dincolo de fiinţă neoPlAToniSMUl Şi APoRiile oRiGinii inefABile

dincolo de fiinţă neoPlAToniSMUl Şi APoRiile oRiGinii inefABile ¤ Marilena Vlad Zeta Books, București www.zetabooks.com © 2011 Zeta Books pentru prezenta ediție Descrierea CIP a Bibliotecii Naţionale a României VLAD, MARILENA Dincolo de fiinţă : neoplatonismul şi aporiile originii inefabile / Marilena Vlad. București : Zeta Books, 2011 Bibliogr. iSBn 978-973-1997-69-8 1 ¤ inTRodUceRe exerciţiul filozofic neoplatonic a avut ca scop reconstruirea lumii în acord cu gândirea, cu principiile ei. Realitatea este privită ca un întreg organic care stă sub condiţia fundamentală a inteligibilităţii: fiecare lucru își are locul și rolul său specific pe „scena" lumii, precum și raţiunea sa proprie de a fi. În fiecare lucru supus devenirii, gândirea descoperă urma modelului inteligibil superior, iar lumea în ansamblul ei este reflectarea - corporală, multiplă și temporală - a unei lumi incorporale, unitare și eterne. neoplatonismul vrea să vadă în lumea de aici o lume guvernată de sens, depinzând de o esenţă inteligibilă anterioară. În aceste condiţii, gândirea filozofică are mai multe mize care converg. Prima dintre ele este aceea de a înţelege lucrurile în acordul lor intim cu lumea inteligibilă, la care numai gândirea are acces. o a doua miză este aceea de a descoperi lumea inteligibilă însăși, cu structura și regulile ei proprii de funcţionare, care nu sunt întotdeauna identice cu cele ale gândirii discursive, adică ale gândirii prin care noi suntem deprinși să abordăm lucrurile. Acesta este motivul pentru care lumea inteligibilă nu poate fi descrisă foarte ușor în termenii comuni ai gândirii noastre obișnuite, prinse în sfera discursivităţii, a sensibilităţii și a devenirii. În consecinţă, o a treia miză este aceea de a ridica gândirea noastră la sfera superioară a inteligibilului pur, scoţând-o din preajma ei imediată. Însă, pentru a putea surprinde în mod adecvat realitatea inteligibilă superioară, gândirea noastră trebuie să treacă printr-un proces de purificare și de rafinare. Părăsind regimul corporal, sufletul trebuie să se pregătească pentru contactul cu inteligibilul absolut. neoplatonismul devine astfel un dincolo de fiinȚă6 efort constant de a readuce gândirea la nivelul pur inteligibil. Scoţând gândirea din domeniul sensibilului - unde obiectele propriu-zise ale gândirii sunt amestecate cu substratul corporal -, filozofii neoplatonici încearcă să urmărească modul în care se arată realitatea prin prisma gândirii pure. ei vor să vadă lucrurile așa cum ar apărea ele unei gândiri desprinse de sensibil, precum în experimentul imaginat de Platon în Phaidros1. Totuși, nu aceasta este ţinta ultimă a neoplatonismului. Provocarea cea mai înaltă pe care o aduce această tradiţie filozofică se referă de fapt la ceea ce nu mai poate fi gândit. Problema capitală a gândirii neoplatonice nu privește lumea inteligibilă, ci principiul ei. Se pune întrebarea: de unde provine această lume, care este sursa de la care ea se desfășoară și care este finalitatea ei? nivelul inteligibil are el însuși nevoie de perspectiva înglobatoare a unui principiu unic, simplu și anterior. este vorba despre un principiu care să poată explica natura multiplă a inteligibilului. dar, pentru aceasta, principiul însuși nu mai poate fi tot o fiinţă inteligibilă, ci el va fi sursa unică și unitară pornind de la care se poate constitui realitatea inteligibilă. el devine astfel principiul absolut al întregii realităţi - atât al celei inteligibile, cât și al celei sensibile, pe care o explicăm prin referire la inteligibil. căutarea modelului inteligibil al întregii realităţi este astfel îndreptată spre o căutare și mai înaltă: cea a principiului prim și unic. Așa cum lumea inteligibilă restrânge lumea devenirii la unitatea anterioară a modelului, a gândirii pure, tot astfel, pluralitatea acestei lumi pur inteligibile are nevoie de unitatea anterioară a unui principiu unic. Pentru a gândi în mod adecvat lucrurile, avem nevoie de un model inteligibil. dar, pentru a gândi până la capăt un astfel de model, avem nevoie să „concepem" un principiu care nu mai este propriu-zis conceptibil. lumea inteligibilă ne trimite astfel spre un principiu supra-inteligibil. Un astfel de principiu anterior lumii inteligibile nu mai poate fi el însuși abordat prin mijloacele gândirii - nici măcar prin 1 Platon, Phaidros, 247 c–e; vezi și Republica, 517 b 5. Introducere 7 gândirea cea mai înaltă și mai pură -, ci el este dincolo de gândire și dincolo de tot ceea ce poate deveni obiect al gândirii. Astfel, pe fundalul unei gândiri foarte sistematice și înglobatoare, se inserează întrebarea radicală a ceea ce depășește orice gândire în genere. Totodată, încercarea de a sistematiza sfera fiinţei - atât cea sensibilă cât și cea inteligibilă - conduce spre problema fundamentală a ceea ce precede orice fiinţă. Tentativa de a configura graniţele inteligibilităţii realităţii - și de a surprinde fiinţa pur inteligibilă în ea însăși - se lovește de problema unui principiu radical și unitar, sursă a inteligibilităţii, anterior acesteia. Astfel, problema fundamentală pe care o ridică neoplatonismul este aceea a emergenţei de negânditului în inima a ceea ce gândim: pentru a putea gândi cu adevărat ceva până la capăt, trebuie să ne confruntăm la un moment dat cu ceea ce nu mai poate fi gândit. dar, deși nu mai poate fi gândit, cunoscut și nici măcar numit, nu ne putem lipsi de acest „ceva" inaccesibil, deoarece, în absenţa principiului prim, nimic altceva nu poate exista și nu poate fi gândit. Gândirea noastră este astfel prinsă în sfera de gravitaţie a inexprimabilului, a de negânditului, iar aceasta în două maniere complementare: pe de o parte, încercarea de a gândi realitatea ne conduce în mod necesar la un principiu care se sustrage gândirii; pe de altă parte, întreaga realitate va fi descrisă de neoplatonici în strânsă dependenţă de acest principiu ce scapă gândirii. Astfel, între ceea ce gândim și ceea ce nu mai poate fi gândit există o dublă relaţie: în sens ascendent, gândirea ajunge să descopere necesitatea unui principiu inexprimabil; în sens descendent, inexprimabilul este singurul care poate genera întreaga structură a realităţii, dându-i raţionalitate, dându-i o ordine proprie și, astfel, un sens. ne aflăm în situaţia paradoxală pe care o descrie Platon în prima parte a dialogului Parmenide - „dialog-manifest" pentru neoplatonici. Anume, pentru a putea gândi lucrurile, avem ne voie de ideile lucrurilor, însă ideile însele nu pot fi înţelese ca atare. de asemenea, pentru a gândi lucrurile plurale, avem nevoie de ceea ce dincolo de fiinȚă8 nu este plural, de unu, însă acest unu nu poate fi niciodată gândit în sine, ci în privinţa lui trebuie să ne mulţumim cu concluziile negative: unul nu poate fi cunoscut, definit sau numit1. În același sens, în Republica, 509 b, se afirmă că lucrurile au nevoie de o sursă de la care își primesc fiinţa și faptul de a fi cunoscute, însă această sursă nu mai poate fi ea însăși fiinţă, ci trebuie să fie dincolo de fiinţă. Plotin, Porfir, iamblichos, Proclus și damascius vor aprofunda această intuiţie fundamentală a unei insuficienţe a fiinţei în sine însăși: fiinţa nu poate fi înţeleasă și explicată până la capăt, dacă rămânem în limitele ei, în datele ei precise. În schimb, în ea însăși se întrevăd indiciile unui nivel superior, dincolo de fiinţă și de gândire, pe care neoplatonicii îl vor numi unu absolut și bine suprem - în linia sugestiilor lui Platon. Pentru a gândi în mod deplin realitatea, trebuie să renunţăm la un moment dat la calea sigură și clară a raţiunii stăpâne pe sine și să intrăm în „vârtejul" pe care ni-l provoacă ceea ce nu mai poate fi gândit2. neoplatonismul va fi astfel o tradiţie a înfruntării constante cu acest „ceva" de negândit. confruntarea cu raţiunea care guvernează întreaga realitate este în ultimă instanţă o confruntare cu ceea ce depășește orice raţiune. Scopul cercetării noastre este acela de a pune în lumină articulaţiile acestei teme fundamentale a gândirii neoplatonice: tema unui principiu de dincolo de fiinţă și de gândire. Astfel, vom încerca să trecem încă o dată prin acest punct prin care neoplatonicii invită să trecem, avertizându-ne totodată că drumul este unul „impracticabil și fără ieșire"3, deoarece aici toate modalităţile obișnuite ale gândirii sunt suprimate. Totuși, în această încercare a noastră, vom explica fiecare moment al drumului parcurs de 1 Platon, Parmenide, 137 c 4–142 a 8. 2 Plotin (Enneade, Vi, 7, 36.18) descrie această apropiere de principiu ca pe o mișcare ascendentă a unui val, care sustrage sufletul din terenul ferm al conceptelor și al explicaţiilor. la damascius (De principiis, R. i, 7), încercarea de apropiere de principiul prim va fi descrisă ca o „răsturnare" a discursului. 3 damascius, De principiis, R. i, 5.17–18. Introducere 9 gândirea neoplatonică, elucidând problemele ce s-au ridicat de fiecare dată. Mai precis, vom urmări modul în care a început și a evoluat meditaţia neoplatonică privitoare la un principiu care precede întreaga realitate și se sustrage oricărei gândiri. ne propunem să descoperim care este fundalul din care s-a născut această problemă, cum anume susţin neoplatonicii ne cesitatea existenţei unui asemenea principiu și care sunt dificultăţile pe care le ridică admiterea lui - dificultăţi de care tradiţia neoplatonică a fost pe deplin conștientă și care explică evoluţia însăși a doctrinei neoplatonice asupra principiului prim. Într-adevăr, deși tema principiului de dincolo de fiinţă și de gândire a concentrat eforturile celor câteva secole de gândire neo platonică, legând astfel o tradiţie foarte puternică și influentă, totuși, tema însăși și prezenţa ei în gândirea neoplatonică este profund problematică, din mai multe puncte de vedere: atât în privinţa sursei, a constituirii ei ca temă filozofică, cât și în pri vinţa evoluţiei sale. În primul rând, sursa doctrinară a problemei se află în câteva indicaţii platonice - precum cele din Parmenide, 137 c 4–142 a 8 și Republica, 509 b, amintite mai sus - pe care, însă, Platon nu le explică până la capăt, ci le învăluie de fiecare dată într-un aer de mister. de aceea, prima problemă ce se ridică este cea a continuităţii neoplatonismului în raport cu sursa de la care el se revendică, deoarece această sursă este ea însăși greu de înţeles. Întrebarea care se pune este următoarea: cum se face că o temă atât de izolată și de puţin dezbătută în opera lui Platon - anume tema unui dincolo de fiinţă şi de gândire - devine preocuparea centrală a unei tradiţii filozofice atât de largi și de prolifice precum neoplatonismul? Această întrebare descrie o primă sarcină a cercetării noastre. În al doilea rând, însuși felul în care intervine această problemă în tradiţia neoplatonică ridică anumite probleme. Astfel, dată fiind maniera nedefinită în care apare tema unui dincolo de fiinţă la Platon, reluarea ei în neoplatonism înseamnă de fapt o dincolo de fiinȚă10 nouă instituire tematică. deși se inspiră din indicaţiile platonice, neoplatonismul le depășește cu mult, instituind o nouă paradigmă de gândire. de la indiciile minimale din opera platonică - a căror miză ultimă rămâne în cele din urmă echivocă - este o cale lungă până la principiul prim al neoplatonicilor. Acesta din urmă este lansat ca o problemă în sine, foarte elaborată, cu multiple implicaţii pentru întreaga sferă a fiinţei și a gândirii. Problema existenţei unui principiu prim al întregii realităţi se insinuează de-a lungul tradiţiei neoplatonice, fără însă a fi foarte limpede cum anume ajunge ea să se impună ca temă centrală și de ce este ea atât de importantă. la Plotin, de pildă, gândirea nu urmează o linie ascendentă, de la realitatea plurală înspre principiul de dincolo de fiinţă, ci existenţa principiului prim este presupusă parcă dintotdeauna: gândirea însăși pornește de la această problemă și gravitează în jurul ei. există întotdeauna un fundal problematic presupus, care nu ajunge niciodată să fie el însuși interogat ca atare. Atunci, ne putem întreba: cum apare această problemă în neoplatonism, cum este ea formulată ca problemă centrală și cum argumentează gânditorii neoplatonici necesitatea ei? iată care va fi cea de-a doua interogaţie fundamentală de la care pornește cartea de faţă. În al treilea rând, prezenţa acestei teme de-a lungul tradiţiei este, de asemenea, problematică. Tema nu este acceptată și înţeleasă în același fel de către toţi gânditorii neoplatonici. din contră, ea dă naștere mai multor polemici - fie directe, fie indirecte. deși tema este liantul însuși al tradiţiei neoplatonice, ea leagă de fapt istoria foarte subtilă a unor constante schimbări de perspectivă, a unor răsturnări suprapuse. Pe de o parte, nici unul dintre gânditorii neoplatonici nu a contrazis la nivel doctrinar afirmaţia fundamentală a existenţei unui principiu de dincolo de fiinţă și de gândire. Pe de altă parte, modul în care problema a fost abordată și rezolvată diferă foarte mult de la un autor la altul. Amănuntele și subtilităţile acestei probleme apar pe parcursul discutării ei. Soluţiile oferite dau naștere în continuare unor Introducere 11 noi întrebări și dificultăţi, unor contestări ale vechilor soluţii și unor încercări de depășire sau de nuanţare a acestora. Astfel, pro blema însăși nu este una unitară, ci ea se ţese din soluţiile și dificultăţile care s-au succedat. de aceea, pentru a înţelege această problemă, se impune să parcurgem aceste dificultăţi în ordinea în care ele au fost ridicate. În analiza noastră, vom aprofunda așadar tema principiului de dincolo de fiinţă şi de gândire, urmărind diversele formulări problematice pe care le-a cunoscut de-a lungul tradiţiei neoplatonice. Astfel, tema principiului de dincolo de fiinţă este problematică atât în privinţa sursei sale platonice, în privinţa modului în care această temă este preluată și reformulată în neoplatonism, cât și în privinţa transmiterii sau a evoluţiei sale de-a lungul acestei tradiţii. În plus, în ea însăși, tema se arată a fi paradoxală, deoarece ea presupune a gândi ceva de dincolo de gândire, respectiv a vorbi despre ceea ce nu este nimic anume, ci trece dincolo de fiinţă, dincolo de toate cele ce sunt. dacă problema este în mare măsură configurată de istoria ei, motivul acestui lucru este unul esenţial: este vorba de faptul că a gândi asupra principiului de dincolo de fiinţă şi de gândire înseamnă, de fapt, a merge împotriva avertismentului pe care îl ridică acesta, anume că principiul este de negândit. dar atunci, problema provine tocmai din încercarea de a gândi principiul - în ciuda precauţiilor luate de fiecare autor neoplatonic în parte. Însuși faptul că un autor sau altul vorbește „despre" acest principiu este problematic pentru tema noastră și este o sursă de dificultăţi. Altfel spus, problema nu este una neutră pentru gândirea însăși care „atacă" această problemă. de aceea, în marginea întregii noastre cercetări - care va pune în evidenţă „stadiile" acestei probleme - vom fi confruntaţi în mod constant cu paradoxul cel mai adânc al neoplatonismului: este vorba despre faptul că, în viziunea neoplatonică, gândirea autentic filozofică se poate desfășura numai în orizontul deschis de un principiu care nu poate fi încadrat în nici un orizont noetic și care nu poate fi „prins" în nici un discurs dincolo de fiinȚă12 filozofic. Prin urmare, de-a lungul lucrării, va trebui să desfacem firul gândirii neoplatonice în cel puţin două părţi. Pe de o parte, va trebuie să punem în lumină necesitatea radicală a principiului prim la orice nivel al gândirii noastre - de la cea comună, până la cea mai înaltă gândire speculativă. Pe de altă parte, va trebui să arătăm cum, la fiecare nivel, acest principiu se sustrage unei abordări frontale, fiind împins într-un orizont problematic din ce în ce mai greu de surprins, până la orizontul final al principiului inefabil, care va încheia parcursul nostru și care reprezintă treapta cea mai înaltă a eforturilor neoplatonice de a „gândi" de negânditul. natura și dificultăţile inerente acestei teme impun analizei noastre mai multe stringenţe metodologice. În primul rând, analiza noastră trebuie să recupereze sursele doctrinare ale problemei principiului de dincolo de fiinţă. Vom practica așadar o analiză istorică, punând în evidenţă sursele platonico-aristotelice ale problemei principiului prim. Vom acorda o atenţie deosebită manierei în care diverșii autori neoplatonici preiau și interpretează referinţele platonice ale problemei. doar în felul acesta putem înţelege cum anume se nasc nivelurile problematice ale tradiţiei neoplatonice, toate având însă în spate un același substrat doctrinar fundamental. o a doua stringenţă metodologică este aceea de a pune în oglindă - în mod comparativ - gândirea diverșilor autori neoplatonici în privinţa principiului de dincolo de fiinţă, pentru a vedea cum se ţese această temă din întrepătrunderea unor nuanţe problematice de multe ori greu de identificat. În felul acesta, va ieși în evidenţă sistematicitatea dinamică a problemei noastre, modul în care ea crește înglobând și depășind diversele dificultăţi ridicate de un autor sau altul. Acest tip de ana liză ne va permite să punem în evidenţă gândirea neoplatonică asupra principiului prim ca o serie de trimiteri de la un autor la altul, de la o perspectivă la alta, fie în sensul în care anumite aspecte ale unei gândiri au dat naștere unor dispute sau răsturnări hermeneutice ulterioare, fie în sensul în care un autor Introducere 13 sau altul, pentru a-și susţine propria poziţie, recurge la critici asupra gân dirii filozofilor anteriori - chiar dacă acestea nu sunt întotdeauna explicit formulate sau explicit îndreptate spre cineva anume. o a treia exigenţă a tipului de cercetare pe care vrem să îl întreprindem este analiza filologică a textelor grecești relevante pentru tema noastră. numai prezenţa constantă a universului conceptual originar ne poate permite să recuperăm în mod adecvat rădăcinile unor probleme (precum problema înaintării în vid la damascius), să urmărim cu precizie unele succesiuni problematice (precum problema travaliului, care poate fi examinată filologic de la Platon până la sfârșitul tradiţiei neoplatonice), și să operăm distincţii fine între concepte sau sensuri apropiate, a că ror confundare ar fi cu totul dăunătoare (precum în cazul distin cţiei dintre indicibil și inefabil la damascius). Analiza noastră pornește de la premisa că problema principiului prim de dincolo de fiinţă şi de gândire nu poate fi înţeleasă în mod deplin decât dacă avem în vedere evoluţia ei, începând de la minimele indicaţii platonice și terminând cu analizele extrem de nuanţate și de subtile ale ultimului conducător al școlii neoplatonice din Atena, anume damascius. de-a lungul tradi ţiei, problema capătă formulări diferite, parcurgând astfel o serie de dispute filozofice, de critici suprapuse și de replici ce se nasc unele din altele. de aceea, ea nu poate fi înţeleasă doar din perspectiva unui autor separat de tradiţia însăși, ci integrând fiecare autor în tradiţie, urmărind continuităţile și discontinuităţile faţă de ceilalţi gânditori, atât faţă de cei anteriori, a căror gândire o integrează, eventual, cât și faţă de cei ulteriori, care dau mărturie despre acel autor, judecându-l însă din perspectiva lor, din perspectiva noilor soluţii pe care ei înșiși le-au propus. În felul acesta, problema principiului prim înaintează ca o bucată muzicală, cu trimiteri în urmă la tradiţia deja parcursă, dar și cu trezirea sau anunţarea unor alte probleme, ce vor constitui tradiţia viitoare. Întrebarea sub care se desfășoară analiza noastră este: cum putem admite un principiu prim al întregii realităţi, iar aceasta dincolo de fiinȚă14 în două sensuri: pe de o parte, cum ajungem să admitem acest principiu, care este necesitatea admiterii lui, iar pe de altă parte, cum este cu putinţă să acceptăm și să gândim un astfel de principiu, cum putem să-l afirmăm fie și ca temă filozofică, de vreme ce el depășește gândirea însăși? Întrebarea are așadar două laturi inseparabile: una a „necesităţii" și una a „imposibilităţii" admiterii principiului. de la Plotin la damascius, tradiţia neoplatonică a încercat să demonstreze „necesitatea" și să rezolve sau să nuanţeze „imposibilitatea". cartea noastră este structurată în trei părţi, corespunzătoare raportului dintre aceste două laturi ale problemei. Prima parte urmărește modul în care s-a constituit problema principiului prim în gândirea primului autor neoplatonic: Plotin. Vom vedea cum a impus acesta necesitatea principiului prim, accentuând în același timp imposibilitatea de a-l gândi ca atare, în mod direct. În cea de-a doua parte, vom vedea că necesitatea principiului și imposibilitatea gândirii lui ajung să se confrunte, dând naștere unei serii de paradoxuri, de aporii cărora încearcă să le răspundă pe rând Porfir, iamblichos și Proclus, în căutarea unui echilibru între acestea două. cea de-a treia parte este dedicată lui damascius. el pornește tocmai de la imposibilitatea radicală de a gândi principiul, și deduce de aici necesitatea lui. Prima parte a cărţii se va deschide cu analiza sursei platonice a problemei principiului de dincolo de fiinţă. Vom încerca să refacem cadrul teoretic de la care porneau gânditorii neoplatonici. de asemenea, ne vom întreba cum a receptat neoplatonismul această sursă platonică, ajungând să instituie o paradigmă nouă de gândire. Vom întreprinde apoi o analiză amănunţită a manierei în care Plotin a elaborat problematica unui principiu de dincolo de fiinţă și de gândire, realizând un sistem doctrinar compact având în centru acest principiu. Analiza noastră va urma o direcţie ascendentă, de la lucrurile sensibile la fiinţa inteligibilă și, apoi, la principiul de dincolo de fiinţă. Prima treaptă a acestui parcurs ascendent este cea a unităţii din lucrurile sensibile. la acest ni vel, vom vedea cum Plotin impune anterioritatea unităţii faţă de fiinţa și gândirea Introducere 15 oricărui lucru, respingând în acest sens perspectiva aristotelică și cea stoică. Totuși, vom vedea că Plotin nu se oprește la acest prim nivel al lucrurilor sensibile, ci va căuta sursa unităţii din lucruri mai departe, în lumea inteligibilă. Așa cum lucrurile sensibile își au un corespondent inteligibil, tot astfel Plotin descoperă un corespondent inteligibil al numărului din lucruri, respectiv al unităţii. Pentru a înţelege cum se face această trecere, de la unul sensibil la unul inteligibil, vom discuta mai întâi laborioasa analiză a lui Plotin asupra numărului inteligibil și asupra felului în care se constituie acesta pornind de la unul inteligibil. ne vom concentra apoi asupra unului inteligibil însuși: departe de a fi un simplu atribut al fiinţei inteligibile, unul este condiţia de posibilitate a fiinţei și cel care îi oferă acesteia stabilitatea proprie, făcând-o cu adevărat fiinţă veritabilă, neschimbătoare, inteligibilă. Totuși, acest unu descoperit de Plotin în lumea inteligibilă nu poate fi unul absolut, ci el însuși indică spre un unu încă și mai anterior. de aceea, ultima etapă a gândirii lui Plotin pe care o vom analiza este cea referitoare la unul absolut, anterior fiinţei inteligibile și unităţii specifice acesteia. Acest salt va marca diferenţa radicală a neoplatonismului faţă de gândirea anterioară, mai ales faţă de cea de sorginte aristotelică. Pentru a pune în evidenţă trecerea lui Plotin de la unul intelectului la unul absolut, vom discuta critica sa la adresa lui Aristotel și a tradiţiei aristotelice, care face din intelectul divin principiul prim al întregii realităţi. critica lui Plotin este una dublă: pe de o parte, intelectul divin este mai unitar decât lăsa să se înţeleagă tradiţia aristotelică; pe de altă parte, intelectul poartă încă o urmă de pluralitate, și de aceea nu poate fi admis ca principiu prim - așa cum era în tradiţia aristotelică. dincolo de acest intelect se află unul absolut, principiul prim al întregii realităţi. o dată ajunși în acest punct, va trebui să scoatem la lumină sensul - sau sensurile - anteriorităţii principiului prim faţă de fiinţa inteligibilă. Prima sarcină care se va impune va fi aceea de a identifica indicaţiile trans-noetice și trans-ontologice ale principiului. În dincolo de fiinȚă16 acest sens, există două căi posibile, pentru a înţelege ce înseamnă transcendenţa principiului absolut faţă de fiinţă. Prima dintre acestea recurge la cele două nume tradiţionale acordate principiului prim: unu prim și bine absolut. Vom încer ca să arătăm ce sugerează fiecare dintre aceste nume în privinţa principiului prim. A doua manieră în care vom discuta trans cendenţa principiului absolut constă în a indica anterioritatea lui faţă de fiecare dintre cele trei niveluri ale intelectului divin, adică faţă de triada fiinţă-viaţă-intelect. În urma acestor analize, vom vedea că unul-bine reprezintă pentru Plotin răspunsul la căutarea unei unităţi absolute care fundamentează întreaga realitate. dacă unitatea intelectului divin rămâne relativă la pluralitate, unul absolut este „singur", el este doar unu; el dă fiinţei stabilitatea sa, făcând-o să fie ceea ce este. dincolo de acest unu, orice înaintare este imposibilă. Vom discuta această interdicţie de a trece dincolo de unu, această limită pe care Plotin o impune gândirii, o limită fondatoare pentru întreaga realitate. În urma acestei analize pe straturi a transcendenţei principiului, vom ridica o serie de probleme ce ţin de însăși posibilitatea de a îndrepta gândirea filozofică înspre un principiu de dincolo de gândire. Problema însăși a unui principiu de dincolo de gândire rămâne în esenţa ei paradoxală; de aceea, trebuie să înţelegem care este sensul unor expresii precum „dincolo de fiinţă" și „dincolo de gândire", astfel încât acestea să nu devină auto-contradictorii. Vom vedea cum rezolvă Plotin însuși dificultăţile ce se ridică în acest sens. În a doua parte a cărţii, vom încerca să punem în evidenţă structura reticulară în care se constituie meditaţia neoplatonică despre principiul de dincolo de fiinţă, și anume prin trimiteri repetate, directe sau indirecte, la interpretările gânditorilor anteriori. este vorba despre trimiteri care fie au o intenţie explicit critică, fie schimbă direcţia interpretărilor anterioare. Vom încerca să arătăm că aceste tipuri de referiri critice și reinterpretări ţin de o necesitate interioară a problemei înseși. este vorba despre faptul că principiul este dintru început inaccesibil gândirii Introducere 17 discursive, însă meditaţia filozofică tinde să îl fixeze într-un fel sau altul, chiar dacă pornește de la ideea imposibilităţii de a fixa principiul; în consecinţă, interpretările fiecărui nou filozof intrat în această „vânătoare" a principiului vor juca rolul unor corective, care încearcă să atenueze efectul (sau riscul) fixării principiului într-o gândire sau alta. Gândirea neoplatonică în ansamblul ei balansează astfel între o extremă și alta: pe de o parte, aceea de a stabili locul și funcţia determinată a principiului în sistemul realităţii, iar, pe de altă parte, aceea de a scoate principiul din orice determinaţie de ordin inteligibil. Astfel, vom vedea cum Porfir - pornind de la anumite indicaţii din opera maestrului său, Plotin - încearcă să dea principiului un rol precis în constituirea realităţii și un sens mult mai conturat: principiul va fi descris drept actul pur de a fi, de la care se constituie fiinţa ca act de a fi determinat (inteligibil sau intelectiv). cazul lui Porfir este foarte controversat, datorită unei aparente contradicţii între ceea ce spun mărturiile asupra lui, respectiv anumite pasaje din opera păstrată a lui Porfir însuși. Astfel, Proclus și damascius arată că, pentru Porfir, principiul prim ar cădea la nivelul (cel mai înalt) al intelectului însuși. În schimb, în anumite pasaje ale operei sale, Porfir afirmă existenţa unui principiu necoordonat, de dincolo de fiinţă, care nu poate fi pus în nici o relaţie cu fiinţa inteligibilă. o primă sarcină pe care ne-o asumăm este aceea de a pune în evidenţă modul în care înţelege Porfir principiul prim, anume ca act pur de a fi, anterior fiinţei determinate. În continuare, vom arăta în ce fel gândește Porfir anterioritatea unului faţă de intelect și ce rol acordă el unului în constituirea intelectului. de asemenea, vom arăta că, ceea ce pentru Porfir reprezintă principiul prim - pornind de la care se constituie intelectul, dar care rămâne necoordonat intelectului - nu mai poate juca rolul de principiu absolut necoordonat, în neoplatonismul ulterior. Tocmai de aceea, pentru Proclus și damascius, principiul necoordonat al lui Porfir corespunde vârfului unitar al inteligibilului; în schimb, principiul necoordonat dincolo de fiinȚă18 va fi considerat dincolo de acesta. În felul acesta, credem că se rezolvă aparenta contradicţie care planează asupra lui Porfir. Totuși, se pune întrebarea: cum se face trecerea de la perspectiva lui Porfir la cea a lui Proclus sau damascius? de ce principiul prim, așa cum îl înţelege Porfir, ajunge să fie „depășit" în neoplatonismul ulterior? Vom vedea că această schimbare interpretativă se datorează uneia dintre cele mai redutabile dificultăţi ridicate în tradiţia neoplatonică, și anume din partea lui iamblichos, discipolul, dar nu și continuatorul lui Porfir. Problema radicală pe care o ridică iamblichos este aceea a diferenţei dintre principiul prim ca transcendenţă absolută și principiul drept cauză primă a întregii realităţi. dacă Porfir identifică principiul transcendent cu originea intelectului, iamblichos le separă radical. Vom intra aici pe terenul celei mai mari aporii a gândirii neoplatonice, și