanak meg, vagy pedig ha létezik olyan elmozdulás, amellyel senki sem jár rosszabbul. Tehát az igazságosság elve már ebben a megfogalmazásban is magában foglalja a Pareto-féle hatékonysági elvet, amely kimondja: egy állapot akkor hatékony, ha nem létezik olyan elmozdulás, amely révén egyesek úgy nyernének, hogy közben senki sem jár rosszabbul. Van azonban egy másik ok is az általános elv bevezetésére. Rawls szerint ugyanis lehetnek – sõt valószínûleg léteznek – olyan társadalmak, amelyekben csak az általános elvet lehet alkalmazni. Olyan társadalmak ezek, ahol a civilizáció fejlõdése illetve a gazdasági és társadalmi viszonyok még nem értek el arra a szintre, hogy az emberek ráébrednének: nem éri meg a szabadságjogokat a nagyobb gazdasági elõnyök érdekében korlátozni. Ez az általános felfogás újabb jellemzõjére mutat rá. Arra hogy nem tesz különbséget az egyes javak prioritása között, azokat egybemosva a javak csomagjáról beszél. Így aztán az elv megengedi, hogy cserélgessük az egyes javakat: több vagyon kevesebb szabadságért, kevesebb jog nagyobb hatalomért és így tovább (uo.: 89, 627). Természetesen a társadalmak helyzete javulhat. Ebben az esetben, véli Rawls, „a további gazdasági és társadalmi elõnyök elérésébõl származó javunk határhaszna csökken a szabadsághoz fûzõdõ érdekeinkhez képest, s ahogy egyre teljesebben valósulnak meg az egyenlõ szabadságok gyakorlásának feltételei, úgy kapnak egyre nagyobb súlyt a szabadsághoz fûzõdõ érdekeink" (uo.: 627–8). Ez az a sajátos állapot, amelyben az igazságosság speciális változata érvénybe lép: nem kétséges, Rawls szemében a fejlett, iparosodott társadalmak megfelelnek ezeknek a követelményeknek. Az új koncepció elsõ megfogalmazása így szól: Elõször: minden személynek egyenlõ joga van a másokéval összeegyeztethetõ legkiterjedtebb alapvetõ szabadságra. 127 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE Másodszor: a társadalmi és gazdasági egyenlõtlenségeknek úgy kell alakulniuk, hogy a) okkal várhassuk, hogy mindenki számára elõnyösek, s ugyanakkor b) olyan pozíciókhoz és hivatalokhoz kötõdjenek, amelyek mindenki elõtt nyitva állnak (uo.: 87). A változás az általános elvhez képest nyilvánvaló. Egyfelõl a fenti definíció különbséget tesz az egyes elsõdleges javak között aszerint, hogy mely elv hatáskörébe tartoznak. Értelemszerûen: a szabadságokat és jogokat az elsõ elv, a hatalmat és lehetõségeket a második elv második fele, a vagyont és a jövedelmet a második elv elsõ fele osztja el. Másfelõl Rawls már ezen a ponton prioritási szabályokat állapít meg az elvek között. Az ún. szótári sorrend szerint a második elv teljesítésére csak az után térhetünk rá, hogy kielégítettük az elsõ elvet; és ugyanez a szabály érvényesül a második elv két része között is: az esélyek egyenlõségét nem lehet feláldozni a nagyobb jövedelem és vagyon érdekében (uo.: 88). De ez még közel sem a végsõ változat. Többek között magyarázatra tart igényt, hogy miért beszél Rawls „szabadságokról', így, többes számban. Szintén nem tisztázott, hogy mi a jelentõsége az „összeegyeztethetõ legkiterjedtebb szabadságok" kitételnek. Én azonban, mivel írásom tárgya a különbözeti elv, nem foglalkozom Rawls vonatkozó érveivel (ld. Kis, 1998, 32–4). Számunkra érdekesebb az a tény, hogy a speciális elv ezen változata még nem tisztázza az igazságosság és a hatékonyság viszonyát. Az általános elv esetében már láttuk, hogy van ilyen viszony és az is nyilvánvaló, hogy a második elvének elsõ fele is erre utal. Tény azonban, hogy pusztán a hatékonyság elvére nem építhetünk igazságosságelméletet. Számos hatékony állapot létezik – hogy mást ne mondjunk, az a végállapot, amelyben egy bizonyos társadalmi csoport rendelkezik minden jószággal, míg a többiek semmivel szintén hatékony. Tehát a hatékonyság elvének korlátozására s egyben az igazságosság elveinek bõvítésére (mármint a hatékonyság elvéhez képest) van szükség (uo.: 98–9). A speciális elv fenti változata már megtette az elsõ lépést ebben a tekintetben. Egyrészt meghatározta a szabadság elvet és rögzítette viszonyát a második elvhez. Másrészt beépítette a hatékonyság elvét (második elv elsõ fele) és annak korlátozását is (második elv második fele és elsõbbsége). Viszont a második elv tekintetében két tisztázatlan meghatározást vezetett be: „mindenki számára elõnyös" és „mindenki elõtt nyitva áll". Következésképpen, a speciális elv végsõ változatát csak akkor kapjuk meg, ha tartalommal töltjük fel a két kitételt. Rawls két értelmezését adja mindkét kitételnek, amelyek négy lehetséges második elvet határoznak meg. Én nem fogok ezek részletes ismertetésével foglalkozni; helyette inkább azokra az erkölcsi megfontolásokra koncentrálok, amelyek elvezetik Rawlst saját verziójához, a „demokratikus egyenlõség" koncepciójához, amelynek része a különbözeti elv is. 128 TANYI ATTILA Az érvelés az alábbi. Rawls szerint minden társadalomban az erkölcsileg önkényes egyenlõtlenségek három forrása figyelhetõ meg (Rawls, 2001, 55): (a) a társadalmi osztály, amelybe beleszületünk és felnövekszünk; (b) a velünk született természetes adottságok (szemben az életünk során kimûvelt és szerzett adottságokkal), illetve mindazon lehetõségek, amelyet társadalmi osztályunk kimûvelésükre nyújt; (c) az életünk során bennünket érõ jó vagy balszerencsénk: voltak-e súlyos betegségeink és szenvedtünk-e súlyos balesetet; voltunk-e munka nélkül akaratunk ellenére illetve sújtotta-e társadalmunkat (s így minket) gazdasági recesszió. Rawls szerint egyik legalapvetõbb megfontolt ítéletünk éppen az, hogy a három faktor révén képzõdõ, intézmények által fenntartott és gerjesztett egyenlõtlenségek igazságtalanok.4 Ezért olyan elméletet kell alkotnunk, amely mindhármat orvosolni tudja. Mit lehet tenni? Rawls válasza így szól. A társadalmilag önkényes elemeket a formális esélyegyenlõséget meghaladó elvvel kell helyettesíteni. Rawls jelöltje erre a szerepre a méltányos esélyegyenlõség elve. Ez az elv nem csupán az egyenlõ esélyek törvényes jogát garantálja, hanem kimondja: „azoknak akik ugyanolyan adottságokkal és képességekkel rendelkeznek, s akik a használatukra is egyforma hajlandóságot mutatnak ugyanolyan jó kilátásokkal kell rendelkezniük, függetlenül a társadalmi rendszerben elfoglalt induló helyzetüktõl, azaz tekintet nélkül arra, hogy melyik jövedelmi osztályban születtek" (uo.: 101). Társadalmi osztályaink különbsége nem befolyásolhatja esélyeinket: mindegy hová születtünk, lehetõvé kell tenni számunkra a kívánt képesítés megszerzését s így a hozzáférést a lehetséges „pályákhoz'. Mi történjen a természeti adottságok különbségeivel, illetve a szerencse következményeivel? Ezeket is az esélyegyenlõségi elv kezelje? Rawls válasza nemleges. Vegyük például az adottságok esetét. Ha ezekre is alkalmaznánk az elvet, az alábbi eredményt kapnánk (Kis, 1998: 35–6). Vagy kimondjuk, hogy mindenkinek azonos eséllyel kell rendelkeznie a pozíciók megszerzésére, függetlenül attól, hogy milyen adottságokkal született; vagy pedig, összhangban a fenti értelmezéssel, csak a képzettség megszerzését kell függetleníteni az adottságoktól. Az elsõ eset, bár kezelni tudná az adottságbeli különbségeket, abszurd következményekkel járna. Nem mondhatjuk, hogy mindenki elõtt nyitva kell állnia a sebészi pályának függetlenül attól, hogy remeg-e a keze, homályos-e a látása stb. És még sok más ilyen állás van. A második alternatíva viszont nem lenne alkalmas az adottságokból eredõ eltérések kiegyenlítésére: vég nélküli költekezést jelentene az, hogy mindenkit addig képezzünk, amíg adottságaitól függetlenül alkalmassá nem válik arra az általa választott pályára. Márpedig, mondja Rawls, az eredeti helyzetben, ahol az elvek kiválasztása megtörténik, a felek szembesülnek az elkötelezettség 129 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE terhével: „nem köthetnek olyan megállapodásokat, amelyek következményei elfogadhatatlannak bizonyulhatnak számukra, vagy amelyeket csak nagy nehézségek árán tudnának betartani" (Rawls, 1997: 216). Az eredeti helyzet egy hipotetikus állapot, amelyben a felek arról döntenek, hogy az igazságosság mely elvei irányítsák társadalmuk alapszerkezetét. Ezért nem fogadhatnak el olyan elveket, amelyek képtelenek saját alátámasztásuk kialakítására és megszilárdítására (uo.: 174, 182–3, 216). Ugyan a felek az eredeti helyzetben a „tudatlanság fátyla" mögött döntenek, amely elzárja elõlük mindazon információkat, amely saját kilétükre vonatkozik, a társadalom, a politika, a gazdaság, az emberi pszichológia általános tényeivel azonban tisztában vannak (uo.: 32, 174). Így aztán képesek az elkötelezettség terhét figyelembe vevõ döntést hozni, azaz, jelen esetben elutasítani az esélyegyenlõségi elv kiterjesztését, mint teljesíthetetlen követeléseket támasztó elvet. És képesek alternatív megoldást is találni – a különbözeti elv éppen ezt nyújtja számukra (uo.: 101–2). 2.3. Az elv elsõ megfogalmazásában így szól: „Feltételezve az egyenlõ szabadság és a méltányos esélyegyenlõség által megkívánt intézményi keretet, a jobb helyzetûek várakozásai akkor és csak akkor igazságosak, ha olyan rendszer elemei, amely javít a társadalom legkevésbé elõnyös helyzetû tagjainak kilátásain. Az alapgondolat az, hogy a társadalmi rendnek csakis abban az esetben szabad létrehoznia és biztosítania a jobb helyzetûek vonzóbb kilátásait, ha ez a kevésbé szerencsések számára is elõnyös" (uo.: 103–4). Ez tehát Rawls hatékonysági elve; ez az, ahogyan õ értelmezi a „mindenki számára elõnyös" kitételt. A fentiek tükrében nyilvánvaló, hogy miért döntött ezen értelmezés mellett. Ha ugyanis a szabadság elv gondoskodik a szabadságok egyenlõségérõl, a méltányos esélyegyenlõség elve pedig kiegyenlíti a társadalmi háttérrel járó különbségeket, ami marad az csakis a természetes adottságok (illetve kisebb mértékben a szerencse) különbségeibõl eredhet. Tehát ha valaki még az elsõ két elv alkalmazása után is a legrosszabb helyzetûek között tudhatja magát, akkor ez csakis a másik két önkényes elemnek tudható be. Mit kíván a különbözeti elv (van Parijs, 2003, 202–204)? Vezessünk be némi egyszerûsítést. Az egyszerûség kedvéért tegyük fel, hogy a társadalom két különálló részre bontható: a szerencsésebbekre és a kevésbé szerencsésekre. Ekkor a válasz röviden: az elv alapállapotban egyenlõséget követel meg, de megenged olyan egyenlõtlenségeket, amelyek javítják a kevésbé szerencsések kilátásait. Azaz az egyenlõtlenség két lehetséges változatával számol: (1) A kevésbé szerencsések jelenleg rosszabb kilátásokkal rendelkeznek, mint a teljes egyenlõség körülményei között; (2) A kevésbé szerencsések jelenleg jobb kilátásokkal rendelkeznek, mint a teljes egyenlõség körülményei között. 130 TANYI ATTILA Vegyük észre a beépített feltételezést: az elosztandó javak mennyisége az elosztás révén gyarapítható. Ha nem így lenne, azaz ha, mondjuk így, egy létezõ tortát kellene elosztani akkor csak az (1)-es eset fordulhatna elõ és minden egyenlõtlenség a különbözeti elv szerint igazságtalan lenne. Rawls, jogosan, nem így gondolja. Szerinte az elosztandó „torta" mérete érzékeny az elosztásra: lehetséges olyan egyenlõtlenség, amely gyarapítja a rendelkezésre álló javakat és így megteremti a lehetõséget arra, hogy a kevésbé szerencsések is jobban járjanak (megfelelõ elosztás mellett). Ezzel pedig megnyílik az út a (2)-es eset felé. Hogyan lehetséges ez? Rawls két lehetõséget említ. Egyrészt, „a vállalkozók számára biztosított kedvezõbb várakozások olyan tettekre ösztönzik õket, amelyek hosszú távon javítják a munkások kilátásait is. A kedvezõbb kilátások ösztönöznek, így a gazdasági folyamat hatékony lesz, az újításokat gyorsabban vezetik be és így tovább. Az így létrejövõ anyagi elõnyök idõvel az egész rendszerben megmutatkoznak, és éreztetik a hatásukat a legkevésbé elõnyös helyzetûek esetében is." Ez a rawlsi ösztönzõ érv (Rawls, 1997: 106). Másrészt az egyenlõtlenségek lehetõséget teremtenek arra, hogy „az erõforrások azok kezébe kerüljenek akik a legalkalmasabbak arra, hogy azokat a társadalom hasznára fordítsák" (Rawls, 1999b: 257). A kapitalista gazdaság sajátossága, véli Rawls, ugyanis pontosan az, hogy a vagyont és így a gazdasági erõt átcsoportosítja: azok kezébõl, akik rossz befektetõnek és innovátornak bizonyultak az erõforrásokat a jó befektetõk és tehetséges innovátorok kezébe helyezi át (Rawls, 1997: 357–8). Ez a rawlsi felruházási érv. Térjünk most vissza a különbözeti elvhez. Mekkora egyenlõtlenséget enged meg az elv? Ha a fenti megfogalmazást vesszük alapul, úgy tûnhet, hogy elég sokat. Rawls ugyanis csak annyit mond: az adott rendszernek javítania kell a kevésbé szerencsések helyzetén ahhoz, hogy a jobb helyzetûek kilátásai ne legyenek igazságtalanok. Ez azonban vonzza a következtetést: elég, ha a kevésbé szerencsések kilátásai bármilyen kis mértékben javulnak, az egyenlõtlenség, bármekkora legyen is, máris igazolhatóvá válik. Talán emiatt, Rawls a késõbbiekben bevezet egy újabb megfogalmazást, amely már az elv végsõ változatának felel meg. Eszerint: A társadalmi és gazdasági egyenlõtlenségeket úgy kell alakítanunk, hogy a) a legkevésbé elõnyös helyzetûek számára a legelõnyösebbek legyenek, és ugyanakkor b) a tisztségek és pozíciók, amelyekhez kapcsolódnak, álljanak nyitva mindenki elõtt a méltányos esélyegyenlõség feltételei mellett (Rawls, 1997: 112). Ezt aztán megismétli, amikor megadja az igazságosság elveinek végsõ változatát (uo.: 361–362). Ebben a megfogalmazásban az elv sokkal többet követel és így sokkal kisebb egyenlõtlenséget enged meg, mint az elsõ változat. Addig kell ugyanis 131 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE változtatni az