anume: cum poate principiul transcendent - care este dincolo de restul realităţii - să aibă vreo legătură cu această realitate, să intre într-o relaţie cauzală cu ea? criticând perspectiva lui Porfir, iamblichos va încerca să sustragă principiul din orice fel de raport cu cele de după el și să îl instituie într-o transcendenţă absolută. Sarcina noastră va fi aceea de a reconstitui gândirea lui iamblichos pornind de la mărturiile ce se păstrează despre el în scrierile lui Proclus și ale lui damascius. Vom vedea că - pe firul criticii la adresa lui Porfir - iamblichos ajunge la problema radicală a imposibilităţii de a uni într-o aceeași ipostază transcendenţa și cauzalitatea principiului. So luţia lui iamblichos la această problemă va fi aceea de a distinge două ipostaze principiale dincolo de fiinţă: principiul-cauză, unit cu inteligibilul, respectiv principiul-transcendent, complet sustras in teligibilului și absolut indicibil. Vom vedea însă că lucrurile nu se opresc nici aici. continuând să descoasă paradoxul principiului de dincolo de fiinţă, Proclus respinge perspectiva lui iamblichos. el încearcă din nou să pună în acord aspectul cauzal și cel absolut transcendent al principiului. Pentru a înţelege cum anume, vom pune mai întâi în evidenţă Introducere 19 maniera în care structurează Proclus fiinţa inteligibilă, ţinând cont de puterea de radiere a celor trei aspecte ale acesteia: fiinţă, viaţă și gândire. Pornind de la această structură ascendentă, Proclus trage concluzia existenţei unui principiu unu, transcendent fiinţei și cauză a fiinţei. Unul este singurul care are o putere de radiere mai mare decât fiinţa, depășind-o în ambele sensuri: atât ca transcendenţă, cât și ca putere cauzală. după aceste prime precizări, vom intra în amănuntele problemei principiului de dincolo de fiinţă la Proclus, discutând pe rând cele două aspecte ale acestuia: transcendenţa și cauzalitatea. Scopul analizei este acela de a descoperi cum rezolvă Proclus antinomia dintre acestea. Pe de o parte, Proclus accentuează transcendenţa principiului, gândindu-l ca pe o nefiinţă prin excelenţă, dincolo de fiinţă. Pe de altă parte, vom vedea că, pentru Proclus, cauzalitatea nu contrazice transcendenţa, nu i se opune; din contră, ea dă transcendenţei sensul ei deplin. Mai precis, dacă transcendenţa principiului este percepută ca negaţie a fiinţei în ansamblul ei, negaţia indică tocmai faptul că toate lucrurile iau naștere de la acest principiu care nu este nimic anume. În felul acesta, transcendenţa este cauzalitate, și invers. dar care este deznodământul acestei căutări a principiului prim? care va fi ultimul cuvânt al tradiţiei în acest sens? Vom afla răspunsul acestei întrebări în partea finală a analizei noastre. damascius, ultimul diadoh platonic, reprezintă momentul de criză și de critică al gândirii neoplatonice, dar, în același timp, el este cel care propune o restructurare și o fundamentare mai profundă a acestei gândiri, pornind tocmai de la aporiile pe care ea le ridică. observând opoziţia dintre principiul-cauză și principiul-transcendenţă, damascius formulează în mod radical problema principiului, întrebându-se dacă acesta este dincolo de totul, adică dincolo de tot ceea ce putem gândi (ca transcendenţă absolută) sau este în totul (ca o cauză primă a totului, ca vârful său cel mai înalt). după o scurtă analiză a situaţiei hermeneutice în care se situează damascius, vom intra în analiza dublei aporii dincolo de fiinȚă20 a principiului prim. Punând faţă în faţă totul și principiul totului, damascius caută o posibilă raportare a celor doi termeni. firele aporiei vor pune în evidenţă imposibilitatea unei astfel de raportări, fie într-o direcţie, fie în alta. definit prin pluralitate, completitudine și limitare, totul nu poate avea un principiu în afara sa. Pe de altă parte, definit ca principiu unic al totului, principiul nu poate fi integrat în totul al cărui principiu este. o primă soluţie oferită acestei duble aporii constă în înţelegerea principiului ca „unul-tot anterior totului", care unește transcendenţa și cauzalitatea. Totuși, analizând modul în care înţelegem noi „unul-tot anterior totului", damascius va observa că chiar și acest principiu sfârșește prin a fi reintegrat în totul, așadar prin a-și pierde calitatea de principiu absolut. o ultimă cale de înaintare spre principiu și de ieșire din aporie constă în a revalorifica aporia însăși. Aporia îi indică lui damascius faptul că avem divinaţia (sau presentimentul) unui principiu absolut necoordonat cu totul. Pornind de aici, se deschide o întreagă gamă de fenomene la limita gândirii, care eliberează drumul înspre principiul absolut necoordonat. Vom discuta mai întâi ce înseamnă divinaţie în acest context de filozofie speculativă, recuperând istoria termenului. este vorba despre faptul că gândirea noastră, fără a mai avea un obiect propriu-zis, simte totuși nevoia de a înainta spre un principiu necoordonat și cunoaște în același timp direcţia unei astfel de înaintări. iar înaintarea nu constă în a determina principiul, ci, din contră, în a suprima orice posibilă determinaţie. Principiul necoordonat nu poate fi conceput, nu poate fi proclamat în nici un fel și nici o supoziţie nu i se potrivește. Mergând pe această cale, gândirea noastră pare să înainteze în vid. Vom vedea însă care este sensul - pozitiv, superior - pe care îl dă damascius acestei înaintări, distingând între nimicul inferior fiinţei și cel de dincolo de fiinţă și chiar de dincolo de unu. În felul acesta, gândirea este angajată într-o încercare constantă de a elibera principiul de orice determinaţie inadecvată lui: este ceea ce damascius va numi „travaliile gândirii". Vom Introducere 21 vedea cum aceste travalii ne conduc spre principiul inefabil, soluţia propriu-zisă a lui damascius la problema principiului absolut. Vom discuta mai întâi felul în care conceptul de inefabil se inserează în istoria filozofiei, fiind preluat din limbajul religios și transformat, la sfârșitul neoplatonismului, în termenul cel mai înalt al gândirii speculative. Vom vedea, de asemenea, că, făcând din inefabil ţinta ultimă a gândirii sale, damascius încearcă să pună în acord propria sa perspectivă cu cea platonică, fondatoare. după această incursiune istorică, vom discuta felul în care damascius introduce inefabilul, punând în evidenţă faptul că, în faţa acestui principiu, gândirea noastră este complet răsturnată. Mai precis, inefabilul scapă gândirii care încearcă să îl cuprindă, iar aceasta ajunge să admită tocmai contrariul a ceea ce vrea să exprime, fiind astfel răsturnată. Vom discuta, de asemenea, modul în care inefabilul se diferenţiază de simplul caracter indicibil pe care principiul l-a avut în întreaga tradiţie neoplatonică. inefabilul nu este nici măcar indicibil, ci iese cu totul din opoziţia dintre dicibil și indicibil. Pornind de la această analiză, ne vom pune întrebarea care este noua structură a principiilor la damascius și cum anume inefabilul influenţează această ierarhie. Vom repune în discuţie o problemă de interpretare a gândirii lui damascius, anume dacă inefabilul reprezintă sau nu o dedublare a principiului tradiţional. Vom argumenta în final că inefabilul iese din aporia principiului prim, depășind opoziţia dintre cauzalitate și transcendenţă. de asemenea, vom arăta că inefabilul nu reprezintă o soluţie sceptică - în care gândirea însăși s-ar bloca, incapabilă să cunoască principiile. din contră, în perspectiva lui damascius, ultima din istoria neoplatonismului grec, gândirea își ia ca sarcină tocmai descoperirea urmelor inefabile din întreaga realitate și experimentarea sau conștientizarea principiului absolut inefabil, complet sustras cunoașterii discursive.

PARTeA ÎnTâi PReMiSele şi GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM: PloTin

capitolul 1 PRinciPiUl de dincolo de fiinţă. conSTiTUiReA Unei TRAdiţii A. Platon şi depăşirea fiinţei Pentru a putea pătrunde în încrengătura aporetică a principiului de dincolo de fiinţă, trebuie să punem mai întâi în evidenţă acele elemente doctrinare din care s-a dezvoltat această problemă, și care au stat astfel la baza constituirii tradiţiei neo platonice. este vorba mai ales de câteva referinţe din gândirea platonică pe care neoplatonismul le-a reluat și le-a închegat într-o gândire proprie. Acestea joacă rolul unor „seminţe" problematice, din care s-a înălţat filonul tare al gândirii neoplatonice. ele poartă în nucleul lor imaginea concentrată a ceea ce vor gândi filozofii neoplatonici. Totuși - asemenea seminţei -, ele însele nu mai pot fi privite și înţelese în sine, în mod izolat, ci ca atare ele au un caracter neelucidat, parcă voit ascuns, încă de la început. Sunt niște probleme pe care Platon abia le schiţează și a căror rezolvare nu este explicită în dialogurile platonice1. despre ce este vorba? dacă până la Platon, filozofia a fost o căutare a fiinţei veritabile, sustrasă devenirii, la Platon, fiinţa veritabilă devine o lume în sine, cu o structură internă proprie. Totuși, Platon merge mai departe, și ridică problema raţionalităţii acestei lumi - întrebându-se cum anume 1 În articolul „Platonism in late Antiquity" (Soul and Intellect: studies in Plotinus and later Neoplatonism, Aldershot, Variorum, 1993) H. J. Blumenthal arată că unele dintre cele mai importante probleme ale metafizicii plotiniene sunt elaborate pornind nu neapărat de la fondul platonic doctrinar, ci tocmai de la acele puncte doctrinare care au rămas neelucidate în textele platonice (precum problema participaţiei și cea a întinderii sferei fiinţei veritabile), sau care sunt propuse ca exerciţii dialectice (vezi partea a doua din dialogul Parmenide). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM26 trebuie ea înţeleasă și care este sursa ultimă a fiinţei supreme, de la care aceasta își primește caracteristicile sale: anume faptul de a fi și de a fi cunoscută. Astfel, dacă în mod tradiţional gândirea nu se poate desfășura decât în spaţiul fiinţei, iar fiinţa este sfera predilectă a gândirii, Platon ajunge să pună în discuţie posibilitatea a ceva ce depășește gândirea noastră, însă nu în sens inferior - ca nefiinţă absolută1, care parazitează gândirea argumentativă, introducând falsul și sustrăgându-se astfel unui examen riguros din partea raţiunii - ci în sens ascendent, ca un prag superior gândirii, ca un pas dincolo de fiinţă (TMpškeina tÁj oÙs...aj). În acest sens, există două referinţe clasice - pe care gânditorii neoplatonici le vor exploata din plin - în care Platon iese din sfera strictă a fiinţei și a gândirii, punând problema unui „dincolo"2: este vorba despre problema unui bine de dincolo de fiinţă, enunţată în Republica, 509 b 6–10, și de unul care este prezentat în sine, separat de fiinţă - în prima ipoteză din Parmenide, 137 c 4–142 a 83. Vom discuta pe rând aceste două referinţe capitale pentru neoplatonism. Republica, 509 b 6–10 este un text pe care se cuvine să îl redăm ca atare, deoarece analiza noastră va relua mai multe amănunte ale lui: Tot astfel, se pare că cele cunoscute primesc de la bine nu numai faptul de a fi cunoscute, ci că lor le vine de la acela și faptul de a fi și fiinţa, binele nefiind el însuși fiinţă, ci dincolo de fiinţă, depășind-o ca vârstă și ca putere.4 1 Platon, Sofistul, 238 c 8–11. 2 J. festugière realizează o schemă a locurilor în care Platon atinge tema depășirii fiinţei: Banchetul, 210 e 2–211b 3; Scrisoarea a VII-a, 341 b 7–d 2; 342 a 7–344 c 1, Republica, 509 b, Parmenide, 141e 7–142 a 7 (vezi: La révélation d'Hermès Trismégiste, iV: Le Dieu inconnu et la gnose, J. Gabalda, Paris, 1954, cap. V: „la transcendance de l'un-bien-beau chez Platon", pp. 79–91). 3 o altă referinţă relevantă în acest sens este Sofistul, 244 e–245 b, în care fiinţa apare ca o unitate relativă, diferită de unul absolut, primindu-și unitatea de la acesta. 4 Traducerile din această lucrare ne aparţin. Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 27 Platon compară obiectele cunoașterii cu obiectele vizibile: acestea din urmă primesc lumina - care le face vizibile - de la soare, care este superior domeniului vizibil, deoarece îl face posibil. În același fel, obiectele cunoașterii primesc faptul lor de a fi cognoscibile (tÕ gignèskesqai) - precum și faptul de a fi (tÕ enai) și fiinţa (oÙs...a) - de la ceva superior fiinţei înseși. lucrurile cognoscibile și existente primesc acest fapt de a fi și de a fi cunoscute de la ceva care nu mai este el însuși existent. Acesta este binele de dincolo de fiinţă (TMpškeina tÁj oÙs...aj). Platon însuși nu continuă această linie de gândire, ci, în acest punct al dialogului, discuţia se oprește brusc, ca în faţa unui lucru ce nu trebuia rostit. Personajul Socrate protestează deoarece a fost obligat să vorbească despre un asemenea lucru inexprimabil1. În schimb, vom vedea că neoplatonicii își vor concentra atenţia tocmai asupra unui astfel de punct doctrinar radical, asupra unui orizont care depășește spaţiul fiinţei. A doua referinţă platonică preluată de neoplatonici ca indicaţie a unui principiu anterior fiinţei este prima ipoteză asupra unului (sau ipoteză henologică, de la termenul grecesc ›n: unu) din dialogul Parmenide, 137 c 4–142 a 8. dialogul începe cu o apologie a necesităţii existenţei unului, o apologie negativă, de fapt, care se bazează pe demonstrarea absurdităţii ce rezultă din suprimarea unului și din admiterea unei pluralităţi pure, lipsite de unitate. dintre demonstraţiile expuse de Zenon, dialogul nu reţine decât una2: anume că, dacă fiinţele (cele ce sunt) sunt plurale (e„ poll£ TMsti t¦ Ônta), atunci ele vor fi și asemenea și neasemenea, ceea ce este absurd, deoarece lucrurile asemenea nu pot fi neasemenea, iar cele neasemenea nu pot fi asemenea3. Partea 1 În Comentariul la Republica, 274.3–9, Proclus va discuta acest refuz de a vorbi despre binele de dincolo de fiinţă. 2 Platon, Parmenide, 127 e 1–5. 3 Argumentul lui Zenon este analizat pe larg de Proclus în Comentariul la Parmenide ii, 721.19–729.38. lucrurile sunt asemenea deoarece toate au caracteristica pluralităţii, dar sunt și neasemenea tocmai pentru că, în măsura în care sunt plurale, ele sunt și distincte unele faţă de altele. Argumentul este PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM28 a doua a dialogului (137 c 4–166 c 5) revine la ipoteza parmenidiană a unului, analizând mai multe situaţii privind existenţa sau inexistenţa unului. Prima dintre acestea este ipoteza radicală a existenţei unului înţeles ca non-plural: dacă unul însuși există, ce urmează în privinţa lui? dar admiterea unului în sine presupune excluderea oricărei forme de pluralitate: dacă este unu, atunci unul nu poate fi ceva plural (e„ ›n TMstin, ¥llo ti oÙk  n e‡h poll¦ tÕ ›n)1. dialogul desfășoară în continuare o întreagă serie de negaţii ce se dovedesc necesare, o dată ce admitem unul non-plural. nefiind plural, unul nu poate avea părţi, așadar nu are început, mijloc sau sfârșit. În consecinţă, el nu poate avea o figură (sc»ma) - precum circular sau drept -, nu poate fi nicăieri (căci nu poate fi cuprins nici în ceva diferit, nici în sine) și nu poate fi nici mișcat, nici nemișcat (neavând în ce să se miște sau să stea). dar, dacă nu poate fi situat nici în sine nici în altceva, unul nu poate fi nici identic, nici diferit (cu sine sau cu altceva), așadar nu poate fi nici egal, nici inegal. de aceea, unul nu participă nici la timp (căci cele ce participă la timp sunt egale sau inegale ca vârstă), așadar el nu este, nu a fost și nu va fi (căci acestea sunt părţi ale timpului). Astfel, unul nu participă la fiinţă: el nu este și nu este nici măcar unu. În consecinţă, unul nu poate fi numit ca atare, nu poate fi definit, și despre el nu poate exista știinţă, senzaţie sau opinie. Unul nu poate fi exprimat, cunoscut sau perceput. În concluzie, unul pe care îl admitem ca non-plural nu are fiinţă și nu poate fi cunoscut, numit, gândit (deși în această primă ipoteză l-am numit și l-am gândit deja într-un fel). Unul care a fost afirmat în ipoteză se arată a fi dincolo de gândire - fie că prin gândire înţelegem definiţie, știinţă, opinie sau nume. În prezent și în Teologia platonică, ii, 1, p. 6, 3–18: fiinţele plurale (lipsite de unu) sunt asemenea deoarece toate sunt non-unu. Pe de altă parte, fiind complet lipsite de unu, pluralele nu pot avea un unic caracter comun, de aceea ele nu pot fi asemenea în nici o privinţă, ci vor fi neasemenea. În consecinţă, pluralele vor fi și asemenea și neasemenea sub același raport (anume ca non-unu), ceea ce este absurd. 1 Platon, Parmenide, 137 c 4–5. Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 29 plus, se arată că unul nu are fiinţă nici măcar atât cât să poată fi unu (deși în ipoteză s-a admis că unul este). din nou, Platon nu continuă această direcţie, ci o prezintă ca pe o concluzie greu de acceptat, poate chiar imposibilă1, și trece la cea de-a doua ipoteză asupra unului. Acestea sunt cele două deschideri platonice privind existenţa a „ceva" ce depășește spaţiul clasabil al fiinţei și al gândirii, în reciproca lor apartenenţă. desigur, la Platon, cele două referinţe trebuie văzute în mod distinct: pe de o parte, binele este dincolo de fiinţă, rolul lui fiind acela de a explica faptul că ideile au fiinţă și pot fi cunoscute. Pe de altă parte, unul din prima ipoteză este admis ca unu (împotriva ipotezei pluralităţii pure), iar el se dovedește a fi dincolo de fiinţă, în sensul în care toate determinaţiile fiinţei sunt plurale, pe când el este absolut unitar. În acest al doilea caz, fiinţa nu este explicată prin ceva de deasupra ei, ci gândirea ajunge, de fapt, să descopere că, dacă admitem ca atare acest unu - pe care îl gândim într-un fel, care are o oarecare prezenţă în gândirea noastră -, atunci se arată că acesta nu poate avea fiinţă și nici una dintre caracteristicile fiinţei, încât el nici nu mai poate fi gândit (adică numit, cunoscut, definit). Altfel spus, unul - fără de care gândirea se pierde într-o pluralitate absurdă - nu poate fi gândit ca atare, ci admiterea lui duce la concluzii contradictorii faţă de ceea ce am admis în ipoteză: unul nu va avea nici nume, nici știinţă, și el nu va fi nici măcar unu. observăm astfel că, la Platon, problema acestui „dincolo de gândire și de fiinţă" apare de fapt din cadrul însuși al gândirii și al fiinţei: vrând să explice lucrurile, gândirea ajunge să admită ceva pe care ea însăși nu mai poate să îl cuprindă. ceva din spaţiul însuși al gândirii și al fiinţei trimite sau deschide spre un dincolo de fiinţă, respectiv dincolo de gândire: binele care dă fiinţă nu mai poate fi el însuși fiinţă, iar unul - fără de care nu se poate gândi nimic - nu mai poate fi el însuși gândit. Pe de o parte, lucrurile cognoscibile și existente trebuie să aibă faptul de 1 Vezi Parmenide, 142 a 7–8. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM30 a fi și faptul de a fi cognoscibile, de la ceva care nu mai este el însuși cognoscibil și existent. Pe de altă parte, nu putem gândi lucrurile în lipsa unităţii, deoarece riscăm să cădem în absurdul unei pluralităţi nelimitate; totuși, unul de care avem nevoie nu poate fi gândit în sine însuși și nu poate fi admis ca existent. Ambele cazuri ilustrează o limită a gândirii, dincolo de care Platon însuși nu ne spune cum s-ar putea trece, sau cum trebuie să abordăm această limită și să ne situăm faţă de ea. B. Plotin şi structura realităţii În schimb, în neoplatonism, accentul se va muta pe acest dincolo faţă de fiinţă și faţă de gândire. În loc să indice o limită obiectivă a gândirii, acest dincolo va ajunge ţinta propriu-zisă a investigaţiei filozofice. În plus, privind înspre restul realităţii, totul va fi gândit în funcţie de principiul care este dincolo de fiinţă și dincolo de gândire, iar întreaga gândire filozofică depinde de o corectă abordare a acestui principiu. În consecinţă, aceasta va fi problema centrală pe care filozofia neoplatonică o va elabora în mod explicit. dacă la Platon problema unui „dincolo" de fiinţă și de gândire rămâne în stadiul ei aporetic, ca o dificultate care nu poate fi ocolită și căreia nu îi găsim o rezolvare propriu-zisă, în schimb, neoplatonismul debutează printr-o schimbare radicală de perspectivă tocmai asupra acestei probleme. Pentru neoplatonici, textul platonic nu anunţă doar problema, ci el indică în mod implicit „rezolvarea"; în loc să fie citit doar într-o cheie problematică, textul platonic este citit într-o cheie doctrinară. neoplatonicii văd în textul platonic indicaţia unui principiu concret, care îndeplinește condiţia descrisă de aporiile textului. Aporia pe care gândirea nu o mai poate rezolva devine tema explicită a ceva de dincolo de fiinţă și de gândire, iar unul care nu își găsește locul în spaţiul fiinţei devine un principiu efectiv, care depășește și fundamentează fiinţa. Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 31 Astfel, Plotin, primul autor neoplatonic, consideră că atât binele de dincolo de fiinţă (din Republica, 509 b 9), cât și unul (din prima ipoteză henologică: Parmenide, 137 c 4–142 a 8) indică principiul absolut al tuturor lucrurilor, prima ipostază principială. din această identificare a binelui de dincolo de fiinţă cu unul absolut se naște ideea unui „principiu prim" - care va sta în centrul gândirii neoplatonice. dacă la Platon binele de dincolo de fiinţă nu este niciodată tematizat ca atare, iar unul ce se sustrage fiinţei este prezentat în cadrul unui exerciţiu dialectic, așadar într-o ipoteză, în schimb, o dată cu Plotin, unul devine binele însuși, iar unul-bine devine ipostaza principială supremă, care susţine o gândire filozofică foarte bine angrenată, elaborată în cele mai mici detalii. Totuși, identificarea celor două referinţe platonice nu este cu totul surprinzătoare1: observăm o anumită similaritate, în chiar textele platonice, între binele de dincolo de fiinţă și unul absolut: fiecare dintre acestea este adus în discuţie în raport cu pluralitatea fiinţelor, respectiv a gândirii noastre: binele este discutat în raport cu pluralitatea lucrurilor inteligibile (t¦ nooÚmena: 1 există câteva indicii care ne-ar putea lăsa să credem că Platon însuși a avut ideea alăturării unului absolut și a binelui de dincolo de fiinţă. Astfel, Aristoxenus, teoretician al muzicii și discipol al lui Aristotel, spune că, după cum povestea Aristotel, expunerea lui Platon despre bine nu se referea la nici un bine concret (averi, sănătate, etc.), ci la știinţă, numere, geometrie, ajungând în cele din urmă să arate că binele este unu (Óti ¢gaqÒn TMstin ›n) (vezi Aristoxenus, Elementa harmonica, ii, 30) Totuși, contextul nu ne lasă să înţelegem despre care unu sau despre care bine este vorba. În plus, sensul general al pasajului este ironic: ascultătorii lui Platon ar fi fost în cele din urmă dezamăgiţi de cele aflate, deoarece ei nu știau de la început care este scopul expunerii, ci se așteptau la altceva. Vezi de asemenea Aristotel, Metafizica, 1091 b 13, care însă nu se referă direct la Platon, ci la „cei care susţin existenţa substanţelor neschimbătoare": aceștia ar spune că unul este binele însuși (aÙtÕ tÕ n tÕ ¢gaqÕn aÙtÕ enai), iar substanţa acestuia ar consta în unitatea lui. Vezi și J. M. Rist, „The Parmenides again", Phoenix 16, 1962, pp. 13–14. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM32 Republica, 508 c 1), iar ipoteza unului se opune explicit ipotezei pluralităţii lucrurilor. şi într-un caz și în celălalt, pluralitatea nu poate fi susţinută ca atare, până la capăt, ci ea are nevoie de unitatea anterioară care să o strângă laolaltă. Pe de altă parte, atât unul cât și binele nu mai pot face parte din sfera fiinţei și a gândirii: binele este cel care face ca lucrurile să fie și să fie cunoscute, dar, în acest caz, el însuși trebuie să fie anterior fiinţei și anterior cunoașterii1; unul, la rândul lui, nu are nici fiinţă, nici cunoaștere, nume sau știinţă. Așadar, similaritatea binelui și a unului constă în faptul că ele dau sens fiinţei și gândirii, dar nu mai pot fi gândite în sine, nici nu pot avea fiinţă. Plotin a tras concluziile pe care textele platonice le lăsau deschise. el suprapune cele două aporii platonice: cea a binelui de dincolo de fiinţă și cea a unului care nu este. el suprapune astfel refuzul lui Socrate de a vorbi despre binele de dincolo de fiinţă2 și imposibilitatea - observată de personajul Parmenide - de a admite unul care nu este3. de acum înainte, neoplatonismul își va alege drept cadru al discuţiei aceste două „locuri" dificile, atopice, din gândirea platonică: binele care nu este4 și unul care nu este unu5. filozofii neoplatonici nu vor mai refuza să vorbească despre binele de dincolo de fiinţă, iar pentru ei unul absolut nu mai este o simplă ipoteză, imposibil de admis, ci cele două referinţe platonice vor canaliza întreaga lor gândire. Totuși, Plotin nu reia de la Platon numai indicaţiile despre un principiu de dincolo de fiinţă și de gândire, ci și alte indicaţii 1 Vezi Republica, 509 a 7–8: binele dă adevărul și știinţa (TMpist»mh), însă este deasupra acestora (Øpr taàta). 2 Platon, Republica, 509 c 3–4: „tu ești de vină, spuse, că m-ai obligat să spun ce cred despre el". după această remarcă, Socrate refuză să continue expunerea despre binele de dincolo de fiinţă. 3 Platon, Parmenide, 142 a 6–8: „este oare posibil ca lucrurile să stea așa în privinţa unului? eu nu cred". 4 Platon, Republica, 509 b 8–9: „binele nu este fiinţă" (oÙk oÙs...aj Ôntoj toà ¢gaqoà). 5 Platon, Parmenide, 141 e 10–11: „nu este nici măcar astfel încât să fie unu" (OÙd' ¥ra oÛtwj oestin éste n enai). Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 33 privind nivelurile ulterioare, care compun ansamblul realităţii. el va obţine în felul acesta un sistem complet al realităţii, împărţit în trei niveluri. Schematizând, am putea spune că mesajul general al gândirii lui Plotin este următorul: întreaga realitate este o desfășurare de niveluri succesive, care se depărtează progresiv față de un principiu prim, sursă și cauză absolută; această depărtare se manifestă prin prezenţa tot mai mare a pluralităţii și a distincţiei între lucruri. Astfel, după principiul prim, care este absolut unitar, Plotin plasează nivelul inteligibil, apoi sufletul și, în sfârșit, lumea sensibilă, care este nivelul cel mai depărtat de principiu. În sens invers, ascendent, întreaga realitate are tendinţa de a se reîntoarce spre principiul ei, tinzând, într-un fel sau altul, să se asemene cu acesta. Această tendinţă este cea care conservă lucrurile însele în fiinţa lor. Pentru suflet - care unește într-un fel toate nivelurile realităţii, putând trece de la un nivel altul -, această tendinţă se manifestă printr-o dorinţă constantă de a redescoperi principiul care guvernează întreaga realitate și de a se identifica cu el. În această încercare, sufletul își găsește sensul său cel mai autentic: depărtându-se de lucrurile sensibile și trecând apoi dincolo de lumea complexă a formelor inteligibile, sufletul se concentrează în sine, pentru a descoperi acolo, în propria unitate cu sine însuși, sursa unică și unitară a întregii realităţi. Plotin distinge astfel trei ipostaze principiale, sau trei naturi: unul (›n), intelectul (noàj) și sufletul (yuc»). Prima ipostază este cea a unului, care este atât principiul și sursa primă a fiinţei, cât și scopul ei final. ipostaza secundă este cea a intelectului divin, veșnic prins în contemplarea principiului prim și în gândirea de sine (după modelul intelectului divin al lui Aristotel). el este astfel fiinţa inteligibilă, eternă și incoruptibilă, care manifestă identitatea dintre fiinţa primă și gândirea pură. cuprinzând totalitatea formelor inteligibile, intelectul este modelul inteligibil al întregii realităţi. Ultima dintre cele trei ipostaze - anume sufletul - guvernează lumea sensibilă, imprimându-i formă și PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM34 ordine. Sufletul nu este însă decât o imagine a modelului inteligibil1. fiecare dintre cele trei ipostaze se revendică de la câteva referinţe platonice de maximă importanţă. Textul cel mai elocvent - în care Plotin rezumă referinţele platonice fundamentale pe care se sprijină gândirea sa - este paragraful 8 al tratatului Despre cele trei realităţi primordiale (Enneade, V, 1). Unul, intelectul și sufletul corespund celor trei regi din Scrisoarea a II-a, 312 e2. de asemenea, cele trei ipostaze principiale corespund primelor trei ipoteze din partea a doua a dialogului Parmenide. Acest dialog este de o importanţă capitală pentru gândirea neoplatonică, în mod special a doua parte a lui, care începe la 137c 4, în care Platon analizează mai multe ipoteze asupra unului, considerând posibilele raporturi ce pot fi gândite între unu și fiinţă: dacă unul are sau nu fiinţă, înţeleasă fie în manieră relativă, fie în manieră absolută. Pentru neoplatonici, aceste analize platonice nu mai sunt niște simple ipoteze, ci ele corespund unei ierarhii complete a realităţii, începând de la principiului prim și până la realitatea sensibilă3. Plotin este primul gânditor la care descoperim în mod 1 Pentru relaţia dintre suflet și intelect, vezi articolul lui A. H. Armstrong, „Aristotle in Plotinus: The continuity and discontinuity of Psyche and Nous", în Oxford Studies in Ancient Philosophy, clarendon Press, oxford, 1991, în care autorul argumentează că, deși distinge foarte clar între intelect și suflet - după modelul aristotelic - Plotin nu rupe continuitatea dintre acestea - după modelul platonic din Timaios. 2 Plotin, Enneade, i, 8, 2.27–32; V, 1, 8.1–4; Vi, 7, 42.8–11. Scrisoarea a ii-a este apocrifă, însă în vremea lui Plotin ea era considerată autentică. cf. H. d. Saffrey și l. G. Westerink, Introduction, în Proclus, Théologie platonicienne, ii, pp. XX–liX. 3 dialogul Parmenide va fi pentru neoplatonici o chintesenţă a gândirii filozofice, în acest sens pe care îl dau ei filozofiei, anume acela de a scoate la iveală toate nivelurile realităţii în ordinea firească a decurgerii lor de la principiul prim. Astfel, Proclus va vorbi despre Parmenide ca despre o „știinţă a principiilor prime" (Teologia platonică, i, p. 38.7), sau o „vânătoare a fiinţei" (Teologia platonică, i, p. 40.9–10). În acest cadru al ipotezelor, neoplatonicii vor „vâna" ei înșiși nivelurile principiale, dezvăluindu-le pe rând din sensul ascuns al textului platonic. Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 35 explicit această identificare1: unul prim (tÕ prîton ›n) corespunde primei ipoteze (Parmenide, 137 c 4–142 a 8); intelectul, sau unul secund (deÚteron ›n) corespunde celei de-a doua ipoteze (Parmenide, 142 b 1–155 e 3), cea a unului-plural (n poll£)2, care este fiinţa unitară, dar cuprinde în același timp pluralitatea ideilor; sufletul, sau al treilea unu (tr...ton ›n), corespunde celei de-a treia ipoteze (Parmenide, 155 e 4–157 b 5), el fiind și unu și plural (n ka poll£)3. Aceste trei indicaţii sunt abia schiţate în acest context (Enneade, V, 1, 8)4, de altfel singurul în care este vorba despre toate cele trei ipoteze. Plotin nu oferă un comentariu explicit asupra celor trei ipoteze, ci mai degrabă o meditaţie în cadrul oferit de cele trei tipuri de unitate corespunzătoare5. 1 Vezi articolul lui e. R. dodds, „The Parmenides of Plato and the origin of the neoplatonic one", The classical Quarterly, 22, 1928, 3–4, pp. 129– 142, care indică pentru prima dată această corespondenţă între ipostazele plotiniene și primele trei ipoteze platonice asupra unului. 2 Vezi de asemenea Enneade, V, 3, 15.11 și 22; V, 4, 1.21; Vi, 2, 15.14–15; Vi, 7, 14.11–12. 3 Această manieră de a indica sufletul apare în Enneade, iV, 2, 2.40 și 53; V, 1, 8.26; Vi, 2, 6.13–14. Singurul loc în care Plotin marchează legătura dintre ipostaza sufletului și a treia ipoteză platonică este pasajul din Enneade, V, 1, 8. 4 ştim însă că se referă la dialogul Parmenide deoarece amintește de „Parmenide cel de la Platon" și preia expresiile din dialog care denumesc primele trei ipoteze asupra unului: unul, unu-plural (Parmenide, 144 e 5); unu și plurale (Parmenide, 155 e 5). Trebuie să remarcăm că Plotin nu pomenește niciodată numele dialogului Parmenide, deși identifică în el schema generală a gândirii sale. Porfir, discipolul lui Plotin, este primul care se referă direct la Parmenide, fiind și primul care elaborează un comentariu explicit la acest dialog. 5 Acest lucru poate întări ipoteza - avansată de e. R. dodds („The Parmenides of Plato and the origin of the neoplatonic one", art. cit., p. 137) - conform căreia Plotin ar fi avut deja la îndemână această interpretare a ipotezelor platonice, aceasta fiind formulată de neopitagoricul Moderatus. Textul care ar sprijini o asemenea posibilitate aparţine lui Simplicius, In Aristotelis physicorum libros commentaria, 230, 35 sq. În La révélation d'Hermès Trismégiste, cap. ii „l'Un transcendant aux nombres", op. cit., p. 22, n. 3, A. J. festugière pune aceste speculaţii în legătură cu cele trei naturi din Scrisoarea a iii-a - care PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM36 În afară de dialogul Parmenide, Plotin face apel și la alte referinţe platonice, ca sursă pentru cele trei ipostaze principiale ale sale. Astfel, unul prim - identificat cu binele de dincolo de fiinţă (din Republica, 509 b 9) - mai este numit și „tată al cauzei (toà a„t...ou patšra)" (din Scrisori, 323 d 4). Unul secund, sau intelectul, corespunde cauzei (a‡tion) din Philebos, 26 e și 30 c, fiind identificat de asemenea cu demiurgul (dhmiourgÒj) din Timaios, 41 d1; acesta deţine formele inteligibile ale lucrurilor2, fiind identificat cu fiinţa eternă, veritabilă (temă recurentă la Platon). A treia ipostază corespunde sufletului lumii (toà pantÕj yuc») de la Platon (Timaios, 41 d 5 sau 34 b 3), care conduce tot ceea ce există în cer și pe pământ (Legi, 896 e), și are grijă de întregul univers (Legi, 897 c). conform schemei platonice din Timaios, 41 d, intelectul (sau demiurgul) a dat naștere sufletului și l-a însărcinat cu guvernarea lumii sensibile. dacă intelectul este prins în contemplarea principiului prim și în auto-contemplarea formelor inteligibile, în schimb, sufletul este principiul activ care produce întregul univers sensibil și îl ordonează. iată o schemă a corespondenţelor dintre cele trei niveluri ale realităţii la Plotin și referinţele platonice: pare a fi o apocrifă neopitagorică - pentru a întări ideea că sursa celor trei unu ar fi neopitagorică. Totuși, sensul textului pe care se sprijină această ipoteză (Simplicius, In phys. 230, 35) este discutabil. În orice caz, originalitatea lui Plotin constă mai degrabă în sistemul închegat și unitar pe care l-a elaborat pornind de la cei trei unu, indiferent dacă sugestia lor este luată direct de la Platon sau prin intermediere neopitagorică. 1 Vezi Plotin, Enneade, V, 9, 3.26: „intelectul este considerat adevăratul creator și demiurg" (noàn poiht3⁄4n Ôntwj ka dhmiourgÕn tiqšmenoj); vezi și Enneade, ii, 3, 18.15; iV, 4, 10.1–4. 2 Platon, Timaios, 29 a–b. Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 37 Unul Intelectul Sufletul Unul (Parmenide, 137 c 4–142 a 8 Scrisori, 312 e) Unul-plural (Parm., 142 b 1–155 e 3) Unu și plurale (Parm., 155 e 4–157 b 5) Binele de dincolo de fiinţă (Rep., 509 b 9) fiinţa veritabilă (Ôntwj Ôn: Sof., 240 b 3, Tim., 52 c 5) (oÙs...a: Rep., 509 b) Tatăl cauzei (Scrisori, 323 d 4) intelectul, cauza (Philebos, 26 e, 28 c, 30c) Sufletul (Philebos, 30 a–b) demiurgul (Tim., 41 d) Sufletul lumii (Tim., 34 b 3, 41 d 5 Legi, 896 e, 897 c) Această grilă de lectură sistematică a textelor platonice - având în centru cei trei unu corespunzând primelor ipoteze din Parmenide - este actul instaurator al tradiţiei neoplatonice1. elementul central al acestei lecturi este ideea unei structuri unitare a realităţii - atât a celei sensibile, cât și a celei inteligibile - pornind de la o sursă comună, care transcende realitatea însăși. C. Înainte şi după Platon Trebuie să ne punem în primul rând întrebarea următoare: cum ajunge neoplatonismul la o astfel de sistematizare a nivelurilor realităţii, care în filozofia anterioară nu exista, sau era abia 1 Vezi J. Trouillard, „le «Parménide» de Platon et son interprétation néoplatonicienne", Revue de théologie et de philosophie, XXiii, 1973, p. 83. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM38 schiţată la Platon? Altfel spus, de ce și cum preiau neoplatonicii sugestiile încă nedezvoltate (precum cele ale ipotezelor din Parmenide) și fac din ele un sistem închegat, prin care ei încearcă să explice lumea? Răspunsul la această întrebare ar fi că neoplatonismul nu continuă doar niște indicaţii doctrinare prezente în platonism, ci încearcă de fapt să rezolve problemele ultime la care ajunsese această filozofie, dificultăţile în faţa cărora ea se oprise. dar, pentru a face acest lucru, neoplatonismul, începând cu Plotin, a trebuit să iasă din termenii stricţi ai gândirii platonice, și anume să pună accentul tocmai pe acele aspecte doctrinare pe care platonismul nu făcea decât să le sugereze. Acolo unde Platon vedea deja limitele gândirii sale și punea problema unei depășiri a acestei gândiri, tocmai acolo neoplatonicii au găsit un loc fertil pentru gândirea lor, intrând pe acele uși pe care Platon le lăsa deschise. neoplatonismul este astfel un nou platonism, însă un platonism care se așează la marginea doctrinei platonice propriu-zise, așadar unul care începe tocmai acolo unde Platon se oprește. În acest sens, neoplatonicii operează o schimbare radicală a paradigmei de gândire; viziunea lor despre lume este așezată pe alte fundamente decât filozofia anterioară. intuiţia fundamentală pe care se sprijină reflecţia lor va fi aceea a unei origini unice și unitare a întregii realităţi, atât a celei inteligibile, cât și a celei sensibile. filozofia tradiţională se sprijinea pe o paradigmă duală a realităţii; aceasta era împărţită în două niveluri, distincte ca valoare: pe de o parte realitatea plurală, schimbătoare, supusă nașterii și pieirii, iar pe de altă parte o fiinţă privilegiată, care are rang de origine și de principiu1: fie că este vorba despre o fiinţare anume, „materia primă" a celorlalte lucruri, fie că este vorba despre fiinţa în sine, modelul inteligibil al tuturor lucrurilor. Realitatea sensibilă era astfel explicată printr-o fiinţă care are stabilitate, 1 În limba greacă, cele două sensuri se suprapun, fiind exprimate prin același cuvânt: ¢rc». Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 39 care nu devine, ci este permanentă: fiinţa eternă (¢e Ôn) sau fiinţa veritabilă (Ôntwj Ôn). expresia cea mai înaltă a acestei perspective este cea platonică, în care fiinţa veritabilă, ne-corporală, se instituie într-un model anterior al întregii realităţi sensibile. fiecare lucru corespunde unui model neschimbător: ideile sau formele inteligibile. Privilegiul ideii faţă de lucrurile participante este acela că ea este una, mereu aceeași, neputând fi înlocuită de alta, dublată, împărţită. dar această manieră de a explica realitatea dă naștere unor probleme greu de depășit: cum se poate trece de la idee - care este una singură, unitară și eternă - la lucrurile plurale care copiază ideea? cum se poate ca ideea unică să fie prezentă într-o pluralitate de indivizi? Platon este pe deplin conștient de aceste probleme, el însuși expunând dificultăţile perspectivei sale, de pildă în prima parte a dialogului Parmenide. În plus, fiinţa inteligibilă constituie ea însăși o lume în sine, la rândul ei plurală (deoarece există o pluralitate de idei), iar aceasta are nevoie să fie explicată printr-un principiu anterior - ceea ce Platon știa deja, așa cum arată în Republica 509 b: aici el se întreabă de unde au ideile însele fiinţa și acest fapt de a fi cunoscute? neoplatonismul deschide în mod radical tocmai aceste probleme de care se lovește, la limită, perspectiva platonică. Meditaţia fundamentală a neoplatonismului se concentrează asupra problemei unităţii care precede și dă sens pluralităţii. Astfel, începând cu Plotin, alături de distincţia dintre realitatea sensibilă și cea inteligibilă, gândirea filozofică neoplatonică adaugă o altă distincţie, mai fundamentală, anume aceea dintre pluralitatea lucrurilor (atât a celor sensibile cât și a celor inteligibile) și o unitate anterioară. distincţia dintre realitatea sensibilă și cea inteligibilă se operează în spaţiul pluralităţii (căci fiinţa, atât cea sensibilă cât și cea inteligibilă, este totuși plurală). dar pluralitatea are nevoie de o unitate anterioară care să îi dea consistenţă, care să o împiedice să se disperseze în infinit. neoplatonicii combină astfel două puncte de vedere, două distincţii: una ontologică și una pe care am putea-o numi henologică. cea ontologică PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM40 este vechea distincţie dintre cele două tipuri de fiinţă: sensibilă și inteligibilă; a doua distincţie, cea henologică, separă pluralitatea fiinţei de o unitate primă, anterioară. Între realitatea sensibilă și cea inteligibilă există deja o diferenţă în privinţa unităţii, anume o diferenţă de grad: fiinţa inteligibilă este mai unitară decât cea sensibilă, deoarece orice idee (din pluralitatea ideilor) este unică și unitară, faţă de lucrurile sensibile ce îi corespund, care sunt multe și compuse. dar neoplatonicii disting în continuare între pluralitatea lucrurilor (fie acestea sensibile sau inteligibile) și unitatea anterioară tuturor lucrurilor. ei fundamentează astfel fiinţa plurală într-un principiu prim, unic și unitar. În felul acesta, problema relaţiei dintre lucrurile sensibile și cele inteligibile este pusă pe un alt fundament: ceea ce leagă cele două lumi - cea a unităţilor în sine de cea a unităţilor determinate (problemă discutată de Platon în Philebos, 15 a) - este tocmai acest caracter unitar, care în cazul ideii înseamnă stabilitate, eternitate, iar în cazul lucrului determinat înseamnă o natură proprie. Acest caracter unitar nu își poate găsi însă explicaţia nici la nivelul lucrurilor sensibile, schimbătoare, nici la nivelul fiinţei inteligibile. filozofia tradiţională ne pune în faţa a două seturi de pluralitate: cea a lucrurilor sensibile și cea a ideilor inteligibile. În schimb, pentru neoplatonici, unitatea trebuie căutată înaintea fiinţei inteligibile, ca o unitate în sine. iar acest în sine va fi reprezentat de principiul prim, unu, pornind de la care neoplatonicii vor gândi atât fiinţa inteligibilă, cât și lucrurile sensibile. Astfel, vechea problemă a unului și multiplului din filozofia tradiţională primește o nouă perspectivă: nu mai este vorba doar de a afla cum se poate ca un lucru unitar să fie prezent în ceva plural, ci se pune întrebarea cum se poate să existe ceva ce este în sine unu; se ridică astfel problema unei unităţi absolute, anterioare tuturor unităţilor determinate, fie ele chiar și de ordin inteligibil. Astfel, neoplatonicii încep meditaţia lor asupra lumii dintr-un punct de vedere radical nou: ei nu mai caută doar fiinţa primă, Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 41 inteligibilă, stabilă, care constituie și susţine întregul univers sensibil, ci vor căuta ceea ce dă stabilitate acestei fiinţe prime: anume principiul prim, unu1. faţă de paradigma duală a filozofiei anterioare, neoplatonismul propune o paradigmă triadică: realitatea este împărţită în trei niveluri sau ipostaze principiale: unul (care este principiul prim, absolut unitar), intelectul (care este fiinţa unitară, dar conţine deja pluralitatea formelor) și sufletul (care guvernează universul plural). Această nouă paradigmă reușește să surmonteze anumite probleme din filozofia anterioară, însă, pe de altă parte, ea ridică la rândul ei noi dificultăţi, pe care vom încerca să le evidenţiem în această carte. D. Percepţia neoplatonică asupra tradiţiei În ciuda acestui început radical al neoplatonismului, este surprinzător să observăm că neoplatonicii înșiși nu percep filozofia lor ca pe o inovaţie; ei nu consideră că au modificat în vreun fel datele fundamentale în care se exersa filozofia tradiţională. din contră, ei cred că gândirea lor este în acord cu gândirea filozofică anterioară și că ea scoate la suprafaţă însuși nucleul teoretic al acesteia2. 1 Vezi în acest sens articolul lui P. Aubenque: „Plotin et le dépassement de l'ontologie grecque classique", în Le Néoplatonisme, cnRS, Paris, 1971, pp. 101–109. 2 neoplatonicii considerau că Platon însuși (autoritatea și referinţa lor centrală) intră, de fapt, într-o tradiţie de gândire care a conservat adevărul filozofic ultim, dând la iveală doar anumite părţi ale acestuia. Astfel, Plotin se înscrie singur într-o tradiţie din care fac parte Pitagora, Pherekyde, Heraclit, Parmenide, Anaxagora, empedocle, Platon (vezi Enneade, V, 1, 8–9). iamblichos formulează în mod programatic ideea acordului doctrinar de-a lungul acestei linii de gânditori, la care se adaugă și doctrina revelată a Oracolelor caldeene. Tot acum apare ideea că Platon și Aristotel (pe care Plotin îi punea în opoziţie) au de fapt un acord de fond între ei, că ei spun în esenţă același lucru, chiar și atunci când par să aibă opinii contrare. de la iamblichos, ideea acordului dintre tradiţii este preluată în școala din Atena, și anume chiar de fondatorul acesteia: Plutarh din Atena. o dată cu Syrianus, maestrul lui Proclus, în acest acord este integrată și tradiţia orfică. Syrianus scrie o carte - care nu s-a păstrat - cu titlul Acord între Orfeu, Pitagora, Platon şi Oracolele caldeene. Proclus PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM42 Mai precis, neoplatonicii consideră să filozofii mai vechi aveau deja intuiţia unui principiu absolut unitar și, deci, cunoșteau într-un fel doctrina celor trei naturi, însă nu au reușit să o aducă la o claritate maximă, deși i-au dat diverse expresii. Plotin face o scurtă trecere în revistă a sistemelor de gândire ale filozofilor anteriori, considerând că ceea ce spune el însuși „nu sunt lucruri originale și nu sunt de acum"1. Astfel, doctrina celor trei naturi își găsește expresia cea mai adecvată în gândirea platonică; totuși, Plotin merge și mai departe, arătând că doctrina este și mai veche; pentru aceasta, el ia ca mărturie tocmai dialogurile platonice, și anume faptul că Platon expune această teorie prin intermediul filozofului Parmenide, luat ca personaj. or, Parmenide este cel care identifica gândirea cu fiinţa, considerând-o în sine, fără mișcare exterioară, întocmai cum face Plotin atunci când vorbește despre ipostaza sau natura secundă a intelectului. Totuși, din punctul de vedere al lui Plotin, Parmenide cel istoric pierde din vedere distincţia dintre prima și a doua ipostază, deoarece consideră că fiinţa însăși este unu, identificând astfel - în mod nepermis - ipostaza primă (unul) cu cea secundă (fiinţa inteligibilă). În acest sens, Plotin, ca și ceilalţi autori neoplatonici, consideră că există un salt calitativ între filozoful Parmenide și personajul Parmenide pe care Platon îl pune în scenă în dialogul omonim2. dacă Parmenide identifică unul și fiinţa, în schimb Platon - prin personajul Parmenide - distinge unul de fiinţă și încearcă să descova continua ideea maestrului său, încercând să scoată în evidenţă acordul dintre tradiţii și dintre manierele de revelaţie utilizate: simbolică (orfeu), prin imagini (Pitagora), dialectică (Platon), prin afirmaţii directe, divin inspirate (Oracolele caldeene). cf. Proclus, Teologia platonică, i, 4, p. 20. Vezi H. d. Saffrey, „Accorder entre elles les traditions théologiques: une caractéristique du néoplatonisme athénien", în e.P. Bos și P.A. Meijer (ed.), On Proclus and his Influence in Medieval Philosophy, Brill, leiden/new York/Köln, 1992, pp. 35–50, care arată că, în şcoala din Atena, metoda predilectă în materie de teologie a fost aceea a comparării tradiţiilor și a căutării acordului dintre ele. 1 Plotin, Enneade, V, 1, 8.10–11. 2 Vezi și Enneade, V, 3, 15.10–11. Capitolul 1: Constituirea unei tradiții 43 pere raportul adecvat dintre acestea1, admiţând trei niveluri de unitate, trei „unu": unul propriu-zis, unul secund, care este unuplural și al treilea unu, care este unu și plural. Plotin face de asemenea referinţe destul de sumare la alţi gânditori de dinaintea lui Platon, care, în viziunea lui, s-ar fi apropiat mai mult sau mai puţin de doctrina celor trei naturi: este vorba despre Anaxagora, Heraclit, empedocle, Pitagora și Pherekyde. În schimb, poziţia lui Aristotel este discutată mai pe larg: conform lui Plotin, acesta ar fi prezentat în mod corect principiul prim ca fiind separat2, însă apoi îl face să cadă din demnitatea de principiu prim, deoarece spune că acesta se gândește pe sine. Astfel, principiul prim aristotelic ar fi de fapt un principiu secund, deoarece este dual; mai mult, Aristotel nu rezolvă foarte clar problema pluralităţii inteligibile, ci vorbește despre mai multe fiinţe inteligibile, fără să arate dacă acestea vin de la unu sau sunt mai multe principii inteligibile. În concluzie, Parmenide și Aristotel ajung doar până la nivelul principiului secund (Parmenide identificând principiul prim cu cel secund, iar Aristotel punând principiul secund în locul celui prim), în timp ce Platon ar avea viziunea completă a celor trei niveluri sau ipostaze ale realităţii. Această încercare de a prezenta propria gândire ca având rădăcini adânci în istoria filozofiei nu este cu totul departe de adevăr, în măsura în care neoplatonicii reiau probleme deja prezente în filozofia anterioară, chiar dacă le dau niște soluţii proprii. Totuși, pe de altă parte, miza acestei încercări este și aceea de a oferi filozofiei lor mai multă autoritate, aceasta fiind prezentată ca împlinire sau încununare a unor eforturi și a unor probleme capitale din istoria filozofiei. Astfel, pretenţia neoplatonică de ne-originalitate este în același timp menită să asigure acestei gândiri locul privilegiat al filozofiei autentice, care scoate din umbra timpului și a uitării adevărul esenţial și ultim despre fiinţă și 1 Plotin, Enneade, V, 1, 8.14–27. 2 Plotin, Enneade, V, 1, 9.7–8: cwristÕn mn tÕ prîton. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM44 despre lume1. A fi original este un lucru pe care neoplatonicii îl repudiază, însă ei au un argument foarte bine întemeiat pentru acest lucru, și anume credinţa lor în tradiţia pe care o continuă, credinţa lor în faptul că această tradiţie este purtătoarea adevărului - ceea ce face din gândirea lor o eliberare a adevărului din istoria uitării lui. În acest sens, o gândire originală, novatoare, ar fi o gândire lipsită de tradiţie, lipsită de rădăcini și, astfel, o gândire lipsită de garanţia adevărului. Pretenţia de ne-originalitate nu este semnul unei modestii a exegetului care se situează pe sine sub demnitatea autorului pe care îl explică, ci, din contră, este semnul unei auto-validări, prin aderenţa la o tradiţie recunoscută. la rândul ei, originalitatea nu are sensul pe care i l-am da noi astăzi, ca o capacitate de a spune lucruri noi, de a vedea lucrurile într-o lumină novatoare, fiind astfel superioară unei ne-originalităţi care repetă lucruri deja știute; din contră, originalitatea este o rătăcire în afara adevărului, iar ne-originalitatea este capacitatea de a înţelege și de a expune singurul adevăr valid, pe care puţini sunt în stare să îl vadă și să îl exprime. 1 Vezi Proclus, Teologia platonică, i, p. 5, 6– 6, 15. capitolul 2 UnUl din lUcRURile indiVidUAle dincolo însă de această problemă a continuităţii sau discontinuităţii dintre cele două spaţii filozofice, este clar că Plotin nu a preluat de la Platon o doctrină deja constituită, închegată, ci a pus cap la cap pentru prima dată în mod sistematic diverse elemente doctrinare prezente într-o formă sau alta înaintea sa1, dându-le o expresie unitară, precum și o miză mult mai mare. Plotin deschide calea neoplatonismului aducând în prim plan problema relaţiei dintre fiinţă și unu, așadar dintre faptul că un lucru este și faptul că lucrul este unitar. Totuși, el imprimă acestei relaţii o direcţie univocă: unul și fiinţa nu stau la același nivel, nu sunt în identitate, ci unul precede fiinţa și o determină2. fiinţa depinde de unu și nu poate exista în lipsa acestuia; de asemenea, nu putem gândi un lucru decât ca unitar. orice fiinţă are nevoie de unu atât pentru a fi, cât și pentru a fi gândită; în consecinţă, unul este anterior atât fiinţei cât și gândirii. Totuși, întrebarea fundamentală care se ridică - și care va constitui subiectul primei părţi a cărţii de faţă - este cum ajunge Plotin să impună un unu absolut, dincolo de orice fiinţă și orice gândire posibilă? cum face el trecerea de la lucrurile determinate - care sunt unitare - la un unu absolut, complet separat de fiinţă, depășind-o pe aceasta? 1 o întreagă discuţie, pe care nu o putem începe în acest context, este aceea a rolului de intermediere jucat de medioplatonism și de neopitagorism în această preluare de către Plotin a unor teme platonice. Vezi articolul lui e. R. dodds, „The Parmenides of Plato and the origin of the neoplatonic one", art. cit., pp. 129–142. 2 discuţia despre diferenţa de rang dintre fiinţă și unu va traversa întreaga istorie a neoplatonismului, vezi, de pildă, damascius, Despre primele principii, R. i, 37. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM46 deși admiterea principiului unu este motivată de Plotin prin repetatele sale referinţe la tradiţia platonică, totuși, Plotin însuși nu acceptă această idee ca atare, fără demonstraţie, ci este nevoit să refacă întregul fundal al problemei, argumentând prezenţa necesară a unului, atât la fiecare nivel al realităţii - sensibile sau inteligibile - cât și în sine, dincolo de tot ceea ce există. Argumentului autorităţii - constând în cele câteva referinţe platonice - Plotin îi adaugă o gamă de argumente propriu-zise, de demonstraţii ale necesităţii acestui principiu. numai că această structură argumentativă nu este concentrată într-o unitate discursivă, ci Plotin revine la ea în diverse stadii ale gândirii sale. ceea ce ne propunem noi să facem este să căutăm unitatea acestor demonstraţii, să le urmărim în decurgerea lor ascendentă. Mai precis, vom încerca să arătăm că, pentru a impune principiul absolut unu, Plotin parcurge întregul registru al realităţii prin prisma unităţii, analizând statutul unităţii la nivelul lucrurilor concrete, apoi la nivelul inteligibil. Totuși, de fiecare dată, el se vede obligat să împingă problema mai departe, și să caute sursa ultimă a unităţii tot mai sus: el trece astfel de la unitatea din lucruri la unul inteligibil, iar de la acesta la unul absolut. În analiza noastră, vom reface acest parcurs ascendent, cu cele trei niveluri - lucruri, intelect, principiu - pentru a vedea cum argumentează Plotin anterioritatea unului faţă de fiinţă în fiecare dintre aceste cazuri, și pentru a descoperi motivele care îl fac pe Plotin să împingă problema unului tot mai sus, până la principiul absolut, de dincolo de fiinţă. Această structură argumentativă este singura care poate restitui gândirii plotiniene necesitatea și poate îndepărta orice suspiciune privind faptul că admiterea unului de dincolo de fiinţă ar fi doar expresia discursivă a unei experienţe personale, supra-discursivă, de natură religioasă, pe care gândirea n-ar putea să o cuprindă. Plotin pornește de jos, adică de la lucrurile concrete, individuale, și distinge la acest nivel unul lucrului de fiinţa lui, de lucrul însuși. Mai mult, el demonstrează anterioritatea unului faţă Capitolul 2: Unul din lucrurile individuale 47 de fiinţă și gândire la acest nivel. Pentru a înţelege poziţia lui Plotin, trebuie să avem în vedere disputele implicite pe care el le deschide: pe de o parte, cea faţă de Aristotel, care identifică unul lucrului cu lucrul însuși, iar pe de altă parte cea faţă de stoici, care consideră că unul oricărui lucru este impus de gândirea care se oprește asupra acestui lucru. Plotin trece aceste două perspective prin grila platonică, și impune unul ca diferit și anterior atât faţă de lucrul determinat, cât și faţă de gândire. A. Unul este diferit de fiinţă - polemica anti-aristotelică Afirmaţia radicală de la care pornește Plotin este aceea că unul din fiecare lucru este diferit de simpla fiinţă a lucrului respectiv. Prin această afirmaţie, el răstoarnă poziţia lui Aristotel, pentru care fiinţa și unul nu sunt diferite, ci sunt „un singur lucru și o singură natură"1. deși spune mai întâi că ele nu au aceeași definiţie, Aristotel revine apoi și spune că, în fond, am putea să le acordăm aceeași definiţie, căci este același lucru a spune „om", „un om" și „om care este"2. Unul și fiinţa unui lucru nu se disting de lucrul însuși și nu se disting nici între ele, ci Aristotel spune că fiinţa (oÙs...a) este și unu, și „ceea ce este" (Óper Ôn) 1 Aristotel, Metafizica, 1003 b 23 (tÕ ×n ka tÕ n taÙtÕn ka m...a fÚsij). de asemenea, la 1054 a 13, Aristotel spune că, într-un fel, unul înseamnă același lucru cu fiinţa (taÙtÕ shma...nei pwj tÕ n ka tÕ Ôn), deoarece el nu intră în nici o categorie anume, ci însoţește fiecare categorie, având în fiecare caz un sens anume, întocmai ca și fiinţa. Unul este, ca și fiinţa, predicatul cel mai universal, care se întinde tot atât cât și fiinţa (Metafizica, 998 b 20). Unul nu poate fi ceva în sine, ci el este întotdeauna și altceva, în fiecare clasă de lucruri: de pildă, în cazul culorilor, rolul unului este jucat de culoarea alb, iar în cazul figurilor, unul este triunghiul, figura cea mai simplă. Astfel, în fiecare caz, a fi unu înseamnă a fi ceva anume (1054 a 18–19). dacă unul aduce totuși ceva în plus faţă de fiinţă, aceasta este, pe de o parte, sensul lui de indivizibilitate, dar care este asociat întotdeauna cu un lucru anume (Metafizica, 1053 b 20), iar, pe de altă parte, sensul lui de măsură al celorlalte lucruri, așa cum în aritmetică unul indivizibil este măsura celorlalte numere (Metafizica, 1088 a 1–16). 2 Aristotel, Metafizica, 1003 b 26. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM48 lucrul respectiv1. Unul nu aduce nici un spor de cunoaștere faţă de lucrul însuși pe care îl gândim. În consecinţă, nu există nici o diferenţă între unu și fiinţă în ceea ce privește cunoașterea lor: există tot atâtea specii de unu câte specii de fiinţă, iar știinţa speciilor de fiinţă este aceeași cu știinţa speciilor de unitate. În plus, cunoașterea unului cade în sfera aceleiași știinţe care cunoaște și pluralitatea, deoarece unul și pluralitatea sunt contrarii, iar contrariile ţin de aceeași știinţă2. Pentru a răsturna această perspectivă, Plotin lărgește planul discuţiei și vorbește nu numai despre unitatea fiecărui lucru, ci și despre numărul asociat lucrurilor, fie că este vorba despre cantitatea unui lucru, despre numărul părţilor sale, sau despre totalitatea caracteristicilor fără de care un anume lucru nu poate fi gândit. Plotin observă că fiecare lucru se manifestă ca o pluralitate specifică. fiinţa are întotdeauna un număr al ei, care o determină ca pluralitate. În schimb, pentru ca această pluralitate să aibă stabilitate și un sens determinat, o subzistenţă propriu-zisă, este nevoie de o unitate anterioară pluralităţii, anterioară numărului, anterioară fiinţei plurale. dar atunci, „unul" unui lucru nu poate fi identic cu lucrul respectiv, ci diferă în mod esenţial de fiinţa în care se află. Astfel, dacă fiinţa unui lucru este plurală, fiind formată din părţi, în schimb, unul lucrului nu poate fi plural3, ci el exprimă tocmai contrariul, anume faptul că, în ciuda pluralităţii sale, lucrul are o unitare proprie4. Astfel, exemplul aristotelic al identităţii dintre „om" și „un om" este întors de Plotin în direcţia opusă: omul este de fapt o pluralitate (el este animal, raţional, etc.), pe când unul din om este cel care leagă toate aceste părţi împreună, dându-le unitate, făcându-le să aibă un sens determinat5. dacă omul ca fiinţă este divizibil, unul 1 Aristotel, Metafizica, 1003 b 32–33. 2 Vezi Metafizica, 1004 a 9–10. 3 Plotin, Enneade, Vi , 9, 2.18 (tÕ d n ¢dÚnaton plÁqoj enai). 4 Vezi Enneade, Vi, 9, 2.17–19. 5 În Philebos, 14 c 11–d 3, este amintită tocmai această opoziţie dintre omul ca unitate respectiv omul ca pluralitate de contrarii (mic și mare, greu și ușor). Capitolul 2: Unul din lucrurile individuale 49 omului este indivizibil, așadar „omul este diferit de unu"1. Unul este cel care împiedică fiinţa să se desfășoare într-o pluralitate infinită, limitând-o la o pluralitate numărabilă2. dar care este fundalul teoretic al gândirii plotiniene în acest context? În argumentul pe care îl aduce - acela că unul nu poate fi o pluralitate -, recunoaștem o referinţă platonică: anume la prima ipoteză din Parmenide, 137 c 4-5: „dacă unul este unu, atunci el nu poate fi plural" (e„ ›n TMstin, ¥llo ti oÙk  n e‡h poll¦ tÕ ›n). Plotin trece afirmaţia aristotelică a identităţii dintre unu și fiinţă prin proba platonică a celor două ipoteze prime: în a doua ipoteză, unul apare ca însoţind fiinţa în toate părţile ei, așadar el intră în fiecare firidă a pluralităţii acesteia; în schimb, în prima ipoteză se arată că unul ca atare, luat în sine, nu poate fi plural. În sensul acesta - dar numai în sensul acesta! -, logica aristotelică a identităţii dintre fiinţa lucrului și unitatea sa s-ar situa mai degrabă la nivelul celei de-a doua aporii din Parmenide, aceea în care unul însoţește fiecare parte a fiinţei. Astfel, Aristotel însuși afirma, în contextul discutat mai sus3, că există atâtea specii de unu câte specii de fiinţă. În schimb, ţinta cea mai înaltă a gândirii plotiniene se ridică la nivelul primei ipoteze platonice, cea a unului absolut, în care pluralitatea fiinţei nu mai are loc. el acceptă de fapt ambele puncte de vedere asupra unului, care nu se contrazic deloc, dacă sunt înţelese la niveluri diferite. Unul însoţește într-adevăr fiinţa în fiecare parte a ei - precum în a doua ipoteză platonică - deoarece fiecare fiinţă este unu, având o unitate a ei. Pe de altă parte, pentru ca unul să se regăsească în fiecare fiinţă, el trebuie să existe și înaintea tuturor, în mod absolut, iar ca atare el este anterior fiinţei - precum în ipoteza întâi. Totuși, dacă analizăm lucrurile în amănunt, ne dăm seama că există de fapt o diferenţă fundamentală între perspectiva 1 Plotin, Enneade, Vi, 9, 2.19–21 (¥llo ¥ra ¥nqrwpoj ka ›n). 2 Vezi și Enneade, Vi, 6, 3.2. 3 Aristotel, Metafizica, 1003 b 33–34. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM50 aristotelică și cea a ipotezei platonice secunde, respectiv cea a lui Plotin care se reclamă de la această ipoteză, interpretând-o într-o manieră specifică. Tocmai de aceea spuneam mai sus că logica lui Aristotel ar corespunde ipotezei platonice secunde doar într-un anume sens. Astfel, în timp ce la Aristotel un lucru are și unitate și fiinţă deoarece unul și fiinţa sunt identice, în a doua ipoteză platonică, unul însoţește fiinţa în fiecare parte a ei tocmai pentru că unul însuși este de fapt diferit de fiinţă1. Platon spune explicit că, în această a doua ipoteză, „unul este" înseamnă că „este" diferă de „unu"2. Altfel, dacă nu ar fi distincte, nu am putea face diferenţa dintre „unul este" (›n enai) din a doua ipoteză și „unul este unu" (n ›n) din prima ipoteză (142 c 1–2). de asemenea, la Plotin - în continuarea ipotezei platonice -, unul care se regăsește în fiecare fiinţă nu este niciodată identificat cu fiinţa însăși3. dar, dacă unul este diferit de fiinţă și dacă, în plus, unul și fiinţa par chiar opuse, cum se pot întâlni ele în fiecare lucru? cum poate o fiinţă să fie plurală, dar în același timp unitară, fără ca unitatea și pluralitatea ei să se contrazică sau să se suprime reciproc? Răspunsul la această întrebare pune în evidenţă o altă diferenţă dintre unu și fiinţă, și anume o diferenţă cu privire la raportul dintre ele, la ordinea lor logică. Unul nu contrazice în nici un fel pluralitatea unei fiinţe, ci, din contră, o fundamentează. Unul precede fiinţa și o face posibilă; un lucru nu poate avea fiinţă decât dacă are o unitate. Pentru a demonstra acest lucru, Plotin pornește de la situaţia negativă sau răsturnată, în care un lucru și-ar pierde unitatea. ce se întâmplă în acest caz în privinţa fiinţei lui? ni s-a spus mai sus4 că unul este indivizibil, și numai 1 Platon, Parmenide, 142 b 7–c 5. 2 Platon, Parmenide, 142 c 4–5 (aej ¥llo ti shma‹non tÕ oesti toà ›n). 3 Așadar, Plotin distinge unul de fiinţă nu numai în sensul cel mai înalt al acestora - ca unu absolut, anterior fiinţei (precum în ipoteza întâi) -, ci le distinge chiar și la nivelul fiinţei concrete care deţine unitate, așa cum unul care deţine fiinţă (din a doua ipoteză) era diferit de fiinţa însăși. 4 Plotin, Enneade, Vi, 9, 2.21. Capitolul 2: Unul din lucrurile individuale 51 lucrul respectiv (omul) poate fi divizat. Așadar, atunci când lucrul este divizat, el își pierde unitatea. numai că, pierzându-și unitatea, lucrul își pierde, în consecinţă, și fiinţa. fiinţa divizată, așadar fără unitate, nu mai este aceeași fiinţă. desfăcut în părţile sale componente, lucrul își pierde fiinţa, iar părţile devin fiinţe noi, diferite, având fiecare unitatea sa proprie. „dacă un lucru își pierde unul, el nu va mai fi deloc"1. la prima vedere, am putea crede că Plotin susţine tocmai identitatea unului cu fiinţa, în sensul că, atunci când se pierde unul, se pierde și fiinţa; numai că, de fapt, forma de viitor a verbului „a fi" (oesesqai) ne indică adevărata relaţie dintre unu și fiinţă: lucrul care și-a pierdut unul își va pierde fiinţa tocmai ca o consecinţă a pierderii unului, iar nu invers. de ce? Tocmai pentru că, așa cum am arătat mai sus, fiinţa este plurală și nu poate subzista decât în virtutea unului său. lucrul care își pierde unul își pierde fiinţa nu în sensul că fiinţa ar fi identică cu unul, ci, din contră, în sensul că lucrul plural nu poate exista fără o unitate care să îl ţină în forma și în fiinţa sa proprie. o pluralitate oarecare nu formează neapărat o fiinţă unitară; în schimb, o fiinţă este fiinţă doar ca întreg al părţilor sale, doar ca unitate a acestora. Altfel spus, orice fiinţă este o pluralitate, însă nu orice pluralitate este o fiinţă, ci doar pluralitatea stăpânită de o unitate. Așa cum unitatea are preeminenţă asupra pluralităţii, tot astfel, unul are preeminenţă asupra fiinţei. numai unul poate face ca o pluralitate să fie o fiinţă anume, numai unul face ca o fiinţă să fie propriu-zis o fiinţă2, cu un sens determinat, cu o raţiune de a fi, cu o definiţie proprie. Așadar, pentru ca o fiinţă să fie, ea trebuie să fie mai întâi unitară, să aibă un unu al său. Aici s-ar putea ridica o obiecţie: dacă unul este diferit de fiinţa unui lucru, rezultă că, pentru Plotin, 1 Plotin, Enneade, Vi, 9, 2.15 (e„ ¢pole‹ ›kaston tÕ ›n, mhd' oesesqai tÕ par£pan). 2 În schimb, la Aristotel, ceea ce făcea ca lucrurile (t¦ Ônta, cele ce sunt) să fie era fiinţa lor (oÙs...a). discutând acest context, P. Aubenque traduce termenul de oÙs...a prin „étantité" (fiinţitate); vezi „Plotin et le dépassement de l'onto logie grecque classique", art. cit., p. 102. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM52 „om", „om care este" și „un om" exprimă lucruri diferite. Pe de altă parte, ni se spune că un lucru care și-a pierdut unitatea nu mai este, ci își pierde și fiinţa. dar atunci, rezultă în mod necesar că „om" și „om care este" - în măsura în care exprimă o fiinţă - nu se pot referi decât la omul care are o unitate, așadar la „un om". În consecinţă, „om" sau „om care este" înseamnă același lucru cu „un om", ceea ce ne aduce în mod circular la afirmaţia lui Aristotel. faptul că o asemenea obiecţie este posibilă ne arată că Plotin însuși nu poate distinge în mod efectiv unul de fiinţa unui lucru, cel puţin nu poate pune în evidenţă această distincţie în limbajul și în logica gândirii noastre, în care orice fiinţă este deja o unitate. Unul este cel datorită căruia fiinţa este fiinţă, iar fără unu nimic nu poate fi. În Enneade, Vi, 9, 1, sunt discutate câteva cazuri în care o fiinţă își pierde unitatea: lucrurile constituite din mai mulţi indivizi (armata, corul, turma), lucrurile individuale formate din părţi (casa, nava), mărimile continue, corpurile vii (animale, plante), calităţile (sănătate, frumuseţe). nici unul dintre aceste lucruri nu poate subzista decât în virtutea unităţii sale. Sănătatea și frumuseţea constau tocmai într-un acord și o unitate a părţilor corpului, pe când pierderea unităţii corpului determină pierderea celor două calităţi. În cazul corpului viu - plantă sau animal -, atunci când acesta își pierde unitatea, fiind separat în părţi multiple, el își pierde fiinţa pe care o avea și se transformă în alte fiinţe, care, la rândul lor, sunt fiecare unu. Totuși, argumentaţia nu este pe deplin satisfăcătoare, cel puţin la acest nivel: căci, dacă este divizat în părţi, lucrul respectiv își pierde și unitatea, dar și fiinţa pe care o avea - așadar le pierde pe amândouă în același timp. Însă lucrul nu piere cu totul, ci el se transformă în alte fiinţe, care au fiecare o unitate proprie, așadar fiinţa și unitatea nu se pierd de tot, ci ele dispar în același timp și reapar în același timp, chiar dacă sunt diferite de fiinţa și unitatea iniţiale. Problema constă de fapt în imposibilitatea de a separa propriu-zis unitatea de fiinţă: atunci când lucrul își pierde Capitolul 2: Unul din lucrurile individuale 53 unitatea iniţială, el devine alt lucru, sau alte lucruri; însă aceste alte lucruri nu pot exista decât dacă au fiecare unitatea lor proprie. Poate că, tocmai din această cauză, adevărata problemă a relaţiei dintre unu și pluralitate, dintre unitate și număr, se va discuta la nivelul fiinţei inteligibile, acolo unde Plotin va încerca să explice în mod concret cum anume se naște pluralitatea fiinţei pornind de la unitatea anterioară. Plotin va fi obligat apoi să ridice această diferenţă la un nivel superior gândirii, făcând din unu un principiu în sine, absolut. Totuși, așa cum la acest nivel al lucrurilor nu putem gândi propriu-zis unul în distincţie faţă de fiinţă, nu îl putem exprima distinct, tot așa, la nivelul unului absolut, vom vedea că nici măcar gândirea cea mai înaltă, adică cea a intelectului, nu va putea să surprindă propriu-zis unul. Această observaţie ne pune pe urmele problemei pe care ne-am propus să o urmărim, anume cea a unei gândiri care face apel la ceea ce ea însăși nu mai poate gândi propriu-zis. Gândirea lui Plotin se vede încă de la început în această disjuncţie: fiinţa are nevoie de unul care să îi dea consistenţă și identitate, însă unul acesta nu poate fi propriu-zis distins de fiinţă, el nu poate fi gândit separat. Revenind la pierderea unităţii, un alt exemplu - poate mai intuitiv - este acela al armatei sau al corului: atunci când armata își pierde unitatea, părţile ei nu își pierd propriu-zis fiinţa pe care o aveau înainte (așa cum o parte ruptă dintr-un vieţuitor își pierde viaţa și suferă o modificare radicală la nivelul fiinţei sale); cu toate acestea, armata însăși își pierde fiinţa. Așadar, ceea ce face ca o armată să fie armată nu este ceva de ordinul fiinţei, ci ceva de ordinul unităţii. Un argument care ar putea întări cele spuse de Plotin, dar care nu apare în acest context, este faptul că un lucru își poate pierde fiinţa fără a-și pierde unitatea: de pildă atunci când lucrul este alterat, dar rămâne unitar. În schimb, lucrul nu poate să își piardă unitatea fără să își piardă și fiinţa, ceea ce demonstrează anterioritatea unului faţă de fiinţă. În Enneade, Vi, 6, Plotin reia problematica relaţiei dintre fiinţă și unitate, în contextul unei discuţii mai amănunţite, în care PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM54 este integrat și numărul. Pentru Plotin, fiinţa nu poate exista ca pluralitate pură, infinită. dacă fiinţa nu ar avea o unitate a părţilor sale, ci ar înainta numai spre pluralitate, atunci ea s-ar disipa în cele din urmă și și-ar pierde sensul ei de fiinţă. Însă ceea ce face ca lucrurile să nu se disipeze, ci să aibă o fiinţă stabilă, este faptul că pluralitatea lor este oprită la un moment dat și este prinsă într-o unitate. ceea ce se naște în felul acesta este mărimea lucrului, numărul său. Schema este în esenţă una platonică: este vorba despre modul în care fiinţa ia naștere din unirea nelimitatului cu limita1. În orice lucru putem distinge - conform lecţiei platonice din Philebos, 14 c - între unitatea acestui lucru și pluralitatea lui. Plotin - păstrând opoziţia dintre acestea două - le oferă în același timp funcţii și valori specifice: astfel, un lucru este plural, însă numai în limita impusă de unitatea lui; lucrul există nu dacă devine mare și plural, ci din contră, dacă, în această desfășurare plurală a lui, părţile lucrului tind totodată spre unitate. Pluralitatea și unitatea coexistă, cu condiţia acestei direcţionări înspre unitate. Astfel, unitatea este anterioară pluralităţii deoarece a fi nu înseamnă în primul rând a fi plural, ci înseamnă a fi unu. Tendinţa lucrurilor de a se dispersa, de a se plurifica, este explicată de Plotin prin incapacitatea lor de a se avea pe sine și de a rămâne în sine însuși; a fi înseamnă a fi în sine însuși, concentrându-se asupra sa însuși2. Plotin conchide că doar atunci când un lucru are unitate, el se are pe sine3, ceea ce, urmând logica limbii grecești, poate fi tradus și prin: „atunci 1 Platon, Philebos, 16 c 9–10. Vezi și 16 d–17 a, în care Platon vorbește despre pluralitate ca fiind situată între unitate și infinit. Înţelepţii de astăzi (sofiștii) ignoră această intermediaritate. 2 Enneade, Vi, 6, 1.12–13. Plotin demonstrează acest lucru recurgând la același argument negativ, al unui lucru desfăcut în părţile componente, argument pe care l-am întâlnit și în Enneade, Vi, 9, 2.15: atunci când un lucru devine multiplu în sensul separării lui în părţile sale, părţile există fiecare în parte, însă lucrul însuși nu mai există. desigur, un fel de existenţă se păstrează și în acest caz, și anume existenţa fiecărei părţi; însă lucrul însuși nu mai este propriu-zis același. 3 Plotin, Enneade, Vi, 6, 1.22 (Óti d oecei ›n, oecei  autÒ). Capitolul 2: Unul din lucrurile individuale 55 când este unu, lucrul este el însuși". lucrul este unu atunci când își aparţine sieși. dacă din punct de vedere logic - la Aristotel - a spune „om" este același lucru cu a spune „un om", în schimb, Plotin propune aici un punct de vedere mai esenţial: fiinţa nu poate fi cu adevărat decât în această apartenenţă a lucrului la sine însuși. nu numai că „un om" nu este același lucru cu „om", ci, mai mult, omul nu poate fi om decât în măsura în care el este „un om", adică în măsura în care fiinţa sa își aparţine sieși, în măsura în care își găsește unitatea proprie. Așadar, diferenţa dintre „om" și „un om" nu este neapărat una logică. conţinutul de sens al celor două expresii nu este radical diferit. Totuși, diferenţa apare la nivel ontologic: „unul" este ceea ce face ca „om" său fie „om"; „unu" este cel care dă sensul propriu fiinţei „om". Între cele trei formulări din exemplul aristotelic - anume „om", „om care este" și „un om" - am putea spune că „om" nu poate fi „om care este" decât dacă este „un om", intrând astfel într-o gradaţie ontologică. Pentru Plotin, prezenţa unităţii în lucruri are o relevanţă mult mai profundă decât în teza aristotelică a identităţii dintre fiinţă și unitate. Toate lucrurile au o tendinţă spre multiplicare, o tendinţă de a se dispersa în pluralitate și, astfel, în nefiinţă; dar ceea ce le face să fie totuși fiinţe - adică ceea ce le oprește din această dispersie și plurificare - este unitatea. o fiinţă este propriu-zis fiinţă numai deoarece, în ciuda pluralităţii sale, ea are un număr, așadar o limitare esenţială și o unitate. Astfel, în analiza lui Plotin, unul nu mai apare ca simplă unitate numerică a unui lucru - care pentru Aristotel nu însemna nimic mai mult decât lucrul însuși, fiind deja subînţeles sau inclus în acel lucru - ci are o valoare suplimentară, și anume este ceea ce face ca un lucru să fie determinat și stabil în fiinţa sa, ceea ce dă fiinţei identitate și, fără de care, orice lucru se disipează și își pierde fiinţa. Plotin pătrunde astfel la un nivel mai adânc al problemei, descoperind în fiinţa unui lucru „motivul" pentru care fiinţa este fiinţă. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM56 B. Anterioritatea unului faţă de gândire. Polemica anti-stoică Plotin a arătat că fiecare lucru este unu, însă unul însuși nu este identic cu lucrul respectiv, cu fiinţa sa, ci este anterior fiinţei și mai fundamental decât ea. Acest unu pe care îl observăm în lucruri - care însoţește fiinţa fiecărui lucru și fără de care fiinţa nu poate exista - nu este el însuși de natura lucrurilor respective, de natura substratului la care ne referim când spunem că ceva este unu. Gândim deci un unu anterior oricărui lucru care este unu, un unu anterior determinărilor pe care le poate lua: ca un om, un cal, etc. Totuși, ce înseamnă această anterioritate a unului faţă de fiinţă? este oare unul ceva în sine, ca o natură anume, anterioară fiecărui lucru unitar? nu cumva anterioritatea unului faţă de fiinţă vine din faptul că gândirea noastră receptează lucrurile ca unitare, înainte de a distinge în ele o pluralitate specifică? nu cumva unitatea - ca și numerele din lucruri - se datorează actului sufletului de a număra, neavând, în consecinţă, o existenţă separată de gândirea noastră? Așadar, perspectiva lui Plotin nu poate fi validată decât dacă face proba că nu este o simplă manieră de a vorbi, că nu ţine doar de felul în care noi gândim lucrurile. dacă până acum Plotin l-a combătut pe Aristotel, încercând să instituie anterioritatea unului faţă de fiinţa concretă care este una, în continuare, el va începe un dialog cu stoicii, încercând să instituie - împotriva lor - anterioritatea unului faţă de gândirea unului, faţă de reprezentarea pe care ne-o facem despre el. Adversarii lui, stoicii, nu caută în lucruri unitatea comună acestora - care leagă lucruri diverse sub aceeași idee - ci caută particularul, ceea ce este specific unei fiinţe determinate, ceea ce constituie prezenţa unică și irepetabilă a acelei fiinţe. În acest sens, ei neagă existenţa ideilor, precum și existenţa numerelor în sine; pentru ei, nu există un unu în sine, în virtutea căruia lucrurile sunt la rândul lor unităţi determinate, ci există Capitolul 2: Unul din lucrurile individuale 57 doar unităţi determinate, particulare1, respectiv reprezentările noastre mentale despre aceste unităţi. În consecinţă, nimic nu poate fi unu, decât ca un unu particular, ca un unu determinat2. Mai precis, pentru stoici, unul nu poate fi decât o afectare a sufletului3, în sensul în care sufletul nostru percepe fiecare lucru ca unu4. În schimb, Plotin va demonstra că unul există anterior gândirii; pentru aceasta, el pornește tocmai de la o idee stoică. Pentru stoici, reprezentarea noastră (despre unu sau despre oricare alt lucru) nu poate fi ea însăși unitară, ci este duală, deoarece presupune un subiect și un obiect. dar atunci - remarcă Plotin -, ideea unului nu poate fi obţinută din reprezentarea pe care ne-o facem despre unu, deoarece aceasta nu este unitară. Așadar, unul nu poate fi redus la reprezentarea noastră despre unu, ci avem unul în sufletul nostru, dar el nu este simpla reprezentare pe care ne-o facem despre el. Totuși, se poate ridica în continuare o obiecţie, spunând că acea noţiune de unu din noi vine de fapt de la lucrurile a căror reprezentare o avem, așadar de la substratul care este unu5; în felul acesta, chiar dacă unul nu este o simplă reprezentare, totuși, el nu este nici „anterior" lucrului însuși, ci unitatea apare o dată cu substratul despre care spunem că este unu. Pentru a răspunde 1 Vezi É. Bréhier, La théorie des incorporels dans l'ancien stoïcisme, Paris, Vrin, 1980. 2 Vezi Plotin, Enneade, Vi, 6, 12.2 (oÙdn g¦r ›n, Ö m3⁄4 t ›n). Genul cel mai larg admis de stoici este acela al lui ceva (t...). În sensul acesta, orice lucru este ceva anume: fie ceva care există, fiind astfel corporal, fie un incorporal care nu există. În concluzie, în această logică, unitatea fie nu există, fie există și este ceva corporal, determinat. 3 Plotin, Enneade, Vi, 6, 12.2–3 (p£qhma ti tÁj yucÁj). Pentru expresia „afectare a sufletului", vezi Aristotel, Despre interpretare, 1, 16, a 3–5: „cuvintele rostite sunt simboluri ale afectărilor sufletului". 4 Vezi, de pildă, Stoicorum Veterum Fragmenta (SVf) ii, 54, p. 21, 24, unde reprezentarea (fantas...a) este descrisă ca o afectare a sufletului (p£qoj TMn tÍ yucÍ), ce are loc atunci când percepem un lucru, de pildă, vedem ceva alb; vezi de asemenea SVf ii, 329, p. 117, 11, pentru unul ca noţiune (TMnnÒhma). 5 Plotin, Enneade, Vi, 6, 12.11–13. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM58 la această obiecţie1, Plotin atrage atenţia asupra distincţiei dintre noţiunea de „unu" (t3⁄4n nÒhsin toà  nÒj) și noţiunea lucrului respectiv, a substratului sau subiectul (tÕ Øpoke...menon) în care se află acest unu. noţiunea de unu nu poate veni din substratul sau subiectul sensibil - care este un om, un animal sau o piatră - deoarece noţiunea acelui subiect este ea însăși diferită de noţiunea de unu. de pildă, noţiunea de „om" nu este aceeași cu noţiunea de „unu". Plotin arată că, dacă „om" ar fi același lucru cu „un om", iar noţiunea unului ar veni de la cea de om, atunci nu am mai putea aplica „unul" la ceea ce nu este „om", adică unor lucruri a căror noţiune este în mod evident diferită de noţiunea de „om". Altfel spus, a fi om nu înseamnă în mod automat a fi „unu", ci „om" înseamnă ceva, iar „unu" înseamnă altceva. În consecinţă, unul nu vine de la lucrul însuși care este unitar, ci este distinct de substratul care îl primește și este anterior acestuia. În spatele acestui argument descoperim o altă referinţă platonică, sau mai degrabă un mod de a gândi specific lui Platon. Astfel, în Parmenide, 139 d 3–4 (așadar, din nou în prima aporie), se arată că unul nu poate fi nici identic, nici diferit, deoarece unu este altceva decât identic sau decât diferit. concluzia radicală a lui Platon în acest sens este că unul nu poate fi nici măcar identic cu sine, căci natura unului nu este aceeași cu natura identicului. În același fel, Plotin distinge aici „a fi unu" de „a fi om" sau „a fi piatră". Așa cum „om" sau „piatră" înseamnă ceva anume, la fel și „unu" înseamnă ceva anume. Astfel, argumentul se continuă prin a arăta că „unu" nu este o adăugire inutilă la noţiunea de „om" - o adăugire ce nu ar spori cu nimic sensul lui „om", pentru că nu ar însemna ea însăși nimic - ci că, atunci când afirmă „unul", gândirea vizualizează efectiv ceva anume. Altfel spus, atunci când gândim „un om", gândim ceva mai mult decât dacă am spune doar „om", deoarece „unul" înseamnă el însuși ceva anume. Gândirea care gândește „unul" nu este o afectare vidă, iar acest „unu" nu este 1 Plotin, Enneade, Vi, 6, 13. Capitolul 2: Unul din lucrurile individuale 59 afirmat despre un nimic1. Plotin vrea astfel să pună în evidenţă faptul că există o natură specifică unului, la care gândirea se raportează de fiecare dată, iar această natură a unului nu este reductibilă la natura lucrurilor care sunt unu. Plotin merge însă și mai departe, și arată că orice gândire și orice reprezentare pe care o avem despre ceva anume presupune unul. Într-adevăr, orice lucru pe care îl gândim ne apare ca o pluralitate limitată - așadar ca având un număr - dar și ca o unitate, iar lucrul nu poate fi separat niciodată de unitatea sa. Tocmai de aceea se pune întrebarea dacă nu cumva această unitate este introdusă de gândirea noastră, dacă ea nu ţine doar de felul în care noi receptăm lucrul, atunci când îl gândim. În fond, în exemplul dat de Aristotel, „unul" apare ca o „dublare a cuvintelor": în loc să spunem „om", spunem „un om", însă de fapt nu exprimăm nimic nou prin această adăugire. Răspunsul lui Plotin constă în a arăta că gândirea nu numai că nu poate impune „unul", ci ea nici nu se poate exercita în lipsa unului, astfel încât unul este anterior fiinţei, dar și gândirii oricărei fiinţe. Unul nu poate fi așezat pe același nivel cu celelalte lucruri pe care le gândim, ci orice alt lucru pe care îl gândim presupune unul și se sprijină pe această anterioritate a unului. o primă obiecţie la această afirmaţie ar fi aceea că unul nu face decât să izoleze un lucru gândit faţă de celelalte, așadar el nu ar avea decât o valenţă negativă. „Unu" ar însemna „singur" sau „fără un altul"2. dar Plotin observă că „unu" nu are aceeași pondere în gândirea noastră ca „singur" sau ca „fără un altul", ci, pentru a putea gândi acest „singur" și acest „altul", trebuie să gândim mai întâi „unul": astfel, ceva este „altul" pentru că este „un altul" și este „altul" faţă de „unul" de la care am pornit, iar „singur" (mÒnon) înseamnă „unul singur" (doar unul). Așadar, pentru a gândi orice altceva - și chiar și pentru a încerca să explicăm ce înseamnă „unu" (ca în cazul în care spunem că „unu" 1 Plotin, Enneade, Vi, 6, 13.9 (oÙ g¦r d3⁄4 kenÕn p£qhma ka TMp mhden tÕ n lšgei). 2 Plotin, Enneade, Vi, 6, 13.9–10 (mÒnon ka oÙk ¥llo). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM60 înseamnă „singur") - avem nevoie să gândim deja „unul" însuși. În logica gândirii noastre, oricare „alt lucru" este posterior „unului". fără „unu", nu putem gândi nimic altceva3, de vreme ce oricare „altul" este „alt unu". Astfel, chiar și când gândim o pluralitate, aceasta înseamnă „mai mult decât unul" (ple...w  nÒj), așadar ea este gândită tot faţă de unu. de asemenea, dacă gândim un lucru plural, îl gândim din perspectiva unităţii sale, de pildă o armată sau o casă. Plotin merge mai departe: el analizează situaţia însăși a gândirii și observă că aceasta presupune o interacţiune între unul care gândește și unul care este gândit. Așadar, înainte de a afirma unul, gândirea este ea însăși un unu, iar cel despre care ea afirmă unul este deja un unu, înainte de a fi gândit4. Unul nu este doar un obiect al gândirii, ci el este presupus de gândire atât înaintea obiectelor sale, cât și înaintea ei însăși. fără unu nu putem gândi nimic altceva5 și nici măcar gândirea nu are sens. de aici, Plotin trage următoarea concluzie: dacă non-existenţa unului face imposibilă orice gândire, atunci nu putem spune că unul nu este6. desigur, dacă am spune chiar și acest lucru - anume că unul nu este - ar trebui să ne sprijinim tot pe existenţa unului. 3 Recunoaștem aici sursa platonică a problemei, cea din ipotezele negative asupra unului (ipotezele 6–9: Parmenide, 160 b 5–166 c 5), în care se arată că, dacă unul nu există, atunci nici el și nici celelalte lucruri nu pot fi gândite. 4 Plotin, Enneade, Vi, 6, 13.14–16. 5 Plotin arată că nu putem spune nimic fără a gândi unul, deoarece atunci când spunem orice lucru (t...) spunem deja și unul (›n) (Ótan ti, n aâ lšgei) (Enneade, Vi, 6, 13.42). Vezi Platon, Sofistul, 237 d–238 c 10, Theaitetos, 188 e 6–189 a 9: cel ce vede ceva (t...) nu vede un nimic (oÙdšn), ci „un ceva", iar „un ceva" (›n ti) înseamnă ceva care este. Vezi de asemenea Parmenide, 144 c 4–5: orice lucru care este este un anume unu (›n ti). În concluzie, unul este anterior fiinţei și îi dă naștere, căci nu există nimic care să nu fie unu (oÙdn g¦r Ôn, Ö m3⁄4 ›n) (Enneade, Vi, 6, 13.50–51). 6 Plotin, Enneade, Vi, 6, 13.45–47 (Oá g¦r m3⁄4 Ôntoj mhd' Ðtioàn dunatÕn noÁsai À e„pe‹n, lšgein m3⁄4 enai ¢dÚnaton). expresia grecească este circulară și greu de redat în română: „despre cel care - dacă nu este - face imposibil a gândi și a vorbi, nu se poate spune că nu este", sau: „nu se poate spune că nu este cel fără de care este imposibil a gândi și a vorbi". Capitolul 2: Unul din lucrurile individuale 61 există așadar o dublă implicare între gândirea unului - ca anterior oricărei gândiri - și existenţa unului ca o natură specifică: pe de o parte, fără unu nu putem gândi nimic altceva; pe de altă parte, dacă gândirea presupune unul, atunci nu putem gândi și nu putem accepta non-existenţa unului. Astfel, trebuie să ţinem cont de mai multe aspecte ale problemei: pe de o parte nu putem gândi nimic fără unu, pe de altă parte nu putem gândi că unul nu există, iar în cele din urmă nici un lucru nu poate fi - nu poate avea o fiinţă proprie - decât dacă are o unitate, un unu al său. Această unitate nu este adăugată de gândire, ci subzistă în sine, anterior lucrurilor unitare și anterior gândirii acestora. Un alt argument în favoarea acestei idei este următorul: în orice lucru există o unitate, într-un grad mai mare sau mai mic (precum într-o armată, o casă, sau, în măsură mai mare, în ceea ce este continuu sau indivizibil); dar ceva ce are grade nu poate fi inexistent1. În consecinţă, „unul este o natură determinată, subzistentă"2, o natură diferită de lucrurile în care el poate fi întâlnit3. În plus, există o relaţie direct proporţională între fiinţa unui lucru și unitatea sa: cu cât un lucru are mai multă fiinţă, cu atât el este mai unitar4. Gândirea doar „recunoaște" în lucruri unitatea, așa cum recunoaște forma inteligibilă sub care stă un lucru, dar nu impune ea însăși forma lucrului respectiv. 1 Aristotel, De philosophia, fr. 16, 9–10: „acolo unde există un mai bun, trebuie să existe și cel mai bun". 