elosztáson, amíg nem létezik olyan elmozdulás, amely a legrosszabb helyzetûek elõnyére válna. Ha továbbra is fenntartjuk azt az egyszerûsítõ feltételezést, hogy a társadalom két csoportra oszlik, a szerencsésekre és a kevésbé szerencsésekre, a fenti (2)-s számú ponton belül most három esetet különböztethetünk meg (van Parijs, 2003: 204–205): (2a) A kevésbé szerencsések kilátásai javulnának, ha a szerencsésebbek kilátásai romlanának; (2b) A kevésbé szerencsések kilátásai romlanának, ha a szerencsésebbek kilátásai romlanának, de javulnának, ha a szerencsésebbek kilátásai is javulnának; (2c) A kevésbé szerencsések kilátásai romlanának akkor is, ha a szerencsésebbek kilátásai romlanának, és akkor is, ha a szerencsésebbek kilátásai javulnának. Rawls szavaival élve, az elsõ eset olyan rendszerre jellemzõ, amely igazságtalan; a második eset olyan alapszerkezetet feltételez, amely alapjában véve igazságos, de még lehetséges igazságos elmozdulás; csak a harmadik esetben beszélhetünk tökéletesen igazságos rendszerrõl (Rawls, 1997: 107). A felsorolás jól érzékelteti a hatékonyság és a különbözeti elv viszonyát is. Ahogy már említettük, (2a) igazságtalan, bár hatékony még lehet; viszont (2b) sem nem teljesen igazságos, sem nem hatékony; azaz a különbözeti elv és így az igazságosság elvei csak akkor esnek egybe a hatékonyság elvével, ha a rendszer tökéletesen igazságos (uo.: 108). Még egy utolsó lépés van hátra. A fenti esetek meghatározásakor Rawls egy feltételezéssel élt, amelyet õ a szoros összekapcsoltság tézisének nevez. Eszerint „a várakozások szorosan összefüggenek egymással, azaz lehetetlen javítani vagy rontani rajtuk valamely reprezentatív személynél anélkül, hogy ne javítanánk, vagy rontanánk az összes reprezentatív személy, mindenekelõtt a legkevésbé elõnyös helyzetûek kilátásain" (uo.: 109). Mi történik, ha feloldjuk ezt a feltételezést? Ekkor nyílván lehetõvé válik, hogy a szerencsésebbek kilátásainak változása ne csak rontsa, vagy javítsa, hanem esetleg változatlanul hagyja a kevésbé szerencsések kilátásait. Így a (2c) pozíció, azaz a tökéletesen igazságos helyzet három további alesetre bontható (van Parijs, 2003: 206–209): (2d) A kevésbé szerencsések kilátásai romlanának, ha a szerencsésebbek kilátásai romlanának, de változatlanok maradnának (bár nem javulnának), ha a szerencsésebbek kilátásai javulnának; (2e) A kevésbé szerencsések kilátásai romlanának, ha a szerencsésebbek kilátásai javulnának, de változatlanok maradnának (bár nem javulnának), ha a szerencsésebbek kilátásai romlanának; (2f) A kevésbé szerencsések kilátásai változatlanok maradnának (bár nem javulnának) akkor is, ha a szerencsésebbek kilátásai javulnának, és akkor is, ha romlanának. 132 TANYI ATTILA Most azonban a tökéletesen igazságos helyzet két, egymásnak ellentmondó alesetre oszlik. A (2c) és a (2d) esetek nagyobb egyenlõséget hoznak létre: azt állítják ugyanis, hogy az egyenlõtlenségek csak akkor megengedhetõk, ha javítják a kevésbé szerencsések helyzetét. Ebbõl a szempontból a (2e) és (2f) nem tökéletesen igazságosak, mivel kihasználatlan lehetõséget hagynak erre. A másik olvasat szerint viszont ahhoz, hogy egy rendszer tökéletesen igazságos legyen elegendõ, ha a fennálló egyenlõtlenségek nem rontják a kevésbé szerencsések helyzetét. Azaz most a (2c) és a (2e) esetek számítanak tökéletesen igazságosnak, míg a (2d) és a (2f) esetek nem: ezek ugyanis kihasználatlan lehetõséget hagynak arra, hogy egyesek kilátásait anélkül javítsuk, hogy közben rontanánk másokét. A probléma az, hogy Rawls nem ad egyértelmû útmutatást arra vonatkozóan, hogy melyik olvasatot választaná. A második, kevésbé egyenlõségelvû olvasat egyértelmû elõnye, hogy összhangban áll a hatékonyság elvével. Ez pedig, mint láttuk, Rawls szerint sajátossága a tökéletesen igazságos rendszernek. Szintén idetartozik, hogy ez a felfogás jobban megfelel az eredeti helyzetbeli választásnak is. Itt ugyanis Rawls szerint a „felek" az elsõdleges javakkal kapcsolatos kilátásaik maximalizilására törekednének; erre pedig a második változat (2c és 2e) több lehetõséget hagy. Az elsõ, nagyobb egyenlõséget követelõ értelmezés (2c és 2e) viszont nagyobb legitimáló erõvel rendelkezik. Itt ugyanis azt mondhatjuk a kevésbé szerencséseknek, hogy nem létezhet olyan alternatív rendszer, amelyben az ottani kevésbé szerencsések jobban járnának. Mivel Rawls szerint az igazságosság elvei többek között a kölcsönösség elvét is kifejezik, ennek nagy jelentõsége kell, hogy legyen. (uo.: 135) Ugyanez a második elvrõl nem mondható el. Rawls tehát ha el akarja kerülni a fenti dilemmát, meg kell, hogy védje a szoros összekapcsoltság tézisét. Erre van is némi esélye. Ha ugyanis feltételezzük, hogy a különbözeti elv csak egy adott generáción és egy adott országon belül érvényesül, akkor a tézis valószínûleg tartható. Rawls pontosan ezt teszi. A nemzedékek közötti igazságosságot az igazságos megtakarítás elvével, a nemzetek közötti igazságosságot pedig a segítségnyújtás és egyéb a nemzetközi jognak megfelelõ elvekkel szabályozná. (uo.: 44§, 58§) Ha elfogadjuk Rawls megoldását, akkor továbbra is használhatjuk a különbözeti elvet az eddigi egyszerû formájában.5 II. PROBLÉMÁK ÉS ALKALMAZÁS 2.1. Láttuk, hogyan épül fel a különbözeti elv, hogyan mûködik és milyen a viszonya a hatékonyság elvéhez. Írásom második felében az elvvel szembeni ellenvetésekkel, valamint a lehetséges alkalmazási módokkal foglalkozom. Ez utóbbi azonban nem konkrét, társadalompolitikai intézkedéseket jelent. 133 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE Egyrészt vannak erre alkalmasabb kísérletek a szakirodalomban; másrészt nem egyértelmû, hogy a különbözeti elv konkrét intézkedések formájában értelmezhetõ volna.6 Ehelyett, mivel a felmerülõ problémák sokakat az elv elvetésére késztettek, két kérdéssel foglalkozom: jut-e egyáltalán szerep a különbözeti elvnek a másik két elv mellett, illetve a felek az eredeti helyzetben nem inkább egy szociálisminimum-elvet fogadnának-e el. 2.2. Az elsõ két ellenvetés egyaránt az elv érzéketlenségére hívja fel a figyelmet. Pontosabban arra, hogy bár érzékeny a helyzetek rangsorára, a közöttük lévõ távolságot nem veszi figyelembe. Ebbõl következõen a változás mértékével sem törõdik. Vegyük A-t és B-t, illetve két elosztási helyzetet, x-et és y-t. Tegyük fel továbbá, hogy A mindkét állapotban rosszabb helyzetben van mint B, de y-ban helyzete x-hez képest javult. Ekkor a különbözeti elv – gondoljunk (2a)-ra – azt kívánja, hogy az intézményrendszer x-et preferálja függetlenül attól, hogy ez mekkora veszteséget jelent B számára és mekkora nyereséget A számára. Márpedig, kivéve talán, ha B messze a leggazdagabbak közé tartozik, erkölcsi érzékünk az ilyen elosztási politikát nem támogatná. Mivel a második ellenvetés az elsõt folytatja, és mivel mindkettõ megfelelõ figyelmet kapott már a magyar nyelvû irodalomban is, ezért én nem részletezem tovább a problémát (ld. Kis, 1998: 40–1). Ehelyett egy másik nehézségre koncentrálok, amely az elv kevésbé nyilvánvaló hibáira koncentrál. A probléma ott kezdõdik, hogy Rawls meglepõen kevés figyelmet szentel a legrosszabb helyzet meghatározására ahhoz képest, hogy az elv alkalmazásához ez nélkülözhetetlen. Mindössze egy helyen tér ki erre a kérdésre. Itt ezt mondja: Az egyik lehetõség az, hogy kiválasztunk egy meghatározott társadalmi helyzetet, mondjuk a segédmunkásokét, és mindazokat a legkevésbé elõnyös helyzetû csoporthoz számítjuk, akiknek ugyanannyi vagy kevesebb a jövedelme és a vagyona, mint e csoport átlagáé. A legalul álló reprezentatív személy várakozását az osztály egészének átlaga határozza meg. A másik lehetõség az olyan meghatározás, amely kizárólag a viszonylagos jövedelemre és vagyonra épít, a társadalmi helyzetre való utalás nélkül. Így mindenki a legkevésbé elõnyös helyzetûek közé sorolható, akinek kevesebb a jövedelme és a vagyona, mint a mediánérték fele (uo.: 129). Mindkét meghatározás számos problémát vet fel. A legnyilvánvalóbb az ún. indexálási probléma. Hogyan határozzuk meg, az elsõdleges javak rendelkezésre álló listája alapján, hogy ki számít legrosszabb helyzetûnek? Rawls az alábbi módon érvel (uo.: 128–9). Ha az elsõ két elv, azaz a szabadság elv és a méltányos esélyegyenlõség elve teljesül, eltekinthetünk a társadalmi státusz figyelembevételétõl. Ez egyszerûen többé nem számít: az igazságos társadalomban mindenki rendelkezik az egyenlõ polgár státuszával. Egy további leegyszerûsítés szintén lehetséges. A vagyon és a jövedelem ugyanis szorosan 134 TANYI ATTILA összefügg a hatalommal (és feltehetõleg a lehetõségekkel): aki az utóbbiból többel rendelkezik, az elõzõ tekintetében sem áll rosszul és viszont. Így a legrosszabb helyzetû személyek kiválasztásakor pusztán a jövedelemre és vagyonra kell koncentrálnunk, minden mást kizárhatunk. Ez az érvelés számos ponton sántít. Elõször is egyáltalán nem lehetetlen, hogy az igazságos társadalomban fennmaradna a státusz bizonyos egyenlõtlensége (Barry, 1973: 46–8). Emlékezzünk vissza mit mondott Rawls arról, hogy mikor javítják az egyenlõtlenségek a legkevésbé elõnyös helyzetûek kilátásait. A két eset lehet, hogy most is teljesül. Egyrészt lehetséges, hogy a magasabb státusz egyesek számára fontosabb ösztönzõ, mint a nagyobb vagyon vagy jövedelem (fõképp, ha ez utóbbiból már elég sokkal rendelkeznek). Másrészt egyes konzervatív szerzõk amellett érvelnek, hogy a státuszbeli különbségek javára válhatnak az adott társadalomnak: ha a nagyobb hatalom magasabb státusszal is jár, az emberek sokkal inkább hajlandóak engedelmeskedni. A két érv közül Rawls számára persze fõképp az elsõ lenne megfontolandó. Az érvelés második lépése sem szerepel jobban. Miért lenne egyenes öszszefüggés a különféle elsõdleges javak között? Rawls, mint láttuk, a hatalom és a vagyon illetve a jövedelem kapcsán egyszerûen felteszi, hogy ez így van. De miért szükségszerû, hogy az aki magas jövedelemmel és nagy vagyonnal rendelkezik egyben befolyásos is legyen? Különösen így van ez ha az önbecsülés társadalmi alapjait és az egyéb elsõdleges javak viszonyát vizsgáljuk. Hogy kizárja, Rawls az önbecsülés alapjai esetében is fenn kell tartsa a szoros összefüggés tézisét – ez pedig még nehezebben védhetõ mint a hatalom-vagyon párosítás. Az elsõdleges javak csoportja egyszerûen túl heterogén és rendezetlen ahhoz, hogy a tézis alkalmazható legyen rá. Akkor sem járunk jobban, ha elfogadjuk a tézist. Ekkor ugyanis még mindig fennáll a metrikus kiválasztás problémája (Kis, 1998: 41). Melyik jövedelmi osztállyal azonosítsuk a legrosszabb helyzetûeket? A legalsó 1%-kal, vagy a legalsó 5%-kal, vagy éppen a legalsó 1%-kal? Rawls nem ad választ, pusztán annyit mond, hogy egy bizonyos ponton meg kell állnunk, mivel kifogyunk a filozófiai érvekbõl (uo.: 130). Ez azonban, a probléma súlyát tekintve, nem biztos, hogy mindenkit kielégítõ válasz. De, még ha el is fogadjuk Rawls érvét és vele együtt érvelését, a fenti két meghatározás akkor sem lesz védhetõ. Ugyanis ha ezeket követve jelöljük ki a legrosszabb helyzetû pozíciót, egyszerûen nem vesszük figyelembe, hogy kit mi juttatott oda. Statikusan szemléljük a helyzetet, ahelyett, hogy dinamikusan a lesüllyedés folyamatára koncentrálnánk. Ez pedig megint csak erkölcsi érzékünket sértõ eredményekre vezet. Vegyük a következõ esetet (vö. Dworkin, 1981; Kis, 1998: 41–2). József teniszjátékos, míg András kertész. Mindketten hasonló képességekkel és hasonló társadalmi helyzetbe születtek (tegyük fel, hogy mindkettõ átlagos). Viszont Józsefet csak a tenisz érdekelte, amihez sajnos nem igazán volt tehetsége de vonzotta a hírnév és a könnyû élet. Így aztán szép lassan lesüllyedt, és most a 135 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE legrosszabb helyzetûek közé tartozik. András ezzel szemben jól hasznosította – egyébként átlagos – képességeit. Kertész lett belõle, szép lassan bedolgozta magát a szakmába, elismerik, és igen jól keres: ha nem is a felsõ tízezer tagja de nagyjából középosztálybelinek tekinthetõ. Ebben a helyzetben, ha komolyan vesszük, amit a különbözeti elv mond, András jövedelmének és vagyonának egy részét át kell csoportosítanunk József részére. Ez azonban nem tûnik erkölcsileg helyesnek: úgy tûnhet, hogy Andrást „büntetjük" azért mert szorgalmasan dolgozott és Józsefet „jutalmazzuk" azért mert henyélt és csak edzésre járt. A különbözeti elv, ahogy Ronald Dworkin fogalmaz, nem elég érzékeny az egyéni ambíciókra.7 Ezek az ellenvetések elég meggyõzõek. Mégis azt gondolom, hogy Rawls, legalábbis az utolsó két problémára, ha részlegesen is, de tudna válaszolni.8 Ugyanis Az igazságosság elmélete utáni írásaiban megjelenik a legkevésbé elõnyös helyzetûek egy harmadik meghatározása is. Eszerint: A legkevésbé elõnyös helyzetû pozíciót, nagy vonalakban, úgy határozhatjuk meg mint azok csoportját akik a három esetlegesség átfedésében találhatók. Tehát ez a csoport olyan személyekbõl áll, akiknek családi és társadalmi származása másokéhoz képest kevésbé elõnyös, akik számára adottságaik kevésbé jó életet tettek lehetõvé, és akiket a szerencse másokhoz képest jobban elkerült [...] mindannyian az elsõdleges javak szerinti meghatározásnak megfelelõen. (Rawls, 1999b: 258–9). Ez a definícó megfelelõ választ ad utolsó problémánkra, mivel pontosan azon az alapon jelöli ki a legkevésbé kedvezõ helyzetûeket, hogy miként jutottak ebbe a pozícióba. Tehát, hogy a fenti példával éljek, nem fogja Józsefet ide számítani, hiszen õ nem a három esetlegesség valamelyikének köszönheti siralmas helyzetét. Alkalmas-e ez a meghatározás az indexálási probléma kikerülésére? Részben igen. Nem kell törõdnie ugyanis az