2 Plotin, Enneade, Vi, 6, 13.26 (dÁlon Óti Ôntoj tinÕj fÚsewj toà  nÕj ka Øfestèshj). 3 În schimb, la Aristotel, natura unului era aceeași cu natura fiinţei (Metafizica, 1003 b 23). 4 Plotin, Enneade, Vi, 9, 1.26–28. Relaţia dintre gradul de unitate și gradul de fiinţă nu este întotdeauna foarte bine precizată la Plotin. În alte context, raportul dintre cele două nu pare a fi direct proporţional: vezi, de pildă, Enneade, Vi, 2, 11.12–16, unde Plotin spune că unele lucruri au același grad de fiinţă, însă au grade diferite de unitate. Astfel, o armată nu are mai puţină fiinţă decât o casă, însă are mai puţină unitate. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM62 * * * Am văzut că, la nivelul lucrurilor cu care ne întâlnim în mod obișnuit, deși gândim fiecare lucru ca unu, nu putem să explicăm acest unu în termenii obișnuiţi ai gândirii, deoarece orice lucru pe care l-am gândi presupune deja unul și se sprijină deja pe acceptarea unului în gândirea noastră. Unul nu poate fi redus la alte lucruri pe care le gândim, el nu poate fi explicat nici ca o simplă negaţie, nici ca un atribut al substratului, sau ca un lucru printre alte lucruri. Astfel, Plotin pune în evidenţă necesitatea pentru gândire a unui element pe care gândirea noastră discursivă nu îl mai poate explica. Unul se impune, încă de la acest nivel, ca o natură în sine, care nu poate fi asimilată naturii celorlalte lucruri, ci este anterioară acestora, și care nu poate fi prinsă în gândirea noastră, ci, din nou, este anterioară. Gândirea noastră nu poate decât să recunoască în lucruri unitatea, dar nu poate să o impună ea însăși. Unul pe care îl observăm în lucrurile sensibile nu este de natură sensibilă, ci, așa cum trecem de la lucrurile sensibile la fiinţa lor inteligibilă, la fel se întâmplă și în cazul unului: observăm unul în lucrurile sensibile (care sunt unu prin participaţie), însă unul însuși este perceput doar ca inteligibil și în mod inteligibil1. Astfel, în locul perspectivei aristotelice (care identifică unul cu lucrul care este unu) și în locul perspectivei stoice (pentru care unul este doar reprezentarea pe care ne-o facem noi despre un lucru unitar), Plotin pune existenţa unului în sine, anterior lucrurilor unitare și anterior gândirii acestor lucruri. 1 Plotin, Enneade, Vi, 6, 13.39–40 (nohtÕn mšntoi ka nohtîj 1 di£noia aÙtÕ lamb£nei). capitolul 3 UnUl inTeliGiBil Plotin a demonstrat anterioritatea unului faţă de fiinţa concretă a unui lucru unitar și faţă de gândirea noastră asupra lucrurilor. Se pune atunci întrebarea de unde vine această anterioritate, unde întâlnim unul pentru prima dată în sine însuși. Răspunsul lui Plotin constă în aceea că, înainte de a exista în lucrurile însele, unul există în inteligibil, în fiinţa veritabilă, model al întregii realităţi. Pentru a impune această concluzie, el va recurge la o analiză foarte amănunţită a relaţiei dintre unu și numere la nivelul lumii inteligibile. Premisa care ghidează analiza lui Plotin este aceea că lumea inteligibilă este reală, într-o manieră superioară lucrurilor pe care le considerăm reale în lumea vizibilă. Tot ceea ce putem gândi în această lume de aici își are modelul său inteligibil, el însuși real. esenţa oricărui lucru există înainte ca ea să fie gândită, și nu poate fi instituită prin faptul că cineva o gândește. exemplul pe care îl folosește Plotin este acela al dreptăţii: dacă aceasta ar exista doar pentru că este gândită ca atare, atunci dreptatea nu ar mai fi cu adevărat dreptate, ci ea ar fi identică cu propria definiţie. o astfel de concluzie este însă inacceptabilă, deoarece ar destructura însuși sensul dreptăţii1. În același fel, 1 desigur, s-ar putea spune că este drept ceea ce noi definim ca drept, sau ceea ce noi stabilim prin convenţie că este drept. Totuși, chiar și în acest caz, nu putem să stabilim că ceva este drept în lipsa totală a ideii de dreptate. chiar dacă putem schimba ceea ce este drept - și putem chiar să instituim ca drept un lucru aparent nedrept - totuși, facem aceasta îndepărtându-ne de la un model iniţial al dreptăţii. dar atunci, înseamnă că avem în continuare un sens general al dreptăţii, conform căruia decidem ce este drept și ce este nedrept. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM64 gândirea nu creează fiinţa inteligibilă, ci acesta există în sine, iar gândirea nu face decât să o perceapă. dar, așa cum fiinţa inteligibilă există în sine, necondiţionată de faptul că o gândim - iar în inteligibil aceasta este simultană cu actul gândirii - la fel, numărul din lucruri nu vine din faptul că sufletul numără lucrurile, ci el este anterior actului de a număra, existând în sine, ca o natură distinctă, inteligibilă. Așa cum, la vederea lucrurilor sensibile, gândirea recunoaște ideea inteligibilă, la fel, atunci când numărăm lucrurile sensibile, acestea trezesc în noi ideea numărului în sine1. iar anterior numărului inteligibil, Plotin va identifica unul inteligibil, care dă unitatea fiinţei inteligibile și este anterior acesteia. În continuare, vom intra în această analiză amănunţită asupra numărului și a unului din inteligibil, punând în lumină soluţia surprinzătoare pe care o propune Plotin pentru anterioritatea unului faţă de fiinţă la acest nivel. Problema este de o importanţă majoră pentru tema noastră. Astfel, la fiecare nivel analizat până acum - atât cel sensibil, cât și cel al gândirii noastre - descoperim un anume sens al unului. În fiecare caz, acel unu are o anumită anterioritate faţă de lucruri și faţă de gândirea lor. Totuși, înfruntarea cea mai mare a gânditorilor neoplatonici este aceea cu fiinţa veritabilă, neschimbătoare; ei intră în structura însăși a acestei fiinţe, descriind-o în cele mai mici amănunte. or tocmai modul în care unul este descoperit la nivelul fiinţei inteligibile va determina în continuare problema unui principiu absolut, unic și unitar, anterior fiinţei și întregii realităţi. A. Numărul din lumea sensibilă şi numărul din lumea inteligibilă orice lucru trebuie să aibă o unitate, respectiv un număr (obţinut ca limitare a pluralităţii prin unitate), iar unitatea este anterioară pluralităţii lucrului respectiv. Totuși, această unitate (respectiv 1 Plotin, Enneade, Vi, 6, 4.20–25. Capitolul 3: Unul inteligibil 65 numărul) fiecărui lucru nu are doar un sens strict nu meric, ci are valoare de fundament al fiinţei. Pentru a demonstra acest lucru, Plotin mută discuţia de la nivelul lucrurilor sensibile, la cel al lucrurilor inteligibile. el arată că numărul din lucrurile sensibile, numărul așa cum îl gândim noi, nu este decât o reflectare - slabă și derivată - a numărului inteligibil. Același lucru se întâmplă și cu unul din gândirea noastră. dacă la nivelul sensibil anterioritatea unului este doar schiţată, ea își va găsi sensul și explicaţia profundă la nivelul inteligibil. demonstraţia acestui lucru poate fi întâlnită în Enneade, Vi, 6, 21, unde Plotin pune în evidenţă sensul inteligibil al numărului. Mai precis, el arată că - anterior sensului aritmetic al numărului, cu care lucrăm noi în această lume - există un număr inteligibil, determinat de o necesitate internă a fiinţei inteligibile. Acesta este fix, neschimbător, dar în același timp complet, total, nesuferind nici o lipsă și nici un adaos. Acesta este numărul „real" al celor ce sunt, el controlează desfășurarea pluralităţii lucrurilor în lumea inteligibilă, precum și în cea sensibilă. Argumentul pe care îl dezvoltă Plotin este, pe scurt, următorul: numărul lucrurilor este finit2; în schimb, gândirea noastră nu reflectă acest număr, ci poate concepe mereu un număr mai mare, mergând spre infinit. În concluzie, numărul din gândirea noastră nu este decât o imagine a numărului real; numărul real nu este cel stabilit de gândirea noastră, ci este cel asociat fiinţei veritabile. Pentru a pune în evidenţă diferenţa dintre aceste două sensuri ale numărului, Plotin opune3 două referinţe platonice: pe de 1 În analiza acestui paragraf, am avut în vedere și traducerea, precum și comentariile adiacente oferite de J. Bertier, l. Brisson, A. charles, J. Pepin, H.-d. Saffrey, A.-Ph. Segonds (Plotin, Traité Sur les nombres, ennéades Vi, 6, [34], Paris, Vrin, 1980). Vezi și analiza lui J. Pépin, din „Platonisme et antiplatonisme dans le traité de Plotin Sur les nombres (Vi 6 [34])", Phronesis, 24, 1979, pp. 197–208. 2 infinitul nu poate exista în act (Aristotel vezi Fizica, iii, 6; Metafizica, 1067 a 20–23). 3 Vezi Enneade, Vi, 6, 4.11–24. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM66 o parte Epinomis, 978 d 1–51, iar pe de altă parte Republica, 529 d 2-3. În primul caz, Platon afirmă că oamenii au învăţat să numere prin observarea alternanţei dintre noapte și zi. Această afirmaţie poate ridica probleme perspectivei lui Plotin, deoarece s-ar părea că numărul apare printr-un act al sufletului, atunci când el urmărește alternanţa lucrurilor, și că, în plus, a gândi „unul" înseamnă a fixa gândirea noastră asupra unui singur lucru, fără a trece la un altul. Totuși, Plotin descoperă soluţia acestei probleme în cel de-al doilea text platonic, în care Platon se referă la un „număr veritabil", conform căruia se desfășoară mișcarea constelaţiilor inteligibile. Plotin trage concluzia că numărul nu există datorită sufletului care numără lucrurile, ci că el are o existenţa în sine, iar sufletul care numără nu face decât să trezească în sine noţiunea numărului. Să vedem însă cum stabilește Plotin anterioritatea numărului real, inteligibil, faţă de cel din gândirea noastră. Prima premisă este aceea că lucrurile sensibile nu pot fi infinite2, ci lumea sensibilă este limitată3: chiar dacă lucrurile pot fi divizate la infinit, totul (tÕ p©n) trebuie să fie limitat, pentru a fi cu adevărat „totul"4. În paragraful anterior (Vi, 6, 1), Plotin vorbea despre tendinţa lucrurilor de a se depărta de unu, de a-și pierde unitatea originară, dispersându-se înspre infinit. dar, așa cum se vede în acest paragraf, mișcarea aceasta de dispersie nu poate fi urmată până la sfârșit. deși tind spre pluralitate, lucrurile nu pot ajunge să realizeze o pluralitate infinită în act; ele sunt plurale, însă limitate5. 1 Vezi și Platon, Timaios, 47 a 4–6. 2 Plotin, Enneade, Vi, 6, 2.2–3. infinitul există doar ca potenţă, dar nu în act, vezi Aristotel, Fizica, iii, 6, 206 b 16–18, unde cele două feluri de infinit - prin diviziune și prin creștere - sunt prezentate ca fiind în potenţă, dar niciodată realizate în act. 3 Vezi Enneade, ii, 4, 7.21–22. 4 Același argument va fi folosit de damascius, care se referă la totul absolut: vezi De principiis, R. i, 1. 5 Vezi Platon, Philebos, 16 d–17 a, despre trecerea de la unu la infinit ignorând intermediarele (pluralitatea limitată). Capitolul 3: Unul inteligibil 67 Pentru a întări afirmaţia de mai sus (a limitării lumii sensibile), Plotin arată că infinitul nu poate fi atins nici măcar printr-un efort al gândirii: chiar dacă am aduna la un loc nu numai lucrurile care există în prezent, ci și cele din trecut, sau cele din viitor, totuși, suma lor va rămâne limitată. de asemenea, putem să ne imaginăm că acestea toate ar fi de două ori, sau chiar de multe ori mai multe decât sunt; dar, chiar și în acest caz, suma va fi limitată. În ambele cazuri - adică atât în sfera lumii sensibile, cât și în cea a gândirii - rămânem mereu în limitele unui număr determinat de lucruri. infinitul nu poate fi realizat în act nici în lumea sensibilă concretă, nici în gândirea care însumează și multiplică numărul lucrurilor. infinitul nu poate avea un sens absolut (oÙc ¡plîj ¥peiroj), ci doar unul relativ, în sensul în care gândirea noastră poate imagina mereu un număr mai mare, fără să ajungă însă vreodată să cuprindă infinitatea însăși1. dar, din această observaţie, Plotin trage niște concluzii radicale despre ce înseamnă numărul în gândirea noastră: numărul pe care îl gândim noi nu exprimă cu adevărat numărul fiinţelor; gândirea poate crea în mod artificial numere din ce în ce mai mari decât numărul real al fiinţelor - mergând astfel înspre un infinit relativ - însă fără a schimba numărul efectiv al fiinţelor. Acest pseudo-infinit2 - care nu este în act, ci doar în potenţă - ţine de gândirea noastră imaginativă, care iese din cadrul fix al celor ce sunt, depășind limitarea lor inerentă. În consecinţă, numărul lucrurilor nu depinde de cel care numără, nu este generat de acesta3, ci altceva îl determină, și anume, el este legat de existenţa efectivă a lucrurilor. faptul că gândirea noastră are o atât de mare libertate în privinţa numerelor, putând imagina mai multe decât sunt, arată că nu gândirea creează numărul lucrurilor; în privinţa numărului, 1 Astfel, „cel care numără nu numără infinitul" (Enneade, Vi, 6, 2.4). 2 Vezi A. charles, „notes sur l'¥peiron chez Plotin et Proclus", în Annales de la Faculté des Lettres d'Aix-en-Provence, 43, 1968, pp. 147–161. 3 Plotin, Enneade, Vi, 6, 2.8. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM68 realitatea nu ţine cont de gândirea noastră, nu se supune numărului pe care gândirea noastră îl concepe. intrăm aici pe terenul unei vechi probleme de „aritmetică a fiinţei": cum vorbim despre unu ca și cum ar fi plural. Problema este veche, formulată deja de Platon, care în Sofistul, 251 a–b, se întreabă cum este posibil ca un lucru unitar să fie numit prin mai multe nume; de pildă, omului care este unu, îi atribuim culoare, formă, mărime, vicii, virtuţi și alte calităţi1. Platon rezolvă această problemă prin ideea că genurile fiinţei comunică. Plotin însă merge mai departe, ducând problema la un nivel și mai profund. el însuși acceptă că fiinţa este plurală2. dar el distinge două niveluri ale problemei: pe de o parte, pluralitatea fiinţei în sine - care la Platon lua forma comuniunii genurilor - iar, pe de altă parte, pluralitatea pe care gândirea noastră o introduce în lucruri - după placul ei -, atribuind omului oricâte calităţi, imaginând omul mai mare decât este, sau multiplicând la nesfârșit imaginea lui, ca într-o oglindă3. Plotin distinge astfel între ceea ce este lucrul însuși - cu numărul corespunzător lucrului respectiv - și reprezentarea pe care ne-o facem noi despre lucru, multiplicând la infinit numărul atașat lucrului respectiv - desigur, fără să atingem vreodată infinitul4. Astfel, numărul din gândirea noastră nu este decât o imagine a numărului real, care este limitat și, în plus, determinat. dar ce anume determină acest număr al lucrurilor? cum este el stabilit, limitat? Răspunsul lui Plotin constă în aceea că numărul realităţilor este finit datorită modelului lor inteligibil, datorită faptului că numărul raţiunilor care se regăsesc în lucruri este limitat. desigur, este o diferenţă între faptul că numărul lucrurilor este limitat (éristai) 1 Vezi de asemenea Legi, 963 c–965 e: cum se poate ca patru virtuţi să aibă toate același nume, fiind astfel una și totuși diferite. 2 Plotin, Enneade, Vi, 9, 2.17–18 (tÕ ×n tÕ  k£stou plÁqÒj TMsti). 3 Vezi Plotin, Enneade, Vi, 6, 2.10–13. 4 Aristotel (Fizica, iii, 8, 208 a 15–16) face diferenţa - pe care o face și Plotin în acest context - între ceea ce este lucrul în sine (tÕ pr©gma) și reprezentarea (1 nÒhsij) pe care ne-o facem despre el, atunci când ne imaginăm că un om crește la infinit. Capitolul 3: Unul inteligibil 69 și faptul că acest număr este stabil sau fix (›sthken)1. Astfel, numărul este limitat deoarece infinitul nu este posibil în act; dar, în plus, numărul este fix prin faptul că fiecare lucru are o raţiune corespunzătoare (o formă inteligibilă sub care stă), iar numărul total al lucrurilor este determinat de acest număr - stabil - al raţiunilor2. Apoi, problema pluralităţii indivizilor este rezolvată de Plotin în tratatul V, 7 (Dacă există idei ale individualelor), unde se vorbește despre faptul că există o raţiune a fiecărui individ, iar numărul raţiunilor este finit. numărul determinat își are sursa în lumea inteligibilă, unde „numărul, ca și fiinţa, are limitele sale, și anume el arată câte fiinţe există"3. În inteligibil, numărul și fiinţa își corespund exact - altfel spus, există un număr real al fiinţelor inteligibile, și tocmai acesta determină în continuare numărul fiinţelor sensibile. dar atunci, ne-am putea întreba ce înseamnă numărul inteligibil, ce anume „numără" el, sau care este pluralitatea căreia el îi corespunde. iată problema pe care vom încerca să o clarificăm în continuare. B. Numărul inteligibil anterior pluralităţii inteligibile a fiinţei 1. Pluralitatea unitară, limitată şi perfectă a intelectului Plotin nu demonstrează faptul că lumea inteligibilă este o pluralitate guvernată de număr, ci el ia acest lucru ca indiscutabil, dat fiind modul în care este gândită fiinţa în tradiţia platonică4. În 1 Plotin, Enneade, Vi, 6, 2.9. 2 Plotin, Enneade, V, 7, 1.12–13 (pluralitatea raţiunilor e limitată, deoarece aceleași fiinţe revin) și V, 7, 3.14–16 (numărul fiinţelor va fi determinat de desfășurarea și explicitarea tuturor raţiunilor). Vezi și Enneade, iV, 3, 8.20–22, unde Plotin aduce un argument pentru ideea că numărul fiinţelor din univers este determinat. 3 Plotin, Enneade, Vi, 6, 2.9–10. 4 Sursa acestei teme a pluralităţii fiinţei se află în dialogul Sofistul, unde ipoteza unei fiinţe lipsite de pluralitate este respinsă (vezi 245 b: o fiinţă absolut unitară se arată a fi contradictorie), în favoarea descrierii fiinţei ca o structură a genurilor supreme. Tot în Sofistul, 248 e, se arată că fiinţa trebuie să deţină viaţă și PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM70 schimb, el face efortul de a descrie această lume inteligibilă guvernată de număr. ca și universul sensibil, lumea inteligibilă este o pluralitate și are, de asemenea, o unitate proprie. ea nu este nici pluralitate nelimitată, nici unitate absolută, ci este o unitate multiplă, sau o pluralitate unitară, așadar ea are un număr propriu. Totuși, unitatea, pluralitatea și numărul au alt sens în lumea inteligibilă faţă de cea sensibilă, precum și altă relevanţă filozofică. Particularitatea numărului din inteligibil rezultă din faptul că intelectul1 este o lume ruptă de materie și de orice distincţie spaţio-temporală. În plus, el este o lume în care nu se mai regăsesc nici distincţiile specifice gândirii noastre discursive. ne pregătim astfel să discutăm despre o pluralitate fără distincţii și fără succesiune temporală, despre o pluralitate care nu părăsește - nici un moment și sub nici un aspect - unitatea sa. În lumea sensibilă, pluralitatea avea un sens mai radical: lucrurile sunt distincte unele faţă de altele, fiecare având separaţia lui spaţială care îl face inconfundabil, iar pluralitatea lucrurilor păstrează aceste separaţii. numărul din lumea sensibilă corespunde acestui tip de pluralitate, reflectând distincţiile dintre lucruri. este ceea ce Plotin numește „număr monadic" (monadikÕj ¢riqmÒj), adică numărul cantitativ, obţinut prin însumarea mai multor unităţi, așa cum este numărul cu care lucrăm în operaţii aritmetice. În schimb, în lumea inteligibilă, această separaţie radicală nu își mai găsește locul, deoarece fiinţele inteligibile sunt incorporale. deși fiecare fiinţă inteligibilă are individualitatea ei - în măsura în care fiecare este o putere distinctă - totuși, aceste fiinţe nu mai sunt rupte și distanţate unele faţă de altele. inteligibilul este o lume în care lucrurile sunt plurale, însă pluralitatea lor concură înspre o singură unitate, pluralitatea lor intelect, ceea ce pune din nou în evidenţă natura ei plurală. Plotin preia ideea platonică a pluralităţii fiinţei: vezi Enneade, V, 6, 6.20–24 și Vi, 9, 2.24–25. 1 În cele ce urmează, ne vom referi la lumea inteligibilă prin acest termen de „intelect" (noàj), care este denumirea cea mai curentă pentru acest nivel al realităţii. Capitolul 3: Unul inteligibil 71 nu poate fi înţeleasă și gândită decât prin prisma unităţii. lumea inteligibilă este o unitate plurală, un întreg format din părţi; totuși, ceea ce diferă în inteligibil - faţă de lumea sensibilă - este raportul dintre părţile acestei pluralităţi și respectiv raportul dintre această pluralitate și unitatea care o cuprinde. fiinţele din lumea inteligibilă nu împart această lume, nu o fragmentează, ci fiecare parte a inteligibilului are în același timp aspectul totalităţii; în fiecare parte poate fi regăsit întregul acestei lumi1. o altă particularitate a lumii inteligibile - care o individualizează faţă de gândirea noastră discursivă - este aceea că în lumea inteligibilă nu există distanţă între un lucru și gândirea acelui lucru. fiinţa inteligibilă este în sine o unitate, o natură unică (m...a fÚsij) și unitară, ce cuprinde toate formele inteligibile, așa cum universul vizibil este o natură unică, ce cuprinde toate lucrurile vizibile, numai că sensul acestei „cuprinderi" este diferit în cele două cazuri. Pentru a descrie această natură unitară, Plotin folosește expresia lui Anaxagora, care spune că „totul este împreună în unu" (Ðmoà TMn  n p£nta)2. Totuși, dacă în universul sensibil fiecare lucru este la locul lui, despărţit astfel de toate celelalte, natura intelectului deţine toate inteligibilele împreună, ca și cum ele ar fi „înfășurate" (p£nta oecousan ka oOEon perilaboàsan). nu trebuie să înţelegem că fiinţele inteligibile ar fi confundate între ele. din contră, inteligibilele sunt separate (cwr...j) unele faţă de altele în măsura în care fiecare are sensul său, particularitatea sa, și fiecare introduce un caracter anume, necesar, în fiinţa inteligibilă. Totuși, această separaţie nu presupune un act separativ; intelectul care 1 Pentru raportul dintre părţi și întreg în fiinţa inteligibilă, vezi Enneade, iii, 2, 1.26–32, unde Plotin arată că în inteligibil părţile nu sunt rupte din întreg, partea nu este doar parte, ci este deja întregul, iar fiinţa trăiește și gândește totul împreună, fără separaţii. În Enneade, Vi, 4, 3.31–35, se arată că întregul intelectului este prezent în fiecare parte a intelectului, deoarece el nu poate fi împărţit ca un corp. Viaţa, intelectul și fiinţa nu pot fi divizate, deoarece nu sunt de natură corporală. Vezi și Enneade, V, 8, 4.6–11. 2 Anaxagora, dK 59 B 1. expresia este recurentă la Plotin: vezi Enneade, Vi, 6, 7.4; V, 3, 15.21; V, 9, 6.3; Vi, 4, 14.4; Vi, 5, 5.3–4; Vi, 2, 8.8. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM72 conţine și gândește fiinţele inteligibile nu separă pe fiecare în parte, ci acestea sunt deja dintotdeauna separate. Așadar, ele sunt împreună, însă fără să se confunde; de asemenea, ele sunt separate, însă fără a fi distanţate unele faţă de altele. Universul inteligibil ni se prezintă astfel într-un echilibru stabil între unitate și pluralitate. În lumea inteligibilă, pluralitatea rămâne strânsă în unitate; ea nu creează nici o breșă în unitatea care o conţine. dar cum se întâlnesc și cum coexistă unitatea și pluralitatea în acest caz? cel care leagă între ele această unitate și această pluralitate este numărul inteligibil; el este modul concret în care unitatea inteligibilă poate deveni plurală fără a se dispersa, respectiv modul în care pluralitatea inteligibilă poate să se desfășoare fără a părăsi unitatea specifică ei. ne amintim că pentru Platon (Philebos, 14 d) faptul că un lucru sensibil putea fi gândit atât ca unu cât și ca plural părea un lucru contradictoriu, ce dădea naștere disputelor de tip sofistic. În schimb, Platon arată că adevărata problemă a relaţiei dintre unu și multiplu - care nu mai cade în derizoriul discuţiei sofistice - este aceea care se ridică la nivel inteligibil, la nivelul unităţilor în sine, al formelor în sine. În analiza sa asupra lumii inteligibile, Plotin acceptă tocmai această provocare platonică. dar el duce provocarea și mai departe: pentru el, nu doar fiecare formă, ci lumea inteligibilă în ansamblul ei este unitară și plurală în același timp. inteligibilul însuși este unu-plural1. dar cum anume se realizează această pluralitate unitară? Pentru a răspunde, trebuie să spunem că inteligibilul este o natură perfectă, în care descoperim arhetipul tuturor lucrurilor. În inteligibil, totul există într-o formă pură, neschimbătoare, neamestecată cu materia. În plus, nimic nu poate exista în regimul 1 expresia n poll£ - care desemnează intelectul divin la Plotin - apare în multe rânduri de-a lungul Enneadelor (vezi: V, 3, 15.11 și 22; V, 4, 1.21; Vi, 2, 15.14–15; Vi, 7, 14.11–12). ea este preluată din Parmenide, 144 e 5: „unul care este este plural" (tÕ ×n n poll£ TMstin). din această formulă, Plotin comasează subiectul (unul care este: tÕ ×n ›n) și predicatul (este plural: poll£ TMstin), obţinând formula: unul-plural (n poll£). Capitolul 3: Unul inteligibil 73 sensibil, dacă nu are mai întâi modelul său inteligibil; de aceea, inteligibilul este fiinţa desăvârșită, completă, care conţine raţiunile tuturor lucrurilor. Astfel, inteligibilul nu este numai o lume unitară, ci și o lume totală și perfectă. Pluralitatea inteligibilă este una necesară, iar ca atare ea nu poate nici să sporească, nici să se micșoreze. În inteligibil nu există schimbare, lipsă sau adaos. În această totalitate perfectă, lucrurile (formele, fiinţele inteligibile) există deja cu necesitate; ele nu pot deveni niciodată nici mai multe nici mai puţine decât sunt, ci ele sunt deja așa cum trebuie să fie și atâtea câte trebuie să fie. În felul acesta, pluralitatea fiinţei veritabile este una limitată și, în plus, fixă. or, tocmai această pluralitate limitată este numărul inteligibil, iar el este determinat prin necesitatea ce guvernează această lume. numărul din registrul sensibil este limitat datorită faptului că numărul raţiunilor inteligibile este limitat1; iar numărul raţiunilor este limitat deoarece pluralitatea fiinţei veritabile nu se poate desfășura decât într-un cadrul necesar, foarte bine determinat, acest cadru fiind numărul total a tot ceea ce există în mod primordial. desigur, dacă vorbim despre desfășurarea pluralităţii inteligibile, aceasta nu înseamnă sporirea efectivă a numărului fiinţelor inteligibile, ci, din contră, înseamnă expunerea sau manifestarea unui număr deja stabilit, care nu poate nici să crească, nici să se micșoreze. Totuși, la ce anume se referă acest număr inteligibil? Reprezintă el calculul concret al fiinţelor, suma precisă a formelor în sine? desigur că nu. dar atunci, în ce fel poate fi el determinat? 2. Numărul inteligibil numărul inteligibil va fi tocmai ordinea necesară pe care o urmează desfășurarea plurală a fiinţei inteligibile, altfel spus, structura dinamică inerentă lumii inteligibile. el nu exprimă o sumă a fiinţelor, ci o pluralitate de alt tip. iar această pluralitate poate fi aproape dedusă din însuși faptul că avem a face cu fiinţa 1 Vezi H. J. Blumenthal, „did Plotinus believe in ideas of individuals?", Phronesis, 14, 1969, pp. 77–96 și l. P. Gerson, cap. iV, 2: „forms of individuals", în Plotinus, Routledge, london, new York, 1994. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM74 veritabilă. Pentru aceasta, trebuie să nu pierdem din vedere care este natura fiinţei veritabile: ea nu este nici de ordin sensibil, nici de ordin conceptual (în sensul în care ea ar fi doar gândită de noi, ca un simplu concept), ci este o fiinţă incorporală, dar reală, substanţială1. În plus, caracteristica fundamentală a fiinţei veritabile este aceea că ea nu este inertă, nu este „un cadavru" (oÙ nekrÒn)2, ci este dotată cu viaţă și cu gândire. Recunoaștem, desigur, felul în care fiinţa este descrisă în Sofistul, 248 e: pentru Platon, fiinţa veritabilă nu poate fi lipsită de intelect, de viaţă și de suflet. la aceeași concluzie ajunge și Aristotel, în Metafizica, Xii, 7, pe o cale mai ocolită. el arată în primul rând că mișcătorul nemișcat este în mod necesar fiinţă; dar, deoarece el este cu necesitate, modul lui de a fi este bun (kalîj), necesarul fiind cel fără de care binele (tÕ eâ) este imposibil. În consecinţă, „cursul" lui, activitatea lui sau felul său de a petrece (diagwg») este cel mai bun, cel pe care noi oamenii nu îl gustăm decât pentru scurt timp; zeul este mereu (¢e...) așa cum noi suntem doar uneori. Însă activitatea cea mai bună și cea mai înaltă este aceea de a gândi. Această gândire, în actualitatea ei, este viaţa zeului. În consecinţă, fiinţa supremă deţine viaţa cea mai bună, adică gândirea. din nou vedem reunite aceste trei aspecte: fiinţa, viaţa și gândirea. la Plotin, aceste indicaţii platonico-aristotelice sunt dezvoltate într-o structură internă concretă a fiinţei, o structură triadică: fiinţă, viaţă și intelect3. fiinţa inteligibilă este fiinţa deplină 1 Plotin are mereu în subtext o dispută cu filozofii stoici, pentru care fiinţa este corporală, în timp ce lucrurile incorporale nu sunt considerate fiinţe propriu-zise (vezi Plutarch, De communibus notitiis adversus Stoicos, 1073 e 4; și Enneade, Vi, 1, 25–27). Vezi, de asemenea, articolul lui P. Hadot, „Être, vie, pensée chez Plotin et avant Plotin" (Les sources de Plotin, entretiens sur l'Antiquité classique, 5, Vandoeuvres-Geneva, 1960, pp. 108–109), care arată că Plotin a preluat această idee a substanţialităţii incorporalului de la numenius. 2 Vezi Enneade, iV, 7, 9.23–24; V, 4, 2.43; Vi, 9, 2.24–25. 