elsõdleges javak csomagjának rendezetlenségével és heterogenitásával. Azok a legrosszabb helyzetûek, akik a három esetlegesség miatt kerültek jelenlegi pozíciójukba. Az elsõdleges javak csak akkor lépnek be a képbe, amikor olyan egyének kerülnek látókörünkbe, akik, bár esetlegességek sújtották õket, szorgalmuknak stb. köszönhetõen most jó helyzetben vannak. Õket a definíció kizárja, mivel nem felelnek meg az elsõdleges javak szerinti meghatározásnak. Ugyanakkor továbbra is felmerülnek súlyos mérési nehézségek – bár most másfajták, mint korábban (Weatherford, 1991: 37–45; Beuchamp, 1980: 156). Egyrészt, nem egyértelmû már maga a definíció sem. Rawls a három említett esetlegesség átfedésérõl beszél. Azt jelenti ez, hogy valaki csak akkor tartozik a legrosszabb helyzetûek közé, ha mindhárom esetlegesség sújtotta? Ez nem lenne különösebben vonzó feltételezés, bár szó szerint az 'átfedés' terminus ezt jelenti. Ezen az alapon ugyanis valaki, aki súlyos betegség következtében 136 TANYI ATTILA elveszítette állását, és nem tud többé dolgozni, nem számítana legrosszabb helyzetûnek, csak azért mert, mondjuk, rendes középosztálybeli család sarja, átlagos képességekkel. Persze lehet az átfedés szót ennél tágabban is értelmezni, de akkor emellett már Rawlsnak érvelnie kellene. Ezt azonban nem teszi. Ennél súlyosabb probléma, hogy nem tudjuk ki, mikor számít valaki hátrányos helyzetûnek az egyes esetlegességek szerint. Nem csak arról van szó, hogy Rawls nem ad támpontokat. Hiszen, ahogy azt maga is megjegyzi, a meghatározás csak nagy vonalakban közelíti meg a kérdést. Inkább az a probléma, hogy, még ha elviekben kidolgozható is lenne egy ilyen eljárás, bevezetésének és alkalmazásának költségei hatalmasak lennének. Mivel a három esetlegesség logikailag független, ezért három procedúrára lenne szükség. Ráadásul az ilyen irányú vizsgálatok elkerülhetetlenül behatolnának az emberek magánéletébe, ezzel veszélyeztetve önbecsülésüket, amely Rawls szerint a legfontosabb elsõdleges jószág. Szóval a különbözeti elv érzéketlenségére rámutató elsõ két probléma mellett – melyekkel az új definíció sem tud mit kezdeni – a harmadik nehézség is részben megmarad.9 2.3. Ezek a problémák tehát, úgy tûnik, Rawlst a különbözeti elv feladására kényszerítik. Ezért különösen érdekes megvizsgálni azt, hogy egyáltalán van-e jelentõsége az elvnek. Kezdjük a három elv viszonyával. Tudjuk, hogy Rawls szótári sorrendbe szervezi õket, azaz a különbözeti elvre, mint a sorban utolsóra csak azután kerül sor, ha az elsõ két elvet már kielégítettük. Miben nyilvánul meg a két elv korlátozó ereje? Két lehetõség van. Az elsõ, hogy bizonyos, a különbözeti elv által megkívánt intézkedések nem hajthatók végre, mert sértik vagy a szabadság vagy a méltányos esélyegyenlõség elvét. A jogsértések mellett – agymosás a nagyobb munkakedv érdekében, a választójogok megnyirbálása bizonyos törvények megszavazása érdekében – elég valószínû, hogy az esélyegyenlõségi elv szintén kizárna bizonyos elosztási intézkedéseket (pl. amelyek egyértelmûen diszkriminatívak). Ugyanakkor ez még bõven hagyna teret a különbözeti elv számára. Egy problémára külön érdemes kitérni. Ez a tulajdonjogok és az adózás, mint a különbözeti elvet végrehajtó elosztási eszköz viszonyát érinti. Rawls szerint a „személyi tulajdon szabadsága" része azon jogoknak és szabadságoknak, amelyeket az elsõ elv szabályoz (Rawls, 1997: 87). Akkor viszont nem lehetséges, hogy az elsõ elv kizárja az adózást, mint elosztási politikát? A válasz nemleges. Ugyan a tulajdonjog alapvetõ jog, a rawlsi rendszerben a jogosultságok nem értelmezhetõk az igazságos eljárás befejezése elõtt. Rawls számára az igazságosság eljárási fogalom, amely eljárást az alapszerkezet hajtja végre és amely kimenetelének nincs az eljárástól független igazságossági kritériuma. Rawls terminusával élve, az elosztási igazságosság a tiszta eljárási igazságosság egy formája (uo.: 114–5). Ezért az igazságosság által meghatározott jogosultságok is magában az eljárásban születnek meg, nem természettõl adottak (uo.: 137 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE 118; Rawls, 2001: 72; Nagel–Murphy, 2002). Következésképpen, bár jogunk van anyagi javaink megtartására, azt, hogy pontosan mire is terjed ki ez a jog, csak az után értelmezhetjük, hogy az igazságos intézmények mûködése befejezõdött.10 És valóban, Rawls szerint még a liberális szocializmus, egy olyan rendszer, amelyben minden termelési eszköz köztulajdonban van, is megfelel az igazságosság elveinek (uo.: 337). Mindazonáltal valaki még védheti a tulajdonjogok sérthetetlenségét azon az alapon, hogy azok egyenesen következnek fizikai integritáshoz való alapvetõ jogunkból. Itt azonban két eset van. Az elsõ azt mondja ki, hogy a testi és szellemi képességeink felett magunk rendelkezünk; a másik azt állítja, hogy ezek a képességeink a tulajdonunkban vannak (Kis, 1998: 56–7). Csak az utóbbi felfogás alkalmas a tulajdonjogok fenti védelmére; csak ebben az esetben mondhatjuk azt, hogy nemcsak testünkkel és adottságainkkal, hanem az általuk elõállított termékekkel is rendelkezünk. Rawls viszont egyértelmûen az elsõ értelmezést választja. Szerinte a különbözeti elv természeti adottságaink megoszlását, azaz az emberek közötti tehetségbeli különbségeket tekinti közvagyonnak s nem magukat az adottságokat (uo.: 133; Rawls, 2001: 75). Ha pedig ez így van, akkor a különbözeti elv összhangban áll a szabadság elvvel.11 Az elvek közötti szótári sorrend azonban még egy kérdést felvet. Ha a különbözeti elvre csak az után kerülhet sor, hogy az elsõ két elvet kielégítettük, kérdéses, hogy marad-e számára tér, amelyben hatását kifejthetné. Vegyük például a fejlett, ipari társadalmakat, amelyek, mint említettem, mindenképpen a rawlsi elvek hatálya alá esnek. Ha követjük a szigorú szótári sorrendet, akkor számos intézkedést kell még végrehajtanunk, mielõtt a különbözeti elvre kerülne a sor. Ami a szabadság elvet illeti, garantálnunk kell az egyének teljes fizikai integritását: több kamerát kell az utcákon felszerelnünk, több rendõrt kell alkalmaznunk, javítani kell a közvilágítást stb. Bár az intézkedések egy része sértene más alapvetõ jogokat (pl. kamerák), legtöbbjükrõl ez nem mondható el (pl. közvilágítás). Ugyanez történne az esélyegyenlõségi elv esetében. Például biztosítanunk kellene, hogy soha, senki ne szenvedjen hátrányokat faji, társadalmi, nemi hovatartozása miatt. Ehhez pedig nem elegendõek a diszkrimináció ellenes törvények; olyan intézkedésekre van szükség, amelyek fejlesztik az oktatást minden szinten mindaddig amíg a hátrányok el nem tûnnek. Ezért úgy vélem, hogy bár a különbözeti elv nem feltétlenül ütközik az elsõ két elvvel, a köztük lévõ szótári sorrend legalábbis megkérdõjelezi az elv jelentõségét. Persze ezen lehetne változtatni: csak a szótári sorrend szigorúságát kellene enyhíteni, mondjuk azzal, hogy kisebb mértékû veszteség esetén a különbözeti elv felülírhatja az elsõ két elvet. Ennek megvan az az elõnye, hogy miközben nem kényszeríti Rawls a szótári sorrend feladására, nagyobb játékteret enged a különbözeti elvnek (Hart, 1975; Kis, 1998: 46–8).12 Mivel azonban Rawls nem tér ki erre a lehetõségre, így a fenti probléma is megválaszolatlanul marad. 138 TANYI ATTILA Már csak egy kérdés maradt megválaszolatlanul. Igaz-e hogy a rawlsi szerzõdéses állapotban, az ún. eredeti helyzetben a „felek" a különbözeti elvet választanák? Konkrétabban: igaza van-e Rawlsnak abban, hogy a felek nem inkább egy szociálisminimum-elvet választanának? Rawls kétféle módon érvel a különbözeti elv mellett.13 Az egyik az eredeti helyzetbeli érvelés, amely során azt állítja, hogy a felek a maximin elvet választanák, azaz maximalizálni akarnák a legrosszabb helyzet kilátásait, ez pedig egyenesen vezetne el a különbözeti elv preferáláshoz (Rawls, 1997: 26§). A másik érv az elkötelezettség terhére hivatkozik, és azt állítja, hogy egyetlen haszonelvû elv, köztük a szociális minimumot tartalmazó vegyes felfogások, sem menne át a rostán (uo.: 217–9, 379). Ezen az alapon aztán arra a következtetésre jut, hogy a szociális minimumnak pusztán társadalompolitikai szerepe van az elméletben: a különbözeti elv alapján lehetne kijelölni és megfelelõ módon alkalmazni14 (uo.: 332–3, 342). Mindkét érvvel baj van (vö. Kis, 1998: 48–50; Tanyi, 2000: 158–163). Vegyük az elsõ gondolatot. Rawls érve itt az, hogy a felek azért alkalmaznák a maximint, mert az eredeti helyzet egy olyan döntési helyzetnek felel meg, amelyben a választás (1) a „tudatlanság fátyla" mögött zajlik, amely elzárja mindazon információt a résztvevõk elöl, amely konkrét helyzetükre vonatkozik, ideértve az egyes társadalmi pozíciók elõfordulásának valószínûségét is; (2) egyszeri s meg nem ismételhetõ; és (3) a tétje hatalmas: egy egész élet kilátásait befolyásolhatja15 (uo.: 173, 192–4, 210–1). Ezek valóban elég nyomós érvek; mégis, egy ponton sántítanak. Ahogy azt John Harsányi kimutatta, kérdéses, hogy nem éri-e meg kockáztatni ha feltételezzük: lehetséges olyan társadalom, amelyben a legrosszabb helyzet is mentes minden nélkülözéstõl és lehetõvé tesz egy teljes életet (Harsányi, 1976). Ilyen társadalomban ugyanis az elõnyösebb pozíciók olyan mértékben javulhatnak, hogy már megéri lemondani a legrosszabb – de egyébként megfelelõ – pozíció maximálásáról. Ebben az esetben pedig a felek inkább választanak egy szociálisminimum-elvet, amely biztosítja, hogy soha ne kerüljenek elviselhetetlen helyzetbe – a többit pedig rábízzák a szerencsére. A második érv sem jár jobban (Waldron, 1993: 261–3). Mint korábban említettem, az elkötelezettség terhe szerint a feleknek nem szabad olyan elveket választaniuk, amelyek betartását a valós világban nem tudják garantálni. Ez az érv, úgy tûnik, mûködik a haszonelvûség ellenében; az azonban kétséges, hogy kizárná a szociális minimum elvét is. Rawls érve ismerõs: a haszonelvû doktrína, ha alkalmazzák, olyan szörnyû helyzetbe jutatja az egyéneket, hogy azok megvonják a rendszertõl az engedelmességet, sõt ellenségeseivé válnak. Ez elfogadhatóan hangzik, mint az emberi pszichológiával kapcsolatos érv, viszont nem tûnik elegendõnek a szociális minimum ellen. Rawls ugyanis nem csak azt feltételezi, hogy kizsákmányolt, éhezõ, elnyomott emberek „fellázadnának', hanem azt is gondolni véli, hogy ezen nem javít az, ha a helyzetük valamennyire javul és legalább az alapvetõ szükségleteiket ki tudják elégíteni. Hogy még sarkítottabban fogalmazzak, Rawls elfogadni látszik azt az állítást, 139 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE hogy a legrosszabb helyzetûek „lázadását" az a tény váltja ki, hogy kilátásaik további javítása lehetséges. Nem számít, hogy már nem éheznek, hogy már nem nyomják el õket; még mindig, fõképp a többiekhez képest, rossz helyzetben vannak: ezért aztán fellázadnak. Ez azonban egy igen nehezen védhetõ pozíció, sõt, valószínûleg védhetetlen. Ha viszont elvetjük, akkor megnyílik az út a szociálisminimum-elv felé. Ha a felek feltételezik, hogy a deprimáció bizonyos szintje mellett – értsd: éhínség, elnyomás, kizsákmányolás – „fellázadnának', akkor nagy valószínûséggel inkább egy szociálisminimum-elvet választanának, amely biztosítja – azáltal, hogy alapvetõ szükségleteiket kielégíti – hogy ez ne történhessen meg. Válaszában Rawls erre azt mondja, hogy kétféle módon értelmezhetõ az, hogy az emberek nem tudnák betartani a választott elveket. Egyfelõl jelentheti azt, amit eddig feltételeztünk: lázadást. Másfelõl viszont ennél kevesebbet is követelhet: azt, hogy érdektelenekké válnak és kivonulnak a társadalom életébõl. Szerinte – elfogadva a fenti érvelést – a szociális minimum elvét a felek akkor választják, ha az elsõ felfogást osztják; ha viszont a második mellett teszik le a voksukat, akkor valószínûleg a különbözeti elv mellett döntenek (Rawls, 2001: 126–131). Nyilvánvaló mi a probléma ezzel a megoldással. Miután az elkötelezettség terhe erkölcsi érv, a fenti megkülönböztetést sem elegendõ – ha egyáltalán lehetséges – pusztán empirikus tényekkel igazolni. Viszont milyen erkölcsi érveket hozhat fel Rawls? A társadalom, mint méltányos együttmûködési rendszer illetve a személy, mint szabad és egyenlõ polgár eszményére hivatkozik (uo.: 131). Bár ezeknek a fogalmaknak speciális jelentése van Rawlsnál – amelyre én most nem térhetek ki – kérdéses, hogy levezethetõ-e belõlük az elkötelezettség terhének új értelmezése. Ezek ugyanis meglehetõsen általános, bár közel sem üres koncepciók, amelyekbõl számos, egymástól eltérõ következtetés is levonható. Ahhoz, hogy Rawls álláspontja hihetõ legyen, fel kellene mutatnia egy ilyen levezetést – ezt azonban nem teszi meg. Ennek hiányában, valamint a Harsányi-féle érv fényében, pedig a különbözeti elv választása igencsak valószínûtlen lenne az eredeti helyzetben. III. ÖSSZEFOGLALÁS Írásom célja John Rawls különbözeti elvének kritikai tárgyalása volt. Elõször felvázoltam azokat az érveket, amelyek elvezetnek az elv végsõ változatához. Majd azt elemeztem, hogy mit és mennyit is követel; tettem mindezt az elv és a hatékonyság követelményének viszonyrendszerében. Végül, írásom második felében, áttértem az elv kritikai vizsgálatára. Négy ellenvetést vizsgáltam meg, kezdve az elv érzéketlenségétõl az indexálási problémán át azon kérdésig, hogy a rawlsi szerzõdõ felek valóban az elvet választanák-e vagy pedig 140 TANYI ATTILA inkább egy szociálisminimum-elv mellett foglalnának állást. Mindegyik ellenvetést, részben vagy egészben, helyesnek találtam. Ezért úgy vélem, hogy a különbözeti elvet le kell cserélni egy olyan elvre, amely védhetõ és illeszkedik a rawlsi konstrukció más itt nem kritizált részeihez, azaz a szerzõdéselméleti apparátushoz és a mögöttes erkölcsi elvekhez és intuíciókhoz. Egy ilyen elv lehet a szociális minimum elve, amelyet a döntéshozó felek a rawlsi eredeti helyzetben preferálnának a maximin döntési szabály által támogatott különbözeti elvvel szemben. JEGYZETEK Tanulmányomban egy helyen térek el Rawls (1971) Krokovay Zsolt által készített fordításától: a 'társadalmi különbségek' elvét, Kis (1998)-at követve, 'különbözeti elvnek' nevezem. Rawls késõbb, fõképp Amartya Sen kritikájának hatására új megfogalmazását adta az elsõdleges javak fogalmának. Eszerint ezek olyan javak, amelyeket a szabad és egyenlõ emberek igényelnek. A változás mértékét és a sen-i kritika rawlsi fogadtatását én azonban itt nem tárgyalom. Bõvebben ld. Sen (1979) és Rawls (1993), pp. 182–190. Rawls megfogalmazásában: „Számunkra a társadalom alapszerkezete az igazságosság elsõdleges tárgya, vagy pontosabban: az a mód, ahogyan a társadalom fõbb intézményei elosztják az alapvetõ jogokat és kötelességeket, illetve megszabják a társadalmi együttmûködés elõnyeibõl való részesedést. Ide sorolom a politikai berendezkedést és a legfontosabb gazdasági és társadalmi intézményeket." Rawls (1997), pp. 25; ld. még uo.: pp. 80. Ez az igazságosság felfogás persze nem magától értetõdõ; Rawls tárgyalja is annak a lehetõségét, hogy az igazságosság tárgyát egyéni cselekedetek illetve egyedi szabályok alkotják, de elutasítja ezeket. Ld. uo.: pp. 83, 117, 127; Rawls (1993), pp. 267; (1999b), pp. 263; vö. Cohen (1995) és (1997), aki meggyõzõen érvel az elsõ alternatíva mellett. Jelen írás egyik opponense ezzel a felfogással szemben azt vetette fel, hogy az nem veszi figyelmembe azt a tényt, hogy nincsenek erkölcsileg semleges körülmények. Ebben az állításban van igazság: erkölcsi döntéseink „kontextus-függõek', amennyiben minden helyzetnek létezik olyan leírása, amely erkölcsi ítéletet vonz. Önmagában az, hogy a fogamat mosom a fürdõszobában még nem vonz erkölcsi ítéletet. Az azonban már igen, hogy ha miközben a fogamat mosom valaki a szomszédos szobában fülem hallatára fojtogatja a barátnõmet. Viszont, és ez a rawlsi állítás mögötti intuíció, az ami az erkölcsi ítéletet vonzza az emberi cselekedet s nem a szituáció: az utóbbi ugyanis megváltoztatható, megválasztható, röviden, ellenõrzésünk alatt áll. A szituáció maga semleges; a cselekedet azonban soha nem ítélhetõ meg a helyzettõl függõen s ezért nincs olyan cselekedet, amely mindig erkölcsileg semleges lenne. Rawls állítása ugyanez. Miközben az intézmények viselkedése erkölcsi ítéletet vonz attól függõen, hogy milyen helyzetben történik ez, maguk a természeti tények, azaz a tehetségek, családi háttér stb. eloszlása erkölcsileg semlegesek: nem képezik erkölcsi ítélet tárgyát. Vö. Rawls (1997), pp. 134. Természetesen ezek a lépések megkérdõjelezhetõk és sokan vitatták is õket. Ld. pl. Beitz (1979). Én azonban nem tárgyalom ezeket a nehézségeket itt. Rawls saját nézeteit Rawls (1999a)-ban 1 2 3 4 5 141 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE adta közre. Emellett Rawlsnak szembe kell néznie az elvek általánosításának problémájával is. Válasza erre a különbözeti elv szótári sorrendbe rendezett változata, amelyet Sentõl vett át. Ld. Rawls (1997), pp. 111–2. Szerinte ezt az elvet alkalmaznánk akkor is, ha a szoros összekapcsoltság tézise nem lenne tartható. Ez, még ha eltekintünk is a fenti problémáktól, csak részben igaz. A leximin ugyanis csak a kevésbé egyenlõségelvû verzió általánosítására alkalmas. A másik olvasatnál is van erre lehetõség, de ott már súlyos problémák merülnek fel. Ld. errõl van Parijs (2003), ff. 18. Bár azért vannak egyértelmû lehetõségek. Ahogy arra írásom egyik opponense felhívta a figyelmemet, maga a klasszikus jóléti állam, azaz a progresszív adórendszer jelentõs szociális kiadásokkal jó példát szolgáltat. És valóban, Rawls maga is ír errõl, ld. Rawls (1997), 43§, illetve Tanyi (2000), pp. 142–7. A különbözeti elv alkalmazásának lehetõségeit taglalja továbbá Schaller (1998). A társadalompolitikai alkalmazással szemben szkeptikus vélemény található Beauchamp (1980)-ban, illetve Michelman (1975)-ben. Kis (1998), pp. 42 megjegyzi, hogy az ellenvetés ezzel még nem teljes. Ugyanis Rawls válaszként mondhatja és mondja is (Rawls 1997, pp. 312, 371–372), hogy a valóságban az említett két tényezõ nem különíthetõ el egyértelmûen egymástól. Ezért olyan elvre van szükség, amely ha már a tévedés elkerülhetetlen, inkább a legnagyobb veszteseket kedvezményezze, mint a jobb helyzetûeket. És ennek a különbözeti elv kétségtelenül megfelel. Viszont, egészíti ki az ellenvetést Kis, ez egyben azt is jelenti, hogy Rawls az elvet a nem-ideális világra szánja, miközben elmélete bevallottan az ideális világra készült, hogy egyfajta „reális utópiaként', ahogy õ nevezi, normatív kritériumot nyújtson számunkra, a nem-ideális világ lakóira. Ld. uo.: pp. 148-9, 185-6, 245, 297. Schaller (1998), pp. 371–6 alternatív utat választ ebben a tekintetben. Szerinte az ellenvetés úgy is kivédhetõ, ha komolyan vesszük Rawls állítását miszerint a különbözeti elv nem az egyes, konkrét személyek elsõdleges javak szerinti helyzetére vonatkozik, hanem bizonyos reprezentatív pozíciókra, amelyeket a javakkal kapcsolatos várakozások határoznak meg. Mivel nem vagyok biztos az érvelés helyességében, ezért nem szerepeltetem a szövegben sem. Kis (1998), pp. 43 szintén tárgyal egy lehetséges ellenvetést de, mint azt maga is megmutatja, nem segítené ki Rawlst a problémából. Itt érdemes megemlíteni, hogy Rawls részben ezen az alapon – a megfelelõ kritérium meghatározhatatlansága miatt – utasítja el az érdem alapú elosztást. Ld. Rawls (1997), pp. 370; az érdem alapú elosztás erõteljes védelme a liberális (többek között a rawlsi) pozícióval szemben megtalálható Kekes (1999)-ben, 5–7. Fejezet. Ezért a kiegészítésért köszönettel tartozom írásom egyik opponensének. Ez talán további magyarázatra szorul. Rawls ún. konstruktivista az erkölcs viszonylatában. Az igazságosság elveit nem tartalmi kritériumok alapján határozza meg, hanem egy procedúra, jelen esetben az összehangolás egyensúlyába ágyazott eredeti helyzet segítségével. Ezen felfogás szerint nincsen a procedúrától független kritérium: a procedúra nem azért létezik, mert van független kritérium, hanem azért van kritérium, mert létezik a procedúra. Másképp szólva, a felek az eredeti helyzetbeli döntésükkel létrehozzák az igazságosság elveit és nem felfedezik az egyébként is létezõ elveket. Az intézmények szerepe mindebben a végrehajtás. Arra nem hagyatkozhatunk, mondja Rawls, hogy hipotetikusan ellenõrizzük, hogy valamely 6 7 8 9 10 142 TANYI ATTILA intézményi berendezkedés létrejöhetett-e igazságos eljárás révén. Ugyanis, a fenti definícióból következõen, biztosak az eredményben csak akkor lehetünk, ha a folyamat ténylegesen le is zajlott. Az intézmények szerep pontosan ez: hogy megvalósítsák az elveket s így a procedúrát. Ld. Rawls (1997), pp. 116–7; Rawls (1993), Lecture III és (1999c). A második értelmezés választása, amellett, hogy feladja a rawlsi elmélet belsõ kritikájának lehetõségét, nehezen védhetõ.. Ellenvetésekért ld. Kis (1998), pp. 56–8. Rawls érveit d. Rawls (1997), pp. 134 és (2001), pp. 76. Írásom egyik opponense felvetette, hogy ettõl függetlenül még külön vizsgálatot igényel az a kérdés, hogy melyik értelmezését választanák a felek a rawlsi eredeti helyzetben. Ez a kérdés azonban félreérti a rawlsi elmélet szerkezetét. Az eredeti helyzet Rawls számára egy olyan gondolatkísérlet avagy nézõpont, amely megteremti az igazságossággal kapcsolatos elveink és ítéleteink összhangját az összehangolás egyensúlyában: az eredeti helyzet feltételei ezt az egyensúlyt fejezik ki. Errõl részletesebben szól Tanyi (2004); ld. még Daniels (1996). Jelen kérdéskör a feltételek mögötti elvek, megfontolt ítéletek értelmezésével, Kis szavaival, az egalitárius alapvetés védelmével kapcsolatos. Ez a vita ezért független attól a „vitától', amely az eredeti helyzeten belül zajlik. Összeegyeztethetõ a szerzõdéselméleti apparátus feladásával, de ha el is fogadjuk az apparátust, a vita akkor is csak az eredeti helyzetrõl, annak jellemzõirõl fog szólni, s nem a felek eredeti helyzeten belüli gondolkodásáról. Mindkét szerzõ amellett érvel, hogy Rawls hibásan állítja, hogy a szabadság elv prioritást kell, hogy élvezzen a másik két elvvel szemben. Rawls válaszát ld. Rawls (2001), 13§. Rawls még két érvet említ. Az egyik, hogy az igazságosság elveinek létre kell hozniuk saját alátámasztásukat azáltal, hogy kialakítják és megerõsítik az emberek igazságérzetét. A másik pedig, hogy az elvek elfogadásának erõsítenie kell az emberek önérzetét azáltal, hogy kifejezi egymás iránti kölcsönös tiszteletüket. Ld. Rawls (1997), pp. 218-225. Ezek az érvek azonban egyrészt szorosan kapcsolódnak az elkötelezettség terhének követelményéhez (gondoljunk csak a stabilitás kérdésére), másrészt pedig nem egyértelmû, hogy érvként használhatók a szociális minimum elve ellen is (Rawls az átlagos hasznosság és az igazságosság általi preferált elveinek viszonyrendszerében használja õket). Ezzel nem azt akarom mondani, hogy a két érv nem lehet, megfelelõ, kontextus specifikus kifejtés mellett alkalmazható a szociális minimum elve ellen. Rawls azonban ilyen érvelést nem nyújt, ezért itt azt nem is tárgyalhatom. Marad tehát a szövegben tárgyalt két fõ érvelés. De arról nem mond semmit, hogy a gyakorlatban mindez hogyan történne. De ld. van Parijs (2003), pp. 216–222. Létezik egy negyedek elem is. Eszerint a maximin döntési szabály azért követendõ az eredeti helyzetben, mert a „felek', akik a döntésben részt vesznek képviselõként vannak jelen. Nem önmagukért állnak csak ki, hanem az emberek egy csoportjáért is, akik ezzel megbízták õket. Ld. Rawls (1997), pp. 163. Emiatt, s tekintve azt a további tényt, hogy az eredeti helyzetbeli döntés a jövõ generációkat is érinti, a kockázatkerülés maximinban megtestesülõ extrém változata indokolt. Ld. uo. Az általam vizsgált ellenvetések azonban ugyanúgy hatásosak az ezen elemmel kibõvített rawlsi érv ellen, mint az anélkülivel szemben. 11 12 13 14 15 143 RAWLS KÜLÖNBÖZETI ELVE FELHASZNÁLT IRODALOM Barry, Brian (1973): The Liberal Theory of Justice: A Critical Examination of the Principal Doctrines in a 'A Theory of Justice' by John Rawls. Oxford, The University Press. Beitz, Charles (1979): Political Theory and International Relations. Princeton, N.J., Princeton University Press. Beauchamp, Tom (1980): Distributive Justice and the Difference Principle. In. Blocker, Gene – Smith, Elizabeth H. (eds.): John Rawls' Theory of Justice: An Introduction, Athens, Ohio, Ohio University Press, 132–161. Cohen, G. A. (1995): Incentives, Inequality and Community. In Stephen Darwall (ed.): Equal Freedom, Ann Arbor: The University of Michigan Press, 331–397. Cohen, G. A. (1997): Where the Action Is: On the Site of Distributive Justice. In Philosophy and Public Affairs 26:1 (1997), 3–30. Daniels, Norman (1996): Reflective Equilibrium and Archimedean Points. In Daniels, Justice and Justification, New York: Cambridge University Press, 1996, 47–66 . Dworkin, Ronald (1981): What is Equality? Part II: Equality of Resources. In Philosophy and Public Affairs. 10:4 (1981), 283–345. Hart, H. L. (1975): Rawls on Liberty and Its Priority. In Norman Daniels (ed.): Reading Rawls: Critical Studies on Rawls 'A Theory of Justice'. Stanford, Cal., Stanford University Press, 230–252. Kis, János (1998): Az igazságosság elmélete. In Világosság, 39: 8–9. (1998), 3–65. Harsányi, John (1976): Can the Maximin Principle Serve as the Basis for Morality? In Harsányi: Essays on Ethics, Social Behavior, and Scientific Explanation. Dordrecht–Boston: D. Reidel, 37–63. Kekes, John (1999): A liberalizmus ellen. Fordította Balázs Zoltán. Budapest, Európa. Michelman, Frank (1975): Constitutional Welfare Rights and A Theory of Justice. In Reading Rawls, 319–347. Murphy, Liam D. – Nagel, Thomas (2002): The Myth of Ownership. New York, N.Y., Cambridge University Press. Nozick, Robert (1974): Anarchy, State and Utopia. New York, N.Y., Basic Books. Rawls, John (1971): A Theory of Justice. New York, Oxford University Press. Rawls, John (1993): Political Liberalism, New York, N.Y., Columbia University Press. Rawls, John (1997): Az igazságosság elmélete. Fordította Krokovay Zsolt. Budapest, Osiris. Rawls, John (1999a): The Law of Peoples, Cambridge, Mass., Harvard University Press. Rawls, John (1999b): Kantian Conception of Equality. In Collected Papers, Samuel Freeman (ed.): Cambridge, Mass., Harvard University Press, 254–267. Rawls, John (1999c): Kantian Constructivism in Moral Theory. In Collected Papers, 303–359. Rawls, John (2001): Justice as Fairness: A Restatement, Cambridge, Mass., Harvard University Press. Schaller, Walter E. (1998): Rawls, the Difference Principle, and Economic Inequality. In Pacific Philosophical Quarterly. 79:4 (1998), 368–91. Sen, Amartya K. (1979): Equality of What? In McMurrin (ed.): Freedom, Equality and the Law, Salt Lake City, Utah, The University of Utah Press, 139–162. 144 TANYI ATTILA Tanyi, Attila (2000): Piac és igazságosság? A Piaci társadalom erkölcsi követelményei, Budapest, Napvilág Kiadó. Tanyi, Attila (2004): Erkölcsi igazolás és politikai kötelezettség. In Jogelméleti Szemle 2004/4. (December). Waldron, Jeremy (1993): John Rawls and the Social Minimum. In uõ.: Liberal Rights, New York, Cambridge University Press, 250–270. Weatherford, Roy (1991): Discussion Defining the Least Advantaged. In J. Angelo Corlett (ed.): Equality and Liberty, New York, St. Martin's University Press, 37–45.