3 Sufletul - pe care Platon îl menţiona printre caracteristicile necesare ale fiinţei veritabile (Sofistul, 248 e 6–a 2) - nu apare la acest nivel, ci el devine la Plotin o a treia ipostază, imagine a intelectului divin, a cărui parte cea mai înaltă rămâne însă în inteligibil. Capitolul 3: Unul inteligibil 75 și, de aceea, ea trebuie să aibă în mod arhetipal toate formele de realitate: atât viaţa cât și intelectul1. dar această structură fiinţă–viaţă–intelect nu este nici ea una statică, precum o grilă fixă și strâmtă aplicată fiinţei inteligibile. din contră, ea este o structură dinamică. ea este, de fapt, modelul conform căruia fiinţa se expune pe sine, exprimându-și pluralitatea sa inerentă. cum anume? În primul rând, trebuie să precizăm că cele trei aspecte (fiinţa, viaţa și intelectul) nu sunt niște părţi distincte ale lumii inteligibile, ele nu fragmentează această natură unică, ci ele sunt mai degrabă trei puteri care interacţionează și se determină una pe alta. fiecare dintre ele este prezentă în întreaga sferă a fiinţei, ceea ce înseamnă că fiecare dintre ele este în același timp prezentă în fiecare dintre celelalte două. fiinţa inteligibilă nu este statică, precum o imagine idealizată și purificată a lumii sensibile, ci ea este în mod esenţial activă, ea se exprimă ca o dinamică permanentă a acestor trei aspecte ale sale: fiinţa, viaţa și intelectul2. În această dinamică, fiinţa expune ea însăși pluralitatea care îi este constitutivă, ea manifestă numărul esenţial, sau substanţial, adică numărul complet al celor ce sunt în mod veritabil. dar în ce fel? fiinţa veritabilă - inteligibilă și dotată cu intelect - se gândește pe sine ca pluralitate a inteligibilelor. Astfel, triada fiinţă–viaţă–intelect pune în evidenţă această dinamică prin care fiinţa se manifestă ca pluralitate: fiinţa este primul moment, al unităţii inteligibilului. Al doilea moment este cel al vieţii, sau al actului intelectiv, în care fiinţa se pune pe sine în mișcare, se dedublează, am putea spune. Actul presupune o detașare faţă de sine însuși, o ieșire din sine înspre altceva. de aceea, având viaţă, fiinţa intră într-un fel de dualitate faţă de sine însăși. Viaţa este astfel primul moment al plurificării fiinţei, al înaintării ei de 1 Vezi Enneade, iii, 6, 6.10–32, care are în subtext o dispută anti-stoică. 2 În neoplatonismul de după Plotin, această structură triadică a fiinţei primordiale devine regula generală conform căreia se constituie orice fiinţă în genere. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM76 la unitate la pluralitate. dar viaţa fiinţei, actul său propriu, constă de fapt în gândire. de aceea, al treilea moment va fi acela în care fiinţa, după ce s-a detașat de sine prin actul său propriu, întoarce asupra sa acest act, gândindu-se pe sine. În acest proces, fiinţa este și obiect al intelecţiei, și agentul care realizează intelecţia (adică intelectul propriu-zis), dar și actul care leagă „obiectul" de „agent". În această mișcare internă, fiinţa pornește de la sine printr-un act de gândire, apoi se întoarce la sine pentru a se recunoaște pe sine ca lume inteligibilă. Acest al treilea moment - anume intelectul - este cel care definitivează dinamica internă a fiinţei, într-o viaţă intelectivă propriu-zisă1. intelectul vede în sine însuși pluralitatea lui caracteristică, „obiectul" viziunii sale; el se vede pe sine însuși plural. Totuși, ceea ce vede intelectul în sine sunt trei momente (fiinţă, viaţă, intelect) dintre care fiecare conţine atât fiinţă, viaţă, cât și intelect. În fiecare dintre cele trei momente (sau aspecte) se disting în continuare toate cele trei aspecte, și așa mai departe, pentru fiecare aspect nou care apare - după modelul unului care este din ipoteza a doua a dialogului Parmenide. fiinţa se multiplică pe sine prin acest act de auto-conștientizare, de gândire de sine. Astfel se instituie în mod efectiv pluralitatea inteligibilă, completitudinea lumii inteligibile. Mai precis, intelectul vede în sine numărul total al fiinţelor inteligibile, care sunt la rândul lor vieţuitoare inteligibile, deoarece nu sunt niște obiecte statice, inerte, ci sunt de natura gândirii. fiecare dintre aceste fiinţe inteligibile are aceeași structură triadică, fiind așadar, la rândul ei, o fiinţă, un intelect și un vieţuitor. Împreună, ele alcătuiesc vieţuitorul inteligibil desăvârșit. lumea inteligibilă este vieţuitorul prim (zùon prètwj), care cuprinde în sine toate vieţuitoarele 1 Vezi P. Hadot, „Être, vie, pensée chez Plotin et avant Plotin", art. cit., mai ales pp. 112–113, care prezintă diversele interpretări ale lui Plotin asupra relaţiei dintre fiinţă, viaţă și intelect, în acord cu cele două concepţii - platonică și aristotelică - asupra fiinţei prime care deţine viaţă și intelect: viaţa apare ca act al fiinţei, urmând pasajul din Sofistul, fie ca act al inteligenţei, urmând referinţa aristotelică. Capitolul 3: Unul inteligibil 77 inteligibile1, adică numărul total al fiinţelor inteligibile2. Acesta este „vieţuitorul desăvârșit"3, din care nici o fiinţă inteligibilă nu poate lipsi. În felul acesta, fiinţa inteligibilă își descoperă pluralitatea ei inerentă; ea să naștere fiinţelor plurale, mișcându-se conform numărului4. Acest număr esenţial corespunde esenţelor inteligibile în desfășurarea lor de la unitate la pluralitate; el exprimă astfel echilibrul strict dintre unitate și pluralitate în inteligibil. o altă manieră în care putem înţelege ce înseamnă numărul esenţial ne este oferită de analiza lui Plotin asupra genurilor supreme5. Plotin arată că fiinţa nu poate fi gândită în sine, izolată de orice altceva, ci ea trebuie gândită din start ca având mișcare (deoarece fiinţa are viaţă) și repaus (deoarece fiinţa este eternă și nu iese niciodată din ceea ce îi este propriu ei), și astfel, ca având în sine diferenţa (care se instituie între primele trei genuri și care este necesară gândirii, actului inteligibil), dar și identitatea (în măsura în care fiinţa rămâne identică cu sine, iar gândirea nu se poate realiza fără identitatea obiectului său). fiinţa este o pluralitate, o comuniune a genurilor; ea are astfel un număr corespunzător. nu este vorba de numărul strict al genurilor - așa 1 după modelul din Timaios, 30 c 9–31 b 2, unde intelectul este prezentat ca vieţuitor perfect, care cuprinde toate vieţuitoarele, așa cum universul vizibil cuprinde în sine toate lucrurile vizibile. 2 Plotin, Enneade, Vi, 6, 8.1–2; Vi, 6, 15.6–7. 3 Sursa doctrinară a acestui moment al vieţuitorului inteligibil este Platon, Timaios, 39 e 7–9. Vezi de asemenea Timaios, 31 b 1: „prin unitatea ei, această lume trebuie să semene cu vieţuitorul desăvârșit" (tù pantele‹ zóJ). 4 Plotin, Enneade, Vi, 6, 15.24–29. 5 Plotin, Enneade, Vi, 2, 6–8. la Plotin, genurile supreme nu mai sunt considerate în echilibrul opozitiv pe care îl aveau la Platon - care explica pe baza lor posibilitatea nefiinţei și chiar a falsului din discursul uman - ci ele devin niște aspecte indispensabile și inseparabile ale fiinţei, manifestând caracterul plural al acesteia. ele se completează unele pe altele și sunt deduse unele din altele, pornind de la ideea că fiinţa este inteligibilă dar și inteligentă în același timp. Pentru această schimbare de perspectivă, vezi articolul lui l. Brisson, „de quelle façon Plotin interprète-t-il les cinq genres du Sophiste? (Ennéades, Vi, 2 [43], 8)", în Études sur le Sophiste de Platon, Bibliopolis, napoli, 1991, p. 472. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM78 cum spunem că există cinci genuri supreme - ci numărul se referă la structura complexă obţinută din interacţiunea acestor genuri. fiecare gen implică existenţa celorlalte genuri. de la un gen putem trece la altul, parcurgând în diverse maniere reţeaua care le unește și care formează fiinţa însăși. numărul este astfel tocmai acest cadru în care genurile se întâlnesc și se implică reciproc, într-o manieră necesară. el se constituie prin faptul că genurile comunică, iar intelectul - care le conţine și le gândește pe toate - le poate parcurge în varii feluri, determinând de fiecare dată noi relaţii între diversele părţi ale fiinţei. Pentru a vorbi într-o manieră sugestivă, am putea spune că numărul inteligibil nu este un număr strict aritmetic, numărabil, ci este mai degrabă un număr geometric, adică unul care se constituie prin relaţiile reciproce care apar între genurile fiinţei, ca între niște faţete necesare ale acestei lumi unitare, care este intelectul divin, fiinţa veritabilă. fiinţa este astfel și unitatea genurilor, dar și pluralitatea lor, o pluralitate cu un profil aparte, cu o arhitectură proprie, cu un „cifru" al ei. Acesta este numărul esenţial; el constituie structura necesară a fiinţei și oferă ordinea internă a inteligibilului. intelectul este astfel și unu, dar și pluralitate a fiinţelor, iar această pluralitate nu este una întâmplătoare, ci una care se desfășoară în limita unui număr total, a unui număr necesar și perfect1. 1 Vezi și Enneade, Vi, 6, 18: în inteligibil nu se poate concepe un număr mai mare, căci inteligibilul este deja totul, așadar din inteligibil nu lipsește nici un număr. Astfel se configurează soluţia numărului infinit: numărul inteligibil este infinit pentru că din el nu poate lipsi nimic. el este un număr limitat, în sensul în care nimic nu i se mai poate adăuga, însă el este și infinit, în sensul în care nimic nu se poate sustrage din el, iar delimitarea lui nu înseamnă o lipsă sau o îngrădire a acestui număr, ci o indicare a perfecţiunii sale, a totalităţii sale. Așa cum în Parmenide, 144 a, se arăta că de la unu și fiinţă se obţine întregul număr, orice număr, până la cel infinit și, corespunzător, se obţin fiinţele plurale, la fel Plotin gândește inteligibilul ca pe un număr complet și ca pe o lume completă a fiinţei veritabile. Capitolul 3: Unul inteligibil 79 3. Anterioritatea numărului inteligibil faţă de pluralitatea fiinţelor Totuși, acest număr inteligibil - care guvernează și coordonează desfășurarea plurală a fiinţelor inteligibile - nu doar însoţește fiinţele în desfășurarea lor, ci, în mod fundamental, el este anterior acestor fiinţe, anterior pluralităţii lor. Pentru a demonstra acest lucru, Plotin formulează trei ipoteze1: fie numărul se adaugă formelor inteligibile, alăturându-se ulterior, fie numărul se naște o dată cu formele, fie numărul este gândit în sine, așadar anterior formelor, anterior pluralităţii inteligibile. dar numărul nu poate fi doar un aspect exterior, care se adaugă în mod accidental fiecărei fiinţe inteligibile în parte. În acest caz, fiecare fiinţă ar fi una, însă ele nu ar mai putea alcătui numărul total al fiinţelor. Am avea o pluralitate de fiinţe, o pluralitate de unităţi, însă aceste unităţi nu ar avea nici o legătură între ele, prin care să poată fi strânse într-un număr2. În plus, ceea ce există ca un accident ce însoţește lucrurile trebuie să existe și în sine, înaintea acestei prezenţe accidentale. În consecinţă, numărul nu poate exista ca un simplu aspect ce însoţește fiinţele inteligibile; așadar, prima ipoteză trebuie respinsă. de asemenea - urmând a doua ipoteză - dacă numărul s-ar naște odată cu fiinţa, atunci el ar fi sau un accident, sau un element dintr-un compus. dar, în ambele cazuri, ceea ce există în mod accidental - fie într-un compus -, trebuie să existe mai întâi în sine însuși. Astfel, singura ipoteză care rămâne acceptabilă este a treia: anume că numărul trebuie să existe în sine, anterior fiinţelor plurale. În concluzie, fiinţa inteligibilă este gândită de Plotin ca o unitate-plurală, o unitate care se poate desfășura într-o pluralitate specifică, fără însă a pierde unitatea sa. numărul intelectiv sau esenţial este tocmai cel care face această trecere de la unitatea fiinţei inteligibile la pluralitatea fiinţelor inteligibile; în acest sens, numărul este anterior pluralităţii inteligibile. Totuși, miza ultimă a gândirii lui Plotin este și mai înaltă. de fapt, el instituie această anterioritate a numărului, în virtutea unei simetrii: așa 1 Vezi Plotin, Enneade, Vi, 6, 4. 2 Vezi Enneade, Vi, 6, 5.1–10. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM80 cum numărul este anterior pluralităţii fiinţei, la fel unul este anterior fiinţei inteligibile însăși. or, problema majoră a lui Plotin în acest context este tocmai aceea a anteriorităţii unului faţă de pluralitatea fiinţelor și faţă de fiinţa însăși. Pluralitatea fiinţelor inteligibile nu este una haotică, întâmplătoare, ci este o pluralitate guvernată de număr. dar, dacă mergem și mai departe, fiinţa inteligibilă se poate desfășura într-o pluralitate guvernată de număr, tocmai pentru că, în mod fundamental, ea stă sub semnul unităţii, pentru că unul este anterior fiinţei. C. Unul anterior fiinţei în inteligibil Plotin lărgește lumea inteligibilă, adăugându-i ceea ce pare a fi elementul ei esenţial: numărul inteligibil. Acesta exprimă o coexistenţă a pluralităţii în unitate. Totuși, unitatea însăși este anterioară acestei pluralităţi, în măsura în care ea restrânge și limitează pluralitatea, fixând cadrul desfășurării sale. fiinţa inteligibilă este concepută de Plotin ca „unu-plural", ca „unu care este". dar acest unu, din „unul care este", are preeminenţă asupra fiinţei și asupra pluralităţii ei. Să ne apropiem, așadar, mai mult de acest unu care guvernează fiinţa inteligibilă, pentru a vedea ce sens îi acordă Plotin. care este rolul unului în constituirea fiinţei? Unul nu are un sens strict numeric, ci el exprimă faptul că fiinţa are o coeziune în sine, care îi permite să fie și să se desfășoare conform numărului inteligibil. Unul devine astfel condiţia însăși a existenţei fiinţei: pentru a exista, fiinţa trebuie să aibă mai întâi o unitate, la care se poate adăuga orice determinaţie ulterioară, care face din fiinţă o pluralitate. dar atunci, unul nu este un simplu atribut al fiinţei - precum în exemplul aristotelic al omului care este „un om" -, ci el precede însăși posibilitatea ca un atribut oarecare să poată surveni. ca simplu atribut, ca unitate numerică, unul conduce la niște concluzii contradictorii. Astfel, Plotin arată în Enneade, Vi, 6, 5.45, că unul - alăturat oricărui lucru - face ca acel lucru să fie Capitolul 3: Unul inteligibil 81 de fapt doi, iar nu unu. Aceasta este o veche problemă platonică: în Sofistul, 244 b, Platon se întreabă dacă întregul fiinţei poate fi unu, observând că, dacă unul este un atribut ce se alătură fiinţei, toate împreună vor fi mai mult decât unu. Astfel, dacă spunem că fiinţa este una, iar unul și fiinţa sunt același lucru, atunci admitem de fapt două nume pentru un singur lucru, deși am spus că nu există decât unul. În plus, însuși numele de „unu" va fi diferit de ceea ce el denumește, încât împreună vor fi două (numele unului și unul însuși). Platon arată chiar că, pentru a ieși din această aporie, ar trebui să admitem că unul nu este decât un nume al lui însuși, adică un nume al unui nume, respectiv unitatea unui nume. dar, dacă admitem așa ceva, ajungem într-o aporie și mai mare. În schimb, atunci când reia această problemă a prezenţei unului în fiinţa inteligibilă, Plotin o discută la un alt nivel, scăpând de aporiile de mai sus. Pentru Plotin, problema unităţii este mai fundamentală decât o simplă problemă de atribuire. fiinţa este unitară, înainte chiar de a fi o pluralitate. Unul dintr-o fiinţă este „pluralitatea ei luată împreună"1; el este cel care face ca pluralitatea fiinţei să nu se disperseze, ci să constituie cu adevărat o fiinţă. Astfel, unul nu se adaugă peste fiinţă, ca un atribut ulterior, ca „altceva" faţă de fiinţa însăși, ci unul este condiţia fundamentală a fiinţei, în care aceasta poate să apară și să se desfășoare într-o pluralitate necesară, conform numărului esenţial. Unul este astfel cel fără de care nici un alt lucru (așadar nici o fiinţă) nu poate exista. Astfel, Plotin nu pornește de la fiinţă, pentru a se întreba dacă aceasta poate fi unitară, ci el observă că fiinţa nu poate exista deloc, dacă nu este deja unitară. iar aceasta deoarece unul (din inteligibil) îi oferă fiinţei caracterul stabilităţii: „prin unul din ea, pluralitatea s-a întors înspre unu și și-a găsit stabilitatea (oemeinen)"2. Prin unu, fiinţa veritabilă (Ôntwj) își strânge pluralitatea sa într-o 1 Plotin, Enneade, Vi, 6, 10.18 (Ðmoà poll¦ Ãn tÕ n). 2 Plotin, Enneade, Vi, 6, 3.9. Vezi și Enneade, Vi, 6, 1.4–8: orice lucru multiplu tinde să se disperseze; dar, dacă dispersia pluralităţii este oprită la un moment dat, atunci lucrul respectiv devine ceva stabil (ti mšnon). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM82 structură neschimbătoare, care poate să stea, sau să rămână stabilă, și să nu se disperseze. Astfel, Plotin descoperă ce anume face ca fiinţa platonică să fie veritabilă: ea este veritabilă (Ôntwj Ôn) tocmai prin caracterul unităţii, și deci al stabilităţii, pe care îl primește de la unu. Astfel, în Enneade, Vi, 6, 15.29–31, aflăm că fiinţa se plurifică, însă unul ei rămâne același, fără să se dividă el însuși. Plotin explică de fapt cum se poate ca fiinţa, chiar și cea veritabilă, să fie plurală, să se dividă în sine însăși și să fie într-o mișcare sau o dinamică interioară, să aibă o evoluţie internă a ei, și totuși să nu piardă caracterul stabilităţii ei, al identităţii în același, care o deosebește de simpla devenire. fiinţa primește caracterul stabilităţii sale de la unul său; chiar dacă ea se divide în sine, unul său nu se divide, ci rămâne unu. fiinţa se poate mișca în conformitate cu numărul, însă fără a ieși din ea însăși; ea poate să urmeze o desfășurare plurală, însă fără ca în acest fel ea să își piardă unitatea. ceea ce o face fiinţă veritabilă, stabilă, este tocmai acest unu care rămâne stabil. fiinţa poate fi astfel și număr și unitate în același timp: ea este și unu și pluralitate, fără ca aceste două aspecte să se anuleze reciproc. ea este astfel și sursă a pluralităţii inteligibile - așadar a fiinţelor care o compun - dar și o natură unică și unitară - datorită unului ei, care nu poate fi scindat. ea îndeplinește în cel mai înalt grad condiţia la care se gândea Platon (în Philebos, 14 c-d), anume aceea ca în inteligibil unul să fie plural și invers. fiinţa veritabilă este lumea inteligibilă, care este în ansamblul ei atât plurală, cât și unitară. Astfel, anterioritatea unului faţă de fiinţarea sensibilă (respectiv faţă de felul în care gândim această fiinţare) își găsește sursa și explicaţia la acest nivel inteligibil, prin această anterioritate necesară a unului faţă de fiinţa inteligibilă. dacă în filozofia anterioară realitatea era explicată printr-o fiinţă privilegiată, veritabilă, eternă, Plotin analizează această fiinţă veritabilă în structura ei și descoperă - ca fundamentală pentru fiinţă - anterioritatea unului faţă de fiinţă, faţă de pluralitatea acesteia. fiinţa inteligibilă nu Capitolul 3: Unul inteligibil 83 se poate constitui în absenţa unului inteligibil, așadar nici realitatea sensibilă nu ar putea exista fără fiinţa inteligibilă și fără unul care se află la originea acesteia. Totuși, până în acest moment1 Plotin a încercat să identifice unul în ceea ce este plural, vrând să scoată în evidenţă anterioritatea logică a unităţii faţă de pluralitate. În acest sens, chiar și la nivelul intelectului, gândirea este nevoită să oscileze de la pluralitate la unitate și invers, deoarece fiinţa inteligibilă este o pluralitate restrânsă în unitate, sau o unitate care conţine pluralitatea și îi dă naștere. dar gândirea lui Plotin are în continuare o miză și mai înaltă, și anume aceea de a impune necesitatea unei unităţi absolute, a unului ca principiu prim, în care nici o pluralitate nu mai poate să apară. În felul acesta, el va depăși filozofia tradiţională, intrând pe terenul unei gândiri care se vede nevoită să renunţe la spaţiul ei vital: anume la pluralitate. Totuși, scopul acestei părăsiri a pluralităţii este tocmai acela de a descoperi principiul necesar al oricărei gândiri și, astfel, al oricărei pluralităţi. Vom urmări în continuare care sunt articulaţiile gândirii lui Plotin în această încercare de a trece de la fiinţa veritabilă (cu unul specific ei) la principiul absolut unitar, anterior fiinţei și gândirii. două întrebări se impun în această analiză a noastră: de ce este nevoie de această trecere, și cum anume se realizează ea. 1 nu ne referim la o ordine cronologică sau sistematică a scrierilor lui Plotin, ci la ordinea doctrinară pe care am ales să o urmăm aici, parcurgând gândirea lui Plotin de la lucrurile sensibile înspre principiul prim al întregii realităţi. capitolul 4 de lA UnUl inTelecTUlUi lA UnUl ABSolUT: cRiTicA lUi PloTin lA ARiSToTel În acest capitol, ne vom opri asupra manierei în care Plotin depășește perspectiva de sorginte aristotelică, conform căreia principiul prim este gândirea care se gândește pe sine, adică intelectul divin. Pentru Plotin, acest intelect nu poate fi principiul cel mai simplu, ci înaintea lui trebuie să gândim un principiu absolut unitar și absolut simplu. după cum am văzut până acum, intelectul este descris de Plotin ca o unitate, ca un unu care instituie pluralitatea fiinţei. În felul acesta, unul este anterior pluralităţii inteligibile. În acest caz, ne putem întreba de ce Plotin merge și mai departe, înspre un unu încă și mai fundamental, anterior chiar și intelectului, care este fiinţa supremă, cea mai unitară? de ce intelectul - așadar fiinţa primă și unitară - nu este sursa ultimă a unităţii, ci are nevoie el însuși de un principiu anterior? Această ultimă întrebare conţine răspunsul în ea însăși: intelectul, lumea inteligibilă sau fiinţa primă denumesc într-adevăr unitatea cea mai înaltă a fiinţei; totuși, fiinţa este unitară, însă nu este doar unu, așadar ea nu este unul însuși. Acest moment al gândirii lui Plotin este cu adevărat surprinzător: pe de o parte, el face un efort atât de mare pentru a descrie intelectul divin cât mai adecvat cu putinţă - pornind de la niște date din istoria filozofiei, însă depășindu-le ca precizie a descrierii - dar, pe de altă parte, el va face în continuare efortul de a „critica" acest intelect pe care el însuși l-a gândit și l-a rafinat, pentru a-l depăși înspre un principiu și mai înalt. intelectul plotinian, fiinţa veritabilă, are la bază câteva modele filozofice: modelul aristotelic al intelectului care se gândește pe Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 85 sine și care este identic cu obiectele gândirii sale1; din direcţia platonică, Plotin preia modelul fiinţei veritabile dotată cu viaţă și intelect2, problema formelor inteligibile, precum și cadrul general al celei de-a doua ipoteze asupra unului care este3. Totuși, Plotin va arăta că nici gândirea unitară (după modelul aristotelic al intelectului), nici fiinţa veritabilă (din modelul platonic) nu sunt absolut simple, ci fiecare dintre ele presupune o anumită dualitate, sau chiar pluralitate, iar în acest sens ele trimit spre un principiu anterior, absolut unitar. Plotin acceptă că intelectul - ca gândire supremă și ca fiinţă inteligibilă - este unitar, însă nu acceptă că această unitate ar fi ea însăși absolută. Vom vedea în continuare cum anume argumentează Plotin fiecare dintre aceste teze. de fapt, Plotin accentuează în același timp unitatea și pluralitatea intelectului divin: pe de o parte, el vrea să arate că unitatea lui este mai mare decât lasă să se înţeleagă textele aristotelice; pe de altă parte, el însuși insistă asupra elementului pluralităţii intelectului, introducând în intelect pluralitatea formelor inteligibile - ceea ce Aristotel însuși nu accepta. dar, dacă sporește în același timp aspectul unităţii intelectului, precum și pe acela al pluralităţii acestuia, intenţia ultimă a lui Plotin este aceea de a arăta că unitatea și pluralitatea intelectului nu se contrazic și nu se anulează reciproc. el spune că în inteligibil „pluralitatea nu este în conflict cu unul" (oÜte m£cetai tÕ plÁqoj TMke‹ tù  n...)4. Așadar, nici pluralitatea intelectului nu suprimă unitatea lui, dar nici unitatea intelectului nu suprimă pluralitatea lui. În cele ce urmează, ne vom opri asupra acestor două aspecte: unitatea și pluralitatea intelectului. 1 Aristotel, Metafizica, 1072 b 19–20; 1074 b 34; Despre suflet 430 a 2–5; 431 b 17. la Aristotel, cele două modele nu se suprapun, ci primul este intelectul divin, iar al doilea rămâne la nivelul sufletului uman. În schimb, așa cum vom vedea în continuare, Plotin va suprapune cele două modele, tocmai pentru a accentua identitatea și unitatea intelectului divin. 2 Platon, Sofistul, 248 e 6–249 a 2. 3 Platon, Parmenide, 142 b 1–155 e 3. 4 Plotin, Enneade, Vi, 4, 4.35–36. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM86 A. Unitatea intelectului la Plotin Plotin abordează unitatea intelectului divin din mai multe direcţii care se suprapun sau se completează una pe alta. Pe de o parte, este vorba despre unitatea intelectului ca gândire, de faptul că gândirea intelectului este în identitate cu obiectul acestei gândiri înseși. Pe de altă parte, intelectul este o unitate a formelor inteligibile, a fiinţelor veritabile. În al treilea rând, aceste două aspecte deja enunţate - intelectul divin ca fiinţă veritabilă, respectiv ca gândire primă - pot fi privite împreună, observând că, de fapt, intelectul este unitatea și identitatea dintre gândire și fiinţă. Acestea nu pot fi distinse propriu-zis, ci numai gândirea noastră discursivă pare să le distingă, deoarece ea însăși nu poate funcţiona decât prin distincţii. Vom analiza în continuare unitatea intelectului ca gândire și ca fiinţă, având mereu în vedere faptul că aceste două aspecte nu sunt separabile decât într-o ordine didactică, a expunerii. 1. Unitatea intelectului ca gândire Plotin se sprijină în analiza sa pe câteva indicaţii aristotelice, pe care le preia în propria sa descriere asupra intelectului, însă apoi le rafinează și le depășește. este vorba despre acele pasaje în care Aristotel descrie intelectul ca pe o gândire ce se gândește pe sine, arătând că, în cazul lucrurilor lipsite de materie, cunoașterea este identică cu obiectul cunoscut1. Pentru a completa fundalul doctrinar de la care pornește Plotin, trebuie să adăugăm, alături de aceste idei aristotelice, modul în care ele au fost preluate de comentatorii săi. Alexandru din Afrodisia - despre care Porfir ne spune că era citit și analizat în școala lui Plotin2 - identifica intelectul activ cu cauza primă3. 1 Vezi Aristotel, Despre suflet, iV, 430 a 2–5; V, 430 a 19–20; Vii, 431 b 17 (deși, în aceste contexte, Aristotel se referă la intelectul uman, iar nu la cel divin). Vezi și Metafizica, 1074 b 33–1075 a 5. 2 Vezi Porfir, Viaţa lui Plotin, 14, 13. În articolul „The Background of the doctrine «That the intelligibles are not outside the intellect»" (Les Sources de Plotin, op. cit., p. 406), A. H. Armstrong sugerează că Plotin a citit chiar acest comentariu al lui Alexandru din Afrodisia la Despre suflet. 3 Alexandru din Afrodisia, Despre suflet, p. 89, 22–23, ed. Bruns. Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 87 de asemenea, el afirmă simplitatea intelectului divin: fiind simplu, [intelectul se gândește] doar pe sine. căci intelectul care este simplu (¡ploàj) gândește ceva simplu, și nimic altceva nu este un inteligibil simplu, în afară de el însuși. căci este neamestecat și imaterial, neavând în sine nimic în potenţă. Așadar, el se va gândi doar pe sine. Astfel, în măsura în care este intelect, se va gândi pe sine ca inteligibil; în măsura în care este și intelect și inteligibil în act, se va gândi pe sine veșnic; în măsura în care doar el este simplu, se va gândi doar pe sine. căci, fiind singurul simplu, este capabil să gândească ceva simplu, și el este singurul simplu dintre inteligibile.1 deși acceptă ideea aristotelică a intelectului divin care se gândește pe sine - precum și explicaţia lui Aristotel, care spune că pentru lucrurile imateriale cunoașterea lucrului nu este diferită de lucrul însuși2 - totuși, Plotin o preia pentru a-i da un sens și mai radical. Astfel, el arată că identitatea dintre știinţă și obiectul ei - în cazul lucrurilor imateriale - nu înseamnă că obiectul acestei știinţe este știinţa însăși, ci înseamnă că obiectul este el însuși capabil de a cunoaște. Altfel, dacă știinţa ar avea ca obiect știinţa însăși, s-ar ajunge la un fel de subiectivitate a cunoașterii inteligibile, care nu ar cunoaște fiinţa veritabilă, ci ar cunoaște doar propriul ei act de a cunoaște; în plus, intelectul însuși nu ar mai fi unul veritabil, ci ar fi doar ceea ce el însuși gândește despre sine că este. Astfel, ar însemna că formele inteligibile nu sunt altceva decât propria lor definiţie: dreptatea nu ar mai exista în 1 Vezi Alexandru din Afrodisia, De anima liber mantissa, pp. 109, 28–110, 3 (vezi și traducerea engleză a lui R. W. Sharples: Supplement to „On the Soul", cornell University Press, ithaca, new York, 2004, p. 32). 2 Atunci când gândim un lucru material, gândim de fapt doar forma lui, iar nu lucrul însuși, în schimb, atunci când gândim un lucru lipsit de materie, nu gândim altceva decât lucrul însuși, care este pur inteligibil. Vezi Enneade, Vi, 2, 8.3–5: „lucrurilor care sunt împreună cu materia nu le revine a fi în intelect; în schimb, cele care sunt imateriale, dacă sunt gândite, atunci aceasta este fiinţa lor". Vezi de asemenea Enneade, Vi, 6, 6.19–26: „în lucrurile fără materie, știinţa este identică cu obiectul <știinţei>". observăm că Plotin suprapune teza aristotelică amintită, respectiv teza lui Parmenide asupra identităţii dintre fiinţă și gândire. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM88 sine, ci ar fi doar o definiţie a dreptăţii. Plotin exclude această posibilitate și arată că, de fapt, fiinţa veritabilă, în măsura în care este inteligibilă, este ea însăși inteligenţă și știinţă. Astfel, Plotin respinge orice consecutivitate între obiectul și știinţa inteligibilă: obiectul nu precede inteligenţa (caz în care el ar fi non-inteligibil, atâta timp cât nu ar exista o inteligenţă a lui), iar inteligenţa - ca act al cunoașterii intelective - nu precede obiectul cunoașterii (caz în care obiectul nu ar avea o existenţă reală, ci doar una convenţională). obiectul inteligenţei este deja inteligent și, în sensul acesta, el este deja inteligenţă și cunoaștere, așadar cunoaștere de sine. Într-un articol dedicat acestui subiect1, P. Hadot arată că la Aristotel intelectul divin este prima fiinţă, așadar el nu poate gândi decât ceva ulterior lui2, pe când Plotin însuși susţine o anterioritate conceptuală a formelor faţă de intelect3. considerăm însă că Plotin atacă formula aristotelică nu pentru a sublinia anterioritatea formelor faţă de intelect, ci pentru a exclude orice urmă de succesiune din cadrul intelectului. intelectul nu este un „obiect" lipsit de cunoaștere, de gândire, dar nici doar o gândire lipsită de obiect, ci, în cazul lui, această diferenţă obiect-subiect nu mai funcţionează. „obiectul" intelectului nu este ceva de altă natură, care s-ar prezenta în faţa intelectului, ca un lucru străin. din contră, acest „obiect" este deja inteligibil și gândire. Acest „amendament" pe care îl face Plotin formulei aristotelice subliniază și mai mult identitatea intelectului cu obiectele gândirii sale, adică unitatea intelectului divin. Un alt aspect al unităţii intelectului este acela al relaţiei dintre cel care gândește și ceea ce el gândește. În logica gândirii umane discursive, cel care gândește - adică sufletul nostru - se referă la 1 P. Hadot, „la conception plotinienne de l'identité entre l'intellect et son objet. Plotin et le De anima d'Aristote", în Corps et âme. Sur le de anima d'Aristote, Vrin, Paris, 1996, pp. 367–376, reluat în P. Hadot, Plotin, Porphyre: Études néoplatoniciennes, les Belles lettres, Paris, 1999, pp. 267–278. 2 Idem, p. 370. 3 Idem, pp. 372–373. Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 89 altceva decât propria sa gândire, și chiar la altceva decât el însuși, deoarece fie primește impresii din partea percepţiei sensibile, fie este iluminat de intelectul superior. Sufletul poate fi în acord cu intelectul, dar rămâne el însuși între aceste două puteri: cea perceptivă și cea inteligibilă1, iar dacă se gândește pe sine, el gândește atât pe cel gândit, cât și pe cel care gândește, fiind astfel împărţit în sine însuși; el gândește o parte a sa (pe cel gândit) cu o altă parte a sa (anume cu cea care gândește). În schimb, în cazul intelectului, această distincţie dispare: cel gândit este în același timp cel care gândește, iar cel care gândește este în același tip cel gândit, astfel încât actul intelecţiei nu împarte fiinţa intelectului. Gândindu-se pe sine, intelectul este în același timp inteligibil și intelectiv, iar nu o parte intelectiv și altă parte inteligibil. la originea acestei probleme - a unei gândiri de sine unitare - se află un argument formulat de Sextus empiricus2: intelectul nu se poate cunoaște pe sine nici ca întreg, nici ca parte. Astfel, dacă o parte a intelectului ar cunoaște o altă parte, atunci cum ar putea partea care cunoaște să se cunoască pe sine? ea ar cunoaște doar o parte diferită, însă nu s-ar cunoaște pe sine, ci ea însăși ar avea nevoie de o altă parte care să o cunoască, și așa la infinit. de asemenea, dacă intelectul s-ar cunoaște pe sine ca întreg, atunci el ar fi în întregul său cunoscător, așadar nu ar mai rămâne nimic altceva care să fie cunoscut, încât intelectul nu ar mai avea nici un obiect pe care să îl cunoască. Prin felul în care concepe intelectul divin - mai precis prin relaţia dintre părţi și întreg în intelect -, Plotin răspunde acestei probleme3. În cazul intelectului divin, o parte nu este desprinsă de 1 Plotin, Enneade, V, 3, 3. 2 Sextus empiricus, Adversus mathematicos, Vii, 310–312. Vezi articolul lui i. crystal, „Plotinus on the Structure of Self-intellection", Phronesis, 43, 1998, pp. 264–286. Pentru relaţia lui Plotin cu gândirea sceptică, vezi dominic o'Meara, „Scepticism and ineffability in Plotinus", Phronesis, 45, 3, 2000, pp. 240–251. 3 În articolul citat mai sus („Plotinus on Self-intellection", p. 265), i. crystal argumentează că, la Plotin, intelectul s-ar cunoaște pe sine doar ca întreg, iar nu ca parte. consider că această opinie nu este întru totul corectă. Într-adevăr, în PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM90 celelalte părţi, iar întregul nu este divizat de părţile sale, ci fiecare parte reflectă întregul intelectului, iar întregul reflectă fiecare parte. În felul acesta, intelectul se cunoaște pe sine atât ca întreg, cât și ca parte, într-o reciprocă fuzionare a părţilor și a întregului, într-o perfectă unitate a gândirii sale. Un alt aspect care individualizează intelectul divin, accentuând tipul său de unitate, este faptul că în el nu se poate distinge un act de o potenţă; intelectul divin nu este niciodată în potenţă1 - așa cum afirmă Aristotel despre intelectul uman2 - ci el este mereu intelect și mereu în act3, așadar el deţine și gândește Enneade, V, 3, 1, 9–13, Plotin arată că o fiinţă compusă nu se poate cunoaște pe sine, deoarece o parte a sa ar cunoaște restul părţilor, iar nu pe sine și nu întregul. Totuși, intelectul nu este o fiinţă compusă, așa cum omul este compus din trup și suflet, ci, în cazul intelectului, relaţia dintre parte și întreg este una aparte, diferită de cazul discutat în V, 3, 1. Astfel, părţile intelectului nu se individualizează și nu se separă de celelalte și de întreg, ci în fiecare parte a intelectului se regăsește întregul intelectului; fiecare parte vede toate celelalte părţi, vede întregul și se vede pe sine însăși în acest întreg. Vezi de pildă Enneade, iii, 2, 1, 27–37. 1 fiinţele inteligibile nu sunt în potenţă, deoarece nu au materie și nu sunt nici în timp; inteligibilul este formă desăvârșită, așadar nu are nevoie să devină altceva, nu are nevoie să primească o formă din afara sa (ceea ce ar echivala cu o trecere de la potenţă la act), inteligibilul este deja totul, în eternitate (Enneade, ii, 5, 3). Vezi de asemenea Enneade, V, 9, 4.7–8. Totuși, în alt context, Enneade, iii, 8, 11.1–2, Plotin spune că intelectul este o potenţă care ajunge la act (vezi și articolul lui A. H. Armstrong, „eternity, life and Movement in Plotinus' Account of the Nous", în Le Néoplatonisme, op. cit., p. 71). Trebuie observat însă că gândirea lui Plotin se desfășoară pe straturi care se reflectă diferit unele în altele, astfel încât, faţă de unul anterior, intelectul poate părea o potenţă, dar în sine însuși el nu are nici o potenţă, căci gândirea lui gândește în mod etern același lucru, fără să treacă vreodată la altceva. 2 desigur, nici Aristotel nu susţine că intelectul divin ar fi mai întâi doar în potenţă, ajungând ulterior în act. În Metafizica, 1074 b 18–20, el respinge această posibilitate: un intelect care nu ar gândi decât în mod potenţial nu ar putea fi fiinţa supremă. În schimb, în analiza sa asupra intelectului divin, Plotin preia și afirmaţii care la Aristotel se refereau la intelectul uman, pe care desigur, le respinge. În plus, chiar și textul din Despre suflet, 429 b 30 trebuie citit cu prudenţă: Aristotel spune că intelectul este „într-un fel" (pèj) inteligibilele în potenţă, însă că de fapt el nu este nimic înainte de a gândi propriu-zis. 3 Plotin, Enneade, V, 9, 5.1–4. Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 91 dintotdeauna obiectele sale. el nu devine intelect datorită unui obiect pe care l-ar primi din afară - și care ar fi astfel diferit de sine - ci el este mereu deja intelect, iar obiectele pe care el le gândește alcătuiesc însăși fiinţa sa1. intelectul divin nu este altceva decât ceea ce el însuși gândește, iar „obiectele" gândirii sale nu sunt diferite de ceea ce el însuși este. Astfel, intelectul este ceea ce el gândeşte, și gândeşte ceea ce este. Pe de altă parte, privind din direcţia „obiectului" gândirii sale, al inteligibilului (tÕ nohtÒn), acesta este tocmai pentru că este gândit de intelect și este așa cum intelectul îl gândește. el nu diferă de intelect, ci este însăși fiinţa lui. fiinţa lui nu constă în altceva decât în faptul însuși că el este gândit de intelect. Așa cum intelectul este veșnic în act, tot așa și obiectul său este veșnic, neschimbător. În consecinţă, intelectul se gândește pe sine și este el însuși această gândire care se gândește pe sine. el este și cel gândit de propria sa gândire, dar și cel care gândește fiinţa sa inteligibilă. desigur, cele două aspecte nu sunt separabile decât în gândirea noastră, pe când Plotin vrea să arate că nu există nici o diferenţă între intelectul ca gândire și intelectul ca inteligibil2, între intelectul ca fiinţă inteligibilă și intelectul ca act de gândire. din faptul că inteligibilul este veșnic prezent ca obiect al gândirii intelectului, Plotin deduce faptul că intelectul este fiinţa primă: „dar, dacă gândirea și inteligibilul sunt unul și același lucru - pentru că inteligibilul este act, căci el nu este nici potenţă, nici neinteligibil, nici fără viaţă, iar viaţa și gândirea nu sunt adăugate unei fiinţe diferite, precum unei pietre sau unui lucru neînsufleţit - atunci inteligibilul este fiinţa primă."3 1 Vezi Plotin, Enneade, ii, 5, 3.25–32. Altfel, dacă intelectul ar avea această potenţă de a gândi, ar avea nevoie de un alt intelect anterior, care să îl facă să gândească în mod actual. 2 Aceasta va fi principala obiecţie a lui Proclus la adresa lui Plotin: anume că a identificat atât de mult cele două aspecte ale intelectului, încât a ajuns să le confunde. Proclus, urmându-l pe iamblichos, va separa nivelurile intelectului și le va analiza în mod distinct. 3 Plotin, Enneade, V, 3, 5.31–35. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM92 Astfel, inteligibilul nu este niciodată non-inteligibil, el nu devine inteligibil ulterior, ci este deja dintotdeauna inteligibil, fiind mereu în act. el nu mai are o altă fiinţă înaintea lui, de la care să își primească fiinţa, de aceea, el însuși este fiinţa primă, o fiinţă inteligibilă și incoruptibilă1, veșnic în acest act de a gândi și de a fi gândită. Trebuie să accentuăm acest aspect al gândirii lui Plotin: unitatea intelectului înseamnă identitatea dintre gândirea intelectului și obiectul acestei gândiri; însă această identitate revine de fapt la o identitate între gândire și fiinţă, mai precis, o identitate între gândirea supremă și fiinţa veritabilă. este vorba, în fond, despre unitatea și identitatea gândirii care se gândește pe sine ca fiind. În consecinţă, intelectul este fiinţa veritabilă, el gândește fiinţa veritabilă, și instituie fiinţa veritabilă prin însăși gândirea sa2. 2. Unitatea intelectului ca fiinţă: ca unitate a formelor dar această fiinţă veritabilă și primă are ea însăși o structură aparte și o unitate specifică, asupra căreia se cuvine să ne oprim. Așa cum am arătat deja, intelectul plotinian este identic cu obiectul gândirii sale - urmând teza aristotelică. dar Plotin îmbogăţește această teză, trecând-o printr-o lectură platonică: el identifică în inteligibil formele platonice, dându-i intelectului divin un conţinut concret, spre deosebire de Aristotel, care nu accepta existenţa formelor în intelectul divin. Astfel, obiectul intelectului (nohtÒn) are un profil aparte, și anume, el este alcătuit din forme inteligibile (noht£). Totuși, deși introduce formele în intelect, părând astfel să plurifice lumea inteligibilă, Plotin argumentează că aceste forme nu anulează unitatea intelectului. el argumentează că formele sunt în intelectul divin și în unitate cu acesta3, opunându-se astfel ipotezelor care circulau 1 În Enneade, V, 9, 4.7–8, Plotin accentuează faptul că „realităţile prime sunt în act, fără nici o lipsă și perfecte". 2 Plotin, Enneade, V, 9, 5.12–13. 3 Plotin, Enneade, V, 9, 5.26–28: „Așadar, intelectul este fiinţele veritabile, pe care nu le gândește ca fiind în altă parte: căci ele nu sunt nici înaintea lui, nici Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 93 în vremea lui, cum că formele ar fi anterioare intelectului, sau posterioare lui1. formele sunt raţiunile întregii realităţi, modelul după care lumea este creată. În universul sensibil ne întâlnim cu imaginea acestor raţiuni, percepând pe fiecare în mod distinct. În schimb, în lumea inteligibilă, Plotin arată că formele există în unitate, toate împreună, fără distincţie reală. comuniunea formelor este aceea a unui model inteligibil, în care separaţia nu își poate găsi loc. Așa cum intelectul nu se poate înstrăina de sine, gândind ceva diferit de sine, ci se gândește numai pe sine însuși, la fel se întâmplă și între forme. Acestea păstrează natura inteligentă a intelectului, și în fiecare dintre ele se regăsește aceeași schemă a fiinţei care se gândește pe sine, gândind însă în același timp pe fiecare dintre celelalte forme. formele sunt întrepătrunse total2; ele sunt prezente unele faţă de altele, fiecare se reflectă în actul de gândire al celeilalte, iar în fiecare dintre ele poate fi regăsit întregul lumii inteligibile. Relaţiile dintre forme refac - într-un mod mai aplicat și mai complicat, în același timp - relaţia intelectului cu sine însuși: o relaţie de completă auto-reflectare, care creează efectul unei lumini inteligibile, transparentă și vizibilă pentru ea însăși: „căci toate sunt transparente și nimic nu este după el". Aceeași idee este întâlnită și la Alcinous, Didaskalikos, 9–10, care susţine teza de sorginte aristotelică a zeului ce se gândește pe sine și aplică acesteia ideea platonică a formelor care sunt gânduri ale zeului (Parmenide, 134 b–c: ideile sunt obiectul cunoașterii absolute, care aparţine zeului). În felul acesta, gândirea ce se gândește pe sine ajunge o gândire a formelor inteligibile. Alcinous ar putea fi sursa lui Plotin, vezi A. H. Armstrong, „The Background of the doctrine «That the intelligibles are not outside the intellect»", art. cit., pp. 404–409. 1 Aceste ipotezele circulau în vremea lui Plotin, prima fiind susţinută de Porfir însuși, înainte de a fi convins de către Amelius, celălalt discipol al lui Plotin (vezi Porfir, Viaţa lui Plotin, 18, 10–19), iar a doua aparţine lui longinus (vezi Proclus, Comentariul la Timaios, i, 322, 24). Pentru mai multe detalii legate de relaţia dintre intelect și formele inteligibile, vezi A. H. Armstrong, „The Background of the doctrine «That the intelligibles are not outside the intellect»", art. cit. 2 ele sunt „toate împreună: p©n Ðmoà" (vezi Enneade, Vi, 4, 4.25 ), după expresia lui Anaxagora: „toate sunt împreună în unu" (Ðmoà TMn  n p£nta) (dK 59 B 1). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM94 nici întunecat, nici opac, ci fiecare îi este în interiorul său vizibil celuilalt și toate sunt, căci sunt lumină <vizibilă> luminii. fiecare le are în sine pe celelalte și într-un altul le vede pe toate, încât toate sunt peste tot, totul este totul și fiecare este totul."1 Poate că maniera cea mai elocventă în care Plotin descrie lumea inteligibilă - ca unitate a formelor - este prin comparaţie cu lumea sensibilă2. Într-un exerciţiu mental, Plotin suprimă toate caracteristicile pe care materia le introduce în lumea noastră, făcând ca lucrurile să fie iremediabil distinse. el propune să vedem toate lucrurile acestei lumi la un loc, într-o sferă transparentă, din care excludem masa (Ôgkoj)3, locul și materia. numai într-o astfel de predispunere mentală putem înţelege în ce constă unitatea formelor inteligibile. Astfel, dacă nu mai sunt distinse între ele, formele sunt toate împreună, „strângându-se în unu" (p£ntej sunÒntej e„j ›n)4, iar fiecare dintre ele este în același timp toate celelalte. dacă în lumea sensibilă fiecare lucru este o parte a întregului, complet distins de celelalte lucruri, așadar de celelalte părţi, în schimb, în inteligibil părţile nu mai sunt limitate între ele. fiecare fiinţă inteligibilă devine parte a celorlalte fiinţe inteligibile, iar toate împreună realizează un organism unic și unitar, nefragmentat, fără graniţe și fără distincţii. B. Pluralitatea intelectului În ciuda analizelor sale foarte elaborate, prin care vrea să impună unitatea intelectului, Plotin remarcă în același timp că acesta păstrează o dualitate - și chiar o pluralitate - care nu îi permite să fie principiu prim. Astfel, căutând principiul prim, Plotin depășește în două sensuri poziţia aristotelică: pe de o parte, el pornește de la ideea 1 Plotin, Enneade, V, 8, 4.4–8. 2 Vezi Enneade, V, 8, 9. 3 Pentru masă - sau greutatea asociată cu întinderea - vezi articolul lui l. Brisson, „entre physique et métaphysique. le terme Ôgkoj chez Plotin, dans ses rapports avec la matière (Ûlh) et le corps (sîma)", în Études sur Plotin, l'Harmattan, Paris, Montréal, 2000, pp. 87–111. 4 Plotin, Enneade, V, 8, 9.16. Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 95 aristotelică asupra intelectului divin, însă vrea să impună o unitate mai mare decât avea intelectul lui Aristotel. Pe de altă parte, el observă că, nici măcar această unitate (a fiinţei celei mai înalte) nu poate fi unul absolut. Gândirea lui Plotin urmează aici aceeași manieră caracteristică, de a relua probleme aristotelice și de a le trece prin „sita" critică a platonismului. or, la Platon1, fiinţa este inferioară unului; ea stă sub condiţia unului, sau este afectată de acesta (p£qoj mn toà  nÕj oecein), însă rămâne ea însăși doar o unitate, așadar un unu determinat, iar nu absolut. În schimb, unul este diferit de fiinţă, el îi oferă acesteia unitate și este, în consecinţă, anterior. Astfel, unitatea atât de strânsă a gândirii și a fiinţei, a intelectului care se gândește pe sine, nu este - în viziunea lui Plotin - unitatea absolută, ci ea rămâne în continuare o unitate a unei pluralităţi, iar aceasta din două motive. În primul rând, chiar dacă este vorba despre gândirea supremă, gândirea nu se poate desfășura decât în dualitate. În al doilea rând, „obiectul" gândirii supreme este el însuși plural. Astfel, intelectul prim este plural atât ca gândire (căci gândirea presupune o dualitate între cel ce gândește și obiectul gândirii), cât și ca fiinţă. În continuare, vom discuta despre pluralitatea fiinţei și a gândirii prime, pentru a putea pune apoi în mod adecvat problema principiului de dincolo de fiinţă și de dincolo de gândire. 1. Pluralitatea intelectului ca gândire intelectul este gândirea cea mai unitară, în care nu poate intra nici o distincţie; totuși, intelectul însuși este gândire, iar gândirea - chiar și cea mai unitară - nu se poate desfășura decât în cadrul unei dualităţi. Pentru a pune în evidenţă acest lucru, Plotin descompune formula aristotelică a „gândirii care se gândește pe sine" și surprinde două aspecte. Pe de o parte, dacă aceasta este gândirea primă, 1 Platon, Sofistul, 245 a–b. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM96 autentică, ea nu poate fi gândire a unui lucru diferit - căci aceasta ar fi o gândire inferioară - ci ea trebuie să deţină propriul ei obiect, identificându-se cu el. Pe de altă parte, pentru ca gândirea să poată gândi în mod real, ea trebuie totuși să deţină obiectul ei, însă ca obiect, așadar într-o dualitate. Gândirea și obiectul ei vor fi, de aceea, două. Altfel, dacă această gândire ar fi doar unu, ea nu ar avea ce să gândească și deci, nu ar mai fi cu adevărat gândire. Așadar, în gândirea care se gândește pe sine, putem distinge două aspecte: pe de o parte aceasta este gândire, iar pe de altă parte, ea este gândire de sine. În măsura în care se gândește pe sine, gândirea primă este unitară; dar, în măsura în care este totuși gândire, ea trebuie să aibă un obiect al său, și astfel, ea este duală1. Plotin distinge cele două aspecte necesare ale gândirii care se gândește pe sine: aceasta este și obiectul gândit - inteligibilul (nohtÒn) - însă este și cel care gândește (noîn), fiind astfel duală2. Gândirea însăși, chiar și cea mai simplă formă a ei, nu poate fi absolut simplă, nu se poate desfășura în unitate. Astfel, Plotin arată că gândirea (specifică intelectului prim, divin) trebuie să fie în diferenţă, dar și în identitate, iar obiectul intelectului trebuie să fie, de asemenea, și identic și diferit faţă de intelectul însuși3. Recunoaștem aici maniera în care este descris unul din a doua ipoteză platonică, anume ca fiind în același timp identic și diferit. Mai mult, ne amintim că acest unul are caracterul fiinţei, iar unul și fiinţa sunt aici despărţite tocmai prin diferit (tù  tšrJ) (Parmenide, 143 b 5). de asemenea, fiinţa din Sofistul, 254 d–e are în același timp caracterul identităţii și pe cel al diferenţei (q£teron); or intelectul plotinian este el însuși fiinţa supremă, păstrând toate caracteristicile fiinţei descrise de Platon, precum și pe cele ale unului secund din Parmenide. 1 Plotin, Enneade, V, 6, 1.23 (m©llon d Ôn, Óti noe‹, dÚo, ka Óti aÙtÒ, ›n). 2 Plotin, Enneade, V, 4, 2.10–11 ("Esti mn oân ka aÙtÕj nohtÒn, ¢ll¦ ka noîn* diÕ dÚo 1⁄2dh). 3 Plotin, Enneade, V, 3, 10.24–28. Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 97 Gândirea are nevoie de dualitate. Altfel, o gândire absolut simplă nu ar putea fi, la limită, o gândire; ea nu s-ar putea afirma nici măcar pe sine ca gândire, fără a introduce pluralitatea1. Astfel, dacă o gândire încearcă să se afirme pe sine ca gândire, ea trebuie să spună „eu sunt aceasta" (e„m tÒde). dar, dacă ea spune „eu sunt aceasta", atunci, fie „aceasta" este ceva diferit de gândirea însăși, și atunci gândirea spune despre ea ceea ce nu este, minţind, fie „aceasta" este ea însăși, iar gândirea are în sine o pluralitate (fiind și cea care spune, dar și ceea ce spune ea însăși despre sine). Altfel, dacă nu ar avea nici o pluralitate, gândirea ar fi constrânsă să spună doar atât: fie „eu eu", fie „sunt sunt", încetând astfel să mai afirme ceva, așadar încetând să fie o gândire. Gândirea care se gândește pe sine poate fi privită și ca unitate, dar și ca dualitate; ea „devine două, deși este una"2. În consecinţă, această gândire de tip aristotelic nu poate ajunge la unitatea absolută și, tocmai de aceea, ea trebuie depășită înspre un principiu absolut unitar3. Trebuie totuși să observăm că există o dualitate în însăși gândirea lui Plotin: pe de o parte, el descrie fiinţa intelectului astfel încât în ea să nu mai încapă distincţia dintre „obiectul" gândirii și „subiectul" gândirii. Pe de altă parte, Plotin arată că, la limită, o gândire care nu mai are nici un „obiect" nu mai este o gândire. Așadar, pe de o parte Plotin suprimă diferenţa dintre „obiect" și „subiect" în gândirea inteligibilă, dar pe de altă parte el arată că gândirea are nevoie de această distincţie, sau, mai precis, are nevoie de dualitatea subiect–obiect, chiar dacă cei doi termeni ai dualităţii nu mai pot fi distinși în mod propriu-zis. Atunci când suprimă distanţa dintre „subiect" și „obiect", Plotin este nevoit să suprime însăși gândirea noastră obișnuită, înălţându-se deasupra raţiunii discursive. În schimb, atunci când arată că gândirea - chiar și cea 1 Plotin Enneade, V, 3, 10.34–39. 2 Plotin, Enneade, V, 6, 1.5–6 ("Amfw oân g...netai n Ôn). 3 Pentru mai multe implicaţii ale acestei depășiri, vezi J. M. Rist, „The one of Plotinus and the God of Aristotle", Review of Metaphysics, 27, 1973, pp. 75–87. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM98 a intelectului - este totuși duală, Plotin revine la maniera specifică gândirii noastre duale. Astfel, în exemplul anterior - al gândirii care trebuie să spună „eu sunt" - Plotin urmărește tocmai felul în care funcţionează gândirea noastră, o gândire inseparabilă de discurs, deși în repetate rânduri Plotin afirmă că în intelectul divin nu mai are loc nici un discurs și nici o decurgere temporală a unui obiect gândit1. Plotin este astfel prins între două condiţii greu de unificat: pe de o parte, intelectul divin trebuie descris ca unitar; însă aici intervine dificultatea de a descrie ceva unitar într-un limbaj inevitabil plural (în limbajul specific uman). Pe de altă parte, intelectul trebuie să fie el însuși plural într-un fel, anume în măsura în care el este totuși o gândire activă; dar aici intervine o altă dificultate, și anume faptul că gândirea intelectului divin nu este de același fel cu cea umană, așadar ea nu se desfășoară în mod discursiv, așa cum se desfășoară gândirea noastră, ci pluralitatea ei este una mult mai unificată decât puralitatea gândirii noastre. Astfel, se pare că atât unitatea cât și pluralitatea intelectului divin sunt imposibil de surprins în termenii gândirii noastre. Gândirea discursivă are ca obiect lucruri diferite de ea însăși, care intră în această gândire, însă își au ele însele fiinţa lor, distinctă de a gândirii care le gândește. În schimb, gândirea cea mai unitară, cea a intelectului divin, nu mai face apel la altceva decât ea însăși, ci ea are în sine totul, iar obiectul acestei gândiri își are fiinţa din însăși această gândire, din însuși faptul că este cuprins de această gândire. Totuși, nici chiar această suprimare a distanţei ontologice dintre cel ce gândește și cel gândit nu poate suprima distanţarea necesară gândirii. Menirea gândirii este aceea de a unifica; or, pentru a unifica, gândirea are nevoie de o anterioară distanţare, chiar și una minimă, așa cum se întâmplă în cazul intelectului divin. Acesta este în același timp gândire și obiect al gândirii, însă în 1 Vezi, de pildă, Plotin, Enneade, V, 8, 6.1–9, unde se arată că în intelect gândirea nu este propriu-zis un discurs sau o deliberare asupra obiectului acestei gândiri (oÙ dianÒhsij oÙd boÚleusij). Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 99 același timp, aceste două aspecte ale lui se diferenţiază și se identifică, păstrând astfel și unitatea, dar și dualitatea lor. 2. Intelectul ca pluralitate a fiinţei deși intelectul plotinian este conceput pornind de la modelul intelectului suprem care la Aristotel se gândea pe sine, într-o unitate foarte strânsă, într-o identitate a celui gândit și a celui ce gândește, totuși, Plotin lărgește foarte mult sfera acestui intelect, dându-i un conţinut concret (formele inteligibile), în virtutea căruia intelectul devine plural și, în consecinţă, nu mai poate fi - ca la Aristotel - principiul prim1. În acest context, intelectul - ca sumă a formelor platonice - apare ca o pluralitate completă, deoarece el cuprinde totul (p£nta), adică toate fiinţele posibile, însă le conţine pe toate în manieră inteligibilă. el conţine modelele inteligibile ale tuturor lucrurilor, iar aceste modele sunt de fapt - în viziunea lui Plotin - mai reale decât lumea sensibilă însăși, ele alcătuiesc realitatea propriu-zisă, faţă de care universul sensibil nu este decât o copie, ontologic ulterioară. dar atunci, fiinţele inteligibile - forme ale tuturor lucrurilor - diferă prin puterile lor2, adică prin capacitatea lor paradigmatică, prin putinţa de a produce lucrurile corespunzătoare. În Enneade, V, 3, 12, aflăm că intelectul nu este o pluralitate în sensul unui lucru compus, ci că pluralitatea lui se datorează activităţilor (TMnšrgeiai) sale3. Plotin compară puterile intelectului cu gândurile din suflet, pentru a arăta cum poate fi acesta plural și unitar în același timp4. Astfel, gândurile sufletului sunt distincte și nu se 1 Problema pluralităţii intelectului și a constituirii sale pornind de la unul absolut este discutată și de ş. Vianu, în Metafizica spiritului de la Aristotel la Hegel, Humanitas, București, 2005, capitolul „lumea inteligibilă în metafizica lui Plotin", pp. 34–69. 2 Plotin, Enneade, V, 8, 9.17. 3 Vezi și Enneade, V, 8, 9.20, unde se arată că fiinţele inteligibile sunt diferite prin forma lor inteligibilă (morf3⁄4 noer£). 4 Plotin, Enneade, V, 9, 6. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM100 amestecă, și fiecare poate acţiona separat faţă de celelalte. ele sunt împreună, însă fără a se confunda, fără a pierde pluralitatea lor. Plotin este foarte preocupat să arate că diferenţa dintre forme nu este o diferenţă de ordin sensibil, care distanţează, punând fiecare lucru într-un loc separat, și care întrerupe astfel comunicarea dintre fiinţe. Soluţia pe care o găsește Plotin constă în a spune că formele diferă nu în mod spaţial, ci doar prin alteritate1. Totuși, nu este foarte ușor să înţelegem ce înseamnă această alteritate ( terÒthj) care desparte formele2; am putea spune chiar că ea nu are un rol explicativ (ea nu lămurește de ce formele inteligibile sunt diferite) ci mai degrabă unul descriptiv: ea indică acea diferenţă minimă, între lucruri care nu se separă, dar care au totuși un profil diferit, putând fi astfel văzute în pluralitate. În această alteritate, care are aici rolul de a diferenţia formele inteligibile, recunoaștem acea alteritate care diferenţia gândirea intelectului de obiectul ei, făcând astfel posibilă gândirea însăși3. există chiar un pasaj în Enneade care pune în relaţie cele două aspecte ale alterităţii. Astfel, spre deosebire de diferenţa spaţială - care separă lucrurile sensibile, împiedicându-le să gândească și să comunice deplin -, alteritatea dintre fiinţele inteligibile este cea care le face plurale, fiind în același timp condiţia necesară pentru ca aceste fiinţe să poată gândi4. Un alt aspect al pluralităţii fiinţei inteligibile constă în aceea că, pentru Plotin, fiinţa nu are unitatea unui gen unic5. Plotin respinge existenţa unui gen comun, opunându-se astfel concepţiei stoice. el arată, în schimb, că există mai multe genuri ale 1 Vezi Enneade, Vi, 4, 4.23–26 și Vi, 9, 8.29–33. 2 J. M. Rist („The Problem of the «otherness» in the Enneads", în Le Néoplatonisme, op. cit., p. 79) remarcă faptul că această explicaţie - a diferenţei dintre forme prin alteritate - este oarecum circulară. Articolul arată în continuare că alteritatea ( terÒthj) este asociată cu mișcarea sau tendinţa originară de îndepărtare faţă de principiul unu, tendinţă specifică tuturor lucrurilor. 3 Plotin, Enneade, V, 1, 4.41. 4 Plotin, Enneade, Vi, 9, 8.24–33. 5 Plotin, Enneade, Vi, 2, 2. Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 101 fiinţei, care au o unitate între ele, însă această unitate rămâne totuși multiplă. deși fiecare dintre genuri subîntinde întregul fiinţei inteligibile, totuși, ele diferă între ele prin accentul distinct pe care îl pune fiecare dintre ele asupra întregului, prin perspectiva din care fiecare parcurge întregul1. C. Intelectul nu este unul absolut, ci doar priveşte spre acesta Unul intelectului este într-adevăr unitatea2 cea mai înaltă, a fiinţei care se gândește pe sine; aceasta nu iese din sine prin nici un act al ei, ci toată activitatea ei de a fi și de a gândi se reflectă asupra sa; în plus, „conţinutul" acestei fiinţe - asupra căruia se îndreaptă actul celei mai înalte gândiri - este o pluralitate compactă, în care nu există distincţii, nu există ruptură și opoziţie, ci toate lucrurile (adică formele ineligibile) sunt împreună. dacă în cazul lucrurilor sensibile unitatea era atribuită unei pluralităţi și intra astfel în conflict cu pluralitatea însăși3, în schimb, în intelect, unitatea nu mai este contrazisă de pluralitate. din contră, unul din intelect este fundament al pluralităţii, el generează pluralitatea, însă poate în același timp să o restrângă din nou la unitate, fără să o lase să se disperseze în afară. Prin concepţia sa despre intelectul divin, Plotin oferă cea mai echilibrată descriere a întâlnirii dintre unu și pluralitate, suprimând contradicţia dintre 1 Se vorbește despre cele cinci genuri ale fiinţei ca și cum fiinţa ar fi unitatea acestor genuri. Însă unul dintre cele cinci genuri este fiinţa însăși, ceea ce ar duce la concluzia stranie că fiinţa este un gen al fiinţei. de fapt, există cinci genuri supreme, cinci genuri inteligibile, iar acestea sunt în comuniune, astfel încât fiecare este, așadar fiecare dintre ele este un gen de fiinţă. dar, în același fel, fiecare dintre ele are identitate sau mișcare, încât am putea spune că sunt cinci genuri ale identităţii. cele cinci genuri supreme existente nu sunt subordonate unui alt gen suprem, deci nu intră toate în genul fiinţei, de pildă, căci nu există un gen unic al lor. 2 Prin unitate înţelegem aici un unu determinat; intelectul, ca unitate a fiinţei, este un unu determinat, iar nu unul absolut, care nu va mai fi unu a ceva anume, ci doar unu în sine. 3 Așa cum remarcă Platon în Philebos, 14 d 4–e 4. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM102 ele și obţinând un fundament ontologic pentru întreaga sferă a realităţii, în care - așa cum am văzut - unitatea și pluralitatea se însoţesc la fiecare nivel. Totuși, fundamentul ontologic nu poate fi fundamentul ultim, absolut. deși intelectul este mai unitar decât orice alt lucru1, el nu este unul însuși, ci doar un unu determinat, un unu însoţit de o pluralitate specifică. chiar și expresia lui Anaxagora, „toate sunt împreună" (p£nta Ðmoà)2, prin care Plotin a indicat unitatea indestructibilă a intelectului, păstrează de fapt această urmă a pluralităţii, care face ca intelectul să nu fie primul, să nu fie unul absolut. Astfel, intelectul este „toate lucrurile împreună" (p£nta Ðmoà), el ţine pluralitatea sa împreună, într-o unitate. Însă, dacă „împreună" (Ðmoà) indică unitatea, „toate" (p£nta) indică totuși pluralitatea. Încercarea de a surprinde intelectul divin nu poate decât să „jongleze" între unitate și pluralitate, fără a lăsa unitatea să se desfacă într-o pluralitate de părţi, dar fără a lăsa pluralitatea să se confunde într-o unitate prea strâmtă pentru totalitatea, pentru deplinătatea fiinţei inteligibile. dar, pentru a putea gândi o unitate plurală, pentru ca unul să poată fi cu celelalte, adică cu pluralitatea fiinţei (așa cum se întâmplă în lumea inteligibilă), trebuie să existe mai întâi unul însuși, în sine, anterior pluralităţii, anterior celorlalte lucruri. Acesta este argumentul pe care Plotin l-a folosit deja pentru a trece de la nivelul sensibil la cel inteligibil, precum și pentru a trece de la nivelul pluralităţii inteligibile la cel al unului inteligibil3. odată ajuns la acest nivel, Plotin observă că, în măsura în care intelectul păstrează un fel de pluralitate, în măsura în care el este și unu și plural, el însuși presupune un unu anterior pluralităţii inteligibile. Pentru ca intelectul însuși să fie plural, trebuie 1 Plotin, Enneade, V, 5, 4.5–7. 2 Anaxagora, dK 59 B 1. Vezi și Plotin, Enneade, Vi, 4, 14.4, precum și iV, 4, 2.11; Vi, 9, 5.20–24 (tÕ Ðmoà plÁqoj). 3 Plotin, Enneade, Vi, 6, 5.43–45: „dacă unul se află într-un compus, trebuie să existe mai întâi în sine însuși". Capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut 103 să existe mai întâi un unu în sine, anterior1. dar acest unu nu mai poate fi unul inteligibil, unul intelectului, care există alături de celelalte, nedespărţit de pluralitatea sa, ci trebuie să fie „unul singur" (aÙtÕ mÒnon), luat „în sine însuși" (aÙtÕ kaq'  autÒ)2. Plotin demonstrează anterioritatea unului în sine faţă de intelectul unu-plural, spunând că, dacă nu ar exista unul în sine, atunci nimic nu ar putea fi unu, așadar nu ar putea exista nici un compus din mai multe unităţi, așadar nu poate exista nici pluralitatea3. În concluzie, intelectul există în funcţie și în dependenţă faţă de unul anterior, care este doar unu, iar nu unu-plural. Această dependenţă a intelectului faţa de unul anterior poate fi înţeleasă și din altă perspectivă, și anume dacă pornim de la faptul că intelectul este gândire. intelectul divin, ca gândire supremă ce se gândește pe sine, are nevoie de unul anterior. Astfel, dacă gândirea lucrurilor exterioare tinde spre pluralitate - multiplicând la infinit numărul lucrurilor - în schimb, gândirea de sine tinde înspre unitate. Gândirea intelectului nu este una care despică lucrurile, care mai întâi divide lucrurile pentru ca apoi să le poată reuni - așa cum face gândirea noastră discursivă. intelectul nu are nevoie de acest ocol discursiv, ci este mai degrabă o încercare constantă de a se surprinde pe sine, în modul cel mai unitar cu putinţă. Gândirea însăși, care se gândește pe sine, caută de fapt unitatea4. dar, deși tinde spre unitate, nu o poate atinge niciodată în sine însăși, deoarece condiţia gândirii este dualitatea. Gândirea poate fi unitară - intelectul gândește ceea ce el însuși este, iar ceea ce el este are gândire - însă nu poate fi 1 Vezi Enneade, V, 6, 3.20–21: „dacă există ceva plural, trebuie să existe unul anterior pluralelor" (E„ ¥ra poll£ t... TMsti, de‹ prÕ tîn pollîn n enai). 2 Plotin, Enneade, V, 6, 3.8–10. 3 Plotin, Enneade, V, 6, 3. În lipsa unului, lucrurile nu pot fi nici măcar plurale. Aceeași demonstraţie este reluată de Porfir în Comentariul la Parmenide, i, 91, 10–17, precum și de Proclus în Teologia platonică, ii, 1, p. 4, 8–21. 4 Vezi Enneade, V, 6, 1, unde se arată că, chiar și cel care gândește altceva decât pe sine încearcă de fapt să obţină unitatea, însă intelectul - ca gândire de sine - se apropie cel mai mult de unu. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM104 doar un singur lucru (n mÒnon), deoarece atunci, gândirea însăși nu ar mai căuta nimic altceva, ci ar înceta să mai gândească1. Gândirea nu poate fi prima, nu poate fi actul prim, ci ea este o dualitate, așadar ea este secundă, fiind situată după cel în care nu mai există nici o dualitate2. dar atunci - într-un sens mai fundamental - gândirea este o înaintare spre acest principiu anterior dualităţii, precum și o dorire a acestuia3. Gândirea de sine caută de fapt unul, însă nu îl poate cuprinde. Plotin merge și mai departe, și privește gândirea de sine din perspectiva principiului anterior: astfel, el arată că intelectul vrea să gândească de fapt unul anterior, însă neputând să îl cuprindă, el ajunge să se gândească pe sine în mod incidental. intelectul se gândește pe sine - adică ajunge la cea mai înaltă și mai unitară formă de gândire - deoarece el privește, de fapt, spre binele anterior4, spre principiul în care nu mai există dualitate, spre unul absolut. 1 Vezi Plotin, Enneade, Vi, 7, 41.21. În același context, Plotin arată că însăși ideea cunoașterii de sine din preceptul delfic se adresează fiinţelor multiple, deoarece numai acestea au nevoie să cunoască părţile din care sunt alcătuite. În schimb, un lucru care ar fi doar unu (n mÒnon) - așa cum va fi unul absolut - nu se poate cunoaște pe sine deoarece în el nu există „altceva" pe care să îl cunoască, și nici „altcineva" care să cunoască. 2 Plotin, Enneade, V, 6, 5.5–10. 3 Plotin, Enneade, V, 6, 5.8–9 (toàtÒ TMsti noe‹n, k...nhsij prÕj ¢gaqÕn TMfišmenon TMke...nou). Vezi de asemenea Enneade, V, 3, 10.48–49, unde se arată că cunoașterea este ca o „dorire și descoperire a celui ce caută", ceea ce indică absenţa celui căutat, dar și tendinţa celui ce caută de a se apropia de acela. 4 Plotin, Enneade, V, 6, 5.17. orice gândire - chiar și gândirea de sine a intelectului - este o activitate, iar activitatea tuturor lucrurilor este îndreptată spre bine (conform unui principiu aristotelic preluat de Plotin, vezi Aristotel, Etica Nicomahică, 1094 a 1–2), așadar, chiar și gândirea intelectului tinde spre principiul anterior. capitolul 5 UnUl ABSolUT A. Plotin şi „dublul paricid" În acest capitol vom atinge ţinta cea mai înaltă a gândirii lui Plotin: principiul anterior intelectului divin, adică anterior fiinţei veritabile. Aici vom vedea cum s-a constituit propriu-zis problematica filozofică a unei transcendenţe absolute. Această trecere - de la pluralitatea cea mai unitară la unul absolut, de dincolo de realitatea plurală - se va dovedi extrem de provocatoare pentru o întreagă tradiţie de gândire, pentru seria de autori de după Plotin, care vor încerca să tragă concluziile ultime asupra transcendenţei principiului prim și asupra structurii realităţii. Tocmai de aceea se cuvine să ne oprim asupra manierei concrete în care Plotin gândește trecerea înspre un principiu anterior intelectului, suprimând de fapt tot ceea ce era specific lumii inteligibile și încercând să gândească - sau să intuiască - un astfel de principiu care nu mai poate fi obiectul concret al vreunei gândiri, fie aceasta umană sau divină. Înainte de a începe analiza propriu-zisă, să ne oprim asupra acestui mod, aparent straniu, de a gândi făcând apel la ceva care nu mai poate fi gândit. Mai precis, mă întreb care poate fi sursa acestei probleme. iar răspunsul pe care am să încerc să îl argumentez este acela că, în fundalul acestei probleme se află mai multe tipuri de raportare la enunţul parmenidian al identităţii dintre fiinţă și gândire1, cuplat cu enunţul unităţii acestei fiinţe2. 1 Parmenide, fr. B 3 (tÕ g¦r aÙtÕ noe‹n TMst...n te ka enai). 2 Parmenide, fr. B 8, 5–6: „nici nu a fost cândva, nici nu va fi [cândva], de vreme ce este acum, totul împreună, unu, continuu" (oÙdš pot' Ãn oÙd' oestai, TMpe nàn oestin Ðmoà p©n, ›n, sunecšj). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM106 În termenii fixaţi de Parmenide, problema unui „dincolo de fiinţă" sau „dincolo de gândire" nu poate apărea. Gândirea însăși, în identitate cu fiinţa, nu ar putea să ridice problema unui „dincolo", deoarece, prin acest enunţ al identităţii dintre fiinţă și gândire, graniţele oricărei problematizări sunt deja restrânse la spaţiul fiinţei. fiinţa unitară și în identitate cu gândirea deţine în sine însăși cognoscibilitatea (deoarece ea este deja gândire), iar existenţa ei nu mai poate fi explicată prin altceva anterior, deoarece, fiind unitară, fără început și fără sfârșit, ea nu poate accepta statutul de „cauzat", statutul secund al unei realităţi care depinde de un principiu anterior. În schimb, Platon este primul care desface această unitate a fiinţei și a gândirii1, încercând să explice posibilitatea nefiinţei și a falsului. dar, prin acest „paricid" la adresa lui Parmenide, el transformă fiinţa într-un domeniu cu o structură complexă și plurală; fiinţa nu mai este unitatea absolută, iar gândirea nu mai este în strictă identitate cu fiinţa, ci gândirea se autonomizează și se vede nevoită să iasă din spaţiul fiinţei, pentru a căuta o „sursă" a acestei fiinţe plurale. Astfel, dacă fiinţa este spaţiul cognoscibilului (al ideilor, prin care orice alt lucru poate fi cunoscut), se poate pune problema unei surse a acestui cognoscibil. Platon ajunge astfel la problema binelui de dincolo de fiinţă, care dă obiectelor cunoașterii acest fapt de a fi cunoscute. de asemenea, unitatea - desprinsă de fiinţă - devine problematizabilă în sine însăși. Astfel, unul din prima ipoteză, gândit în sine însuși, se arată a nu avea nimic în comun cu lucrurile plurale, așadar, în ultimă instanţă, el nu are nimic în comun nici măcar cu fiinţa (care are și ea o structură plurală), și el nu mai intră deloc în cadrele gândirii care îl problematizează. În felul acesta începe să se configureze distincţia dintre unu și fiinţă respectiv gândire, care în neoplatonism va fi accentuată din ce în ce mai mult. Plotin încearcă de fapt o reconciliere a perspectivei parmenidiene și a celei platonice. Astfel, el elaborează în cele mai mici 1 Vezi Platon, Sofistul, 241 d 3–7. Capitolul 5: Unul absolut 107 detalii această identitate a gândirii și fiinţei, în unitatea intelectului divin. Altfel spus, în „vârful" cel mai înalt al fiinţei și al gândirii, acestea două coincid; fiinţa veritabilă este gândire, iar gândirea veritabilă este fiinţă, conform perspectivei lui Parmenide. Totuși, pe de altă parte, deși Plotin revine la afirmaţia parmenidiană a unităţii fiinţă–gândire (în intelect), el operează, în linia lui Platon, un nou „paricid", însă la un alt nivel. Mai precis, analizând enunţul parmenidian al „fiinţei care este identică cu gândirea", Plotin observă că, în însuși acest enunţ care afirmă identitatea celor două, este prezentă și distincţia lor, dualitatea lor: fiinţa și gândirea sunt identice, însă ele se identifică tocmai pentru că, de fapt, ele sunt două, așadar ele formează o unitate duală. dar aceasta nu poate fi unitatea absolută, a unului non-plural. consecinţa acestei observaţii va fi dublă: pe de o parte, fiinţa primă se întemeiază în unul absolut, iar nu în sine (ceea ce înseamnă depășirea tezei aristotelice a fiinţei inteligibile ca principiu prim), iar, pe de altă parte, acest unu absolut se sustrage în mod radical spaţiului fiinţei și oricărui acces al gândirii. Unul va fi astfel dincolo de fiinţă și de gândire, într-o variantă mult accentuată faţă de sugestiile platonice. ne-am putea întreba care este miza concretă a acestei depășiri a lumii inteligibile înspre un principiu absolut unitar. de ce este nevoie, în fond, de această ieșire din spaţiul fiinţei și mai ales din spaţiul gândirii, singurul care ne este accesibil în mod obișnuit? Pentru a răspunde, trebuie să facem apel la „exigenţa realismului" care funcţionează în scrierile lui Plotin și ale tuturor celorlalţi gânditori neoplatonici. Astfel, lumea inteligibilă, ca și acest principiu prim - și ultim în ordinea ascensiunii - nu sunt niște simple obiecte conceptuale, care răspund în mod docil intenţiei autorului de a construi un sistem filozofic, ci ele pun în evidenţă o parte a realităţii, mai precis cea mai „reală" parte a realităţii, pe care Plotin încearcă să o sistematizeze și să o urmărească până la ultimele sale consecinţe. Astfel, tot ceea ce spunem și gândim noi face apel la un nivel inteligibil al realităţii, PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM108 chiar dacă poate reflecta în același timp lumea concretă, sensibilă, în care trăim acum. Pentru a gândi, nu este suficient accesul la lumea sensibilă, ci avem nevoie de acest nivel non-sensibil, graţie căruia lumea prinde sens. dar miza lui Plotin este aceea de a vedea cum arată această lume inteligibilă în ea însăși, cum funcţionează acest nivel non-corporal al realităţii, care răspunde unor alte reguli decât lucrurile sensibile. este o lume la care noi avem acces într-o anumită măsură, de vreme ce facem mereu apel la ea, în tot ceea ce gândim. Totuși, gândirea noastră este mai degrabă o „aplicare" a acestei lumi, o particularizare a ei: întotdeauna gândim un lucru sau altul în funcţie de interesul imediat al gândirii noastre. În schimb, nu putem ști cum funcţionează în ea însăși o lume pur inteligibilă. În loc să „aplice" ceva din lumea inteligibilă la lumea concretă în care trăim - așa cum face gândirea noastră obișnuită - Plotin se întreabă cum arată această lume în sine, ne-aplicată la altceva. Aceasta este fiinţa veritabilă, „locul inteligibil", despre care vorbea Platon1, și în care neoplatonicii își propun să „locuiască". Plotin descrie lumea inteligibilă, ascultând exigenţele interne ale acesteia: lipsa materialităţii, a diviziunii spaţiale, a devenirii, a coruperii; de asemenea, exigenţa totalităţii, a existenţei paradigmatice, a unicităţii, a diversităţii unitare și a unităţii care cuprinde totalitatea, a prezenţei gândirii în această lume la care, de fapt, numai gândirea poate avea acces, a tipului aparte de gândire care se poate aplica unor obiecte pur intelectuale, care sunt ele însele capabile să gândească. Astfel, Plotin realizează o panoramă a lumii inteligibile, dându-i „carnaţie", descoperind conţinutul ei propriu. dacă stoicii excludeau incorporalul într-o zonă incertă a subzistenţei non-existente, Plotin recuperează tocmai existenţa concretă a acestei părţi a realităţii, anume partea inteligibilă, necorporală. Totuși, urmând până la capăt aceste exigenţe ale lumii inteligibile, Plotin ajunge să caute un principiu al acestei lumi: tot ceea ce există în această lume - întreaga pluralitate a fiinţelor 1 Platon, Republica, 517 b 5 (Ð nohtÕj tÒpoj). Capitolul 5: Unul absolut 109 inteligibile sau a genurilor acestora - se îndreaptă în cele din urmă spre o unitate anterioară, depinde de această unitate și nu poate subzista în lipsa ei. de asemenea, lumea inteligibilă este o lume vie, cu o activitate proprie (aceea de a gândi), însă această activitate este din nou îndreptată înspre ceva superior, înspre un bine propriu acestei lumi. În plus, chiar și aspectul auto-referenţialităţii (al gândiri care se gândește pe sine) tinde înspre o unitate care depășește această dedublare intelectivă. Astfel, Plotin observă de fapt că, din toate punctele de vedere, fiinţa inteligibilă depinde de o unitate anterioară, care este o unitate absolută. dacă nici o pluralitate nu poate exista în lipsa unei unităţi anterioare, atunci această pluralitate a fiinţei veritabile - care este fiinţa cea mai unitară cu putinţă1 - nu poate exista nici ea, decât datorită unului anterior, care nu mai este o altă unitate plurală, ci este unul absolut, adică doar unu. Acesta este singurul care poate genera pluralitatea unitară a intelectului, a fiinţei veritabile. În plus - de vreme ce gândirea noastră are ca model ultim această lume pur inteligibilă, așadar ea tinde într-un fel înspre fiinţa veritabilă, inteligibilă - înseamnă că, în ultimă instanţă, însăși gândirea noastră caută acest ultim fundament al lumii inteligibile, adică unul absolut. Astfel, trecerea înspre unul absolut nu este un exerciţiu filozofic gratuit, ci el reprezintă urmarea cerinţelor ultime ale gândirii. Tocmai în acest sens, după ce a reconstruit profilul lumii inteligibile, al fiinţei veritabile în sine, despărţită de orice corporalitate, Plotin va porni într-o încercare și mai provocatoare, anume aceea de a surprinde unul absolut, complet eliberat de orice pluralitate, chiar și de aceea a fiinţei inteligibile. B. Dincolo de fiinţă - TMpškeina tÁj oÙs...aj dacă intelectul este o lume inteligibilă în toată complexitatea ei, unul este punctul-reper în jurul căruia se poate constitui 1 Plotin, Enneade, V, 5, 4.5 ( Ð noàj m©llon n tîn ¥llwn). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM110 această lume inteligibilă. dar, în felul acesta, unul însuși va fi surprins - printr-un efect răsturnat - tocmai ca o suprimare a ceea ce intelectul desfășoară. Astfel, dacă intelectul este fiinţă - și anume fiinţa în sensul cel mai înalt -, unul absolut va fi dincolo de fiinţă (TMpškeina tÁj oÙs...aj); dacă intelectul este gândirea cea mai unitară, atunci unul este dincolo de intelect şi de gândire (TMpškeina noà ka no»sewj); dacă intelectul este lumea totală, care cuprinde în mod paradigmatic întreaga realitate, toate lucrurile, atunci unul va fi dincolo de toate (TMpškeina p£ntwn). la Plotin, indicaţiile transcendenţei principiului unitar urmează referinţele platonice fundamentale, discutate mai sus1, însă ele se vor înmulţi, iar sensul lor se va diversifica. În plus, dacă la Platon „dincolo de fiinţă" era înţeles într-o relativitate faţă de obiectele cunoașterii (cărora le oferea fiinţă), în schimb, vom vedea că la Plotin sensul lui „dincolo de fiinţă", cuplat cu acela al lui „dincolo de gândire" se radicalizează: principiul va fi „dincolo" într-un sens total: el este „dincolo" faţă de orice aspect al fiinţei și al gândirii. el devine astfel în sine însuși un „dincolo" sau „cel de dincolo (tÕ TMpškeina)"2. În continuare, ne vom opri tocmai asupra acestor indicaţii trans-noetice și trans-ontologice asupra principiului prim, încercând să vedem ce sens au ele în gândirea lui Plotin, care este structura care le leagă între ele și cum reușesc ele împreună să susţină această gândire filozofică paradoxală, care își depășește propriile limite. 1 este vorba despre binele de dincolo de fiinţă din Republica, 509 b 9, și de unul care nu este nici măcar unu din concluzia primei ipoteze asupra unului (Parmenide, 137 c 4–142 a 8). 2 Vezi, de pildă, Enneade, i, 2, 3.31. luc Brisson notează că, la Plotin, TMpškeina nu apare niciodată ca substantiv separat, fără complement, așa cum apare el la Porfir (vezi Porphyre, Sentences, Vrin, Paris, 2005, propoziţia 10, 4 și nota lui l. Brisson din vol. ii, p. 403). Totuși, această afirmaţie nu este corectă, deoarece, în acest context, Plotin însuși se referă la principiul prim ca fiind „cel de dincolo". Aici, expresia apare la genitiv: virtuţile nu aparţin intelectului, nici „celui de dincolo" (toà TMpškeina). Capitolul 5: Unul absolut 111 1. Sensul lui TMpškeina Înainte de a începe această analiză, se impune să facem o scurtă cercetare asupra expresiei transcendenţei principiului, al cărei sens dorim să îl aprofundăm: mai precis, în formula platonică „dincolo de fiinţă" (TMpškeina oÙs...aj), trebuie să ne întrebăm ce înseamnă „dincolo" și ce înseamnă „fiinţă". de asemenea, trebuie să vedem ce sens avea această expresie la Platon, și cum s-a transformat sensul ei odată ce a fost preluată în gândirea lui Plotin. În primul rând, ce înseamnă TMpškeina? cuvântul este compus din prepoziţia TMp... și pronumele demonstrativ (neutru plural) TMke‹na (acelea, cele de acolo), care provine din adverbul de loc TMke‹ (acolo, în acel loc). la Platon, TMke‹na desemnează lumea ideilor, sau lucrurile din lumea inteligibilă1. Platon folosește chiar și expresia t¦ TMke‹ (cele de acolo), pe care o vom întâlni apoi și la Plotin, pentru a desemna lumea inteligibilă2. Sensul primar al termenului TMpškeina ar fi „în cele de acolo" (opus lui TMp t£de: „în cele de aici")3. ca un cuvânt compus, el poate fi tradus prin dincolo de, deasupra, de cealaltă parte de, mai departe de4, fiind utilizat cu un genitiv care indică lucrul sau locul faţă de care se face această trecere dincolo5. 1 Platon, Phaidros, 250 a 1–6. 2 Vezi Plotin, Enneade, V, 8, 4.31; Vi, 1, 1.23; Vi, 3, 16.29. 3 Vezi Platon, Phaidon, 112 b 5: termenul este folosit în expresia „e„j tÕ TMp' TMke‹na tÁj gÁj" (înspre cealaltă parte a pământului), în opoziţie cu „TMp t£de" (această parte a pământului). la Platon însuși, termenul este foarte rar; singura altă referinţă cu sensul de „dincolo de" este cea din Republica, 509 b 9. 4 Vezi, de pildă, Plutarh, Tezeu, unde t¦ TMpškeina este folosit cu sens local: „cele de dincolo" de marginea cunoscută a lumii (1, 1, 4), dar și cu sens temporal: „cele de dincolo" de timpul istoric cunoscut (1, 3, 1). 5 Acest amănunt se va dovedi de o mare importanţă în cadrul problemei principiului de dincolo de fiinţă, deoarece neoplatonicii ulteriori vor observa că „dincolo de" nu exprimă o transcendenţă absolută, așa cum ar trebui să aibă principiul prim, ci doar o transcendenţa în raport cu ceva anume. Vezi, de pildă, damascius, De principiis, R. i, 4.8: pentru a fi cu adevărat principiul prim, acesta nu trebuie numit nici măcar „dincolo de totul". PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM112 Să mai menţionăm o ocurenţă aristotelică a termenului, foarte interesată din perspectiva pe care o urmărim: în Comentariul la Despre cer, Vii, p. 485, Simplicius notează că, în cartea Despre rugăciune, Aristotel spune că „zeul este fie un intelect, fie ceva de dincolo de intelect" (Ð qeÕj À noàj TMstin À ka TMpškein£ ti toà noà)1. 2. Sensul lui oÙs...a Pentru a înţelege ce sens acordă Plotin principiului de dincolo de fiinţă, trebuie să pornim de la sensul cuvântului oÙs...a la Platon, mai ales în contextul din Republica. dacă Ôn desemnează lucrul care există în realitate, în schimb, atunci când se pune întrebarea ce este (t... TMstin) acel lucru, acel Ôn, dorim de fapt să aflăm oÙs...a lui, adică esenţa acelui lucru, ceea ce îl determină ca acel lucru anume și îl diferenţiază de alte lucruri2. OÙs...a individualizează lucrul respectiv3, arătând ce înseamnă acel lucru, ce gândim atunci când spunem că ceva este; oÙs...a se distinge astfel de lucrul însuși (Ôn)4, care nu este gândit el însuși, în sine, ci este înţeles prin oÙs...a lui. Astfel, oÙs...a ar fi intermedierea noetică a lucrului care este (tÕ Ôn), esenţa acestuia, care îi conferă un mod concret de a fi, care îl face să fie (enai). ceva este (Ôn), deoarece are o esenţă, o anume oÙs...a. 1 Vezi Aristotel, Fragmente, fr. 49. cartea Despre rugăciune, din care nu s-a păstrat decât acest fragment, aparţinea unei perioade „platonice" a lui Aristotel. 2 c. H. Kahn (The Verb„Be" and its Synonyms, vol. 6: The Verb „Be" in Ancient Greek, d. Reidel Publishing company, dordrecht, Boston, 1973, p. 460) arată că oÙs...a este o substantivizare a lui t... TMstin; vezi Euthyphron, 11 a 7, în care Platon suprapune oÙs...a și t... TMstin („ceea ce este un lucru"). 3 În L'Être et l'Essence, Vrin, Paris, 1972, p. 28, É. Gilson spune că oÙs...a ar fi caracterul de identitate cu sine al fiinţei veritabile („cette permanence dans l'identité à soi-même"). Totuși, considerăm că oÙs...a are și un caracter explicativ mai determinat: ea arată ce anume este un lucru, dând concreteţea a ceea ce este; tocmai de aceea oÙs...a constituie obiectul principal al analizelor dialectice. 4 Atunci când Socrate întreabă ce este X, el nu poate accepta un răspuns de felul X este x, de pildă, „virtutea este curajul". de asemenea, nu putem spune ce este omul indicând un om anume, căci între omul respectiv și ceea ce îl face să fie om există o diferenţă de nivel, o diferenţă ontologică. Capitolul 5: Unul absolut 113 Astfel, tÕ Ôn este ființa determinată, ca particularizare a lui oÙs...a; tÕ Ôn reprezintă fiinţarea concretă, ceea ce ființează, iar oÙs...a reprezintă fiinţa lucrului, ceea ce este acel lucru1 și ceea ce poate fi cunoscut din el. Remarcăm de pildă că, în Republica, 509 b, binele care dă oÙs...a dă în același timp și faptul de a fi cunoscut, ceea ce este o indicaţie a faptului că oÙs...a este obiectul propriu-zis al cunoașterii, ceea ce cunoaștem dintr-un lucru. În logica platonică, oÙs...a este ideea (edoj) lucrului, la care acesta participă2. Totuși, ideile nu au o existenţă pur conceptuală, așa cum am tinde să le gândim astăzi, ci ele alcătuiesc de fapt sfera fiinţei veritabile, ele există cu adevărat, chiar dacă nu într-o manieră sensibilă. Altfel, ar fi absurd să spunem ce este un lucru, făcând apel la ceva care nu este, sau care este într-o măsură mai mică decât acel lucru însuși. din contră, ceea ce face ca un lucru să fie, așadar oÙs...a lui, este fiinţă în mod veritabil, adică o fiinţă neschimbătoare, care rămâne identică cu sine. Așadar, ideile au și ele caracterul fiinţării (Ôn), însă ele nu sunt ca orice alt fel de fiinţare, ci ele alcătuiesc fiinţa veritabilă (Ôntwj Ôn)3, faţă de care lucrurile din 1 În Phaidon, forma este numită „oÙs...a" (76 d 9, 77 a 2) dar și „aÙtÕ Ö oestin" (ceea ce este) (74 b 2, d 6, 75 b 1, d 2). 2 Vezi Parmenide, 133 c 4: ideea este oÙs...a fiecărui lucru; de asemenea la 135 a 8: pentru fiecare lucru există un gen și o oÙs...a în sine (aÙt3⁄4 kaq' aØt»n). la 141 e 11 se spune că unul nu este și nu este nici măcar unu, căci atunci el ar fi Ôn și ar participa la oÙs...a. Așadar, din nou se observă diferenţa dintre cei doi termeni: Ôn este ceva anume, un lucru concret, iar oÙs...a arată ce anume este lucrul respectiv. desigur, un lucru nu poate să fie o fiinţă anume (Ôn) și să nu aibă o oÙs...a, ci diferenţa dintre cei doi termeni este mai degrabă una de ordin logic. Toate lucrurile sunt fiinţe (Ônta), însă nu toate sunt în același fel, ci fiecare are un alt fel de a fi, fiecare are o altă oÙs...a, aceasta din urmă introducând identitatea fiecărui lucru precum și distincţia dintre lucruri. Vezi de asemenea Republica, 507 b, pentru identitatea dintre „dša și Ö oestin („ceea ce este un lucru"). 3 TÕ Ôn are sensul primar de „ceea ce este cu adevărat, starea de fapt, reală" (vezi c. H. Kahn, The Verb Be in Ancient Greek, op. cit., p. 455 și cele două exemple: Tucidide, Războiului peloponesiac, Vii, 8, 2: t¦ Ônta = faptele, situaţia reală, felul în care stau lucrurile; Herodot, Istorii, V, 50, 7: lšgein tÕ TMÒn = a spune adevărul, a spune cum stau lucrurile). la Platon, acest sens este preluat și întărit: fiinţa veritabilă, adică cea neschimbătoare și eternă, este numită PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM114 lumea sensibilă ajung să fie privite mai degrabă ca devenire, decât ca fiinţă1. dar, în felul acesta, oÙs...a se arată a fi ceea ce este cu adevărat, iar sensul lui oÙs...a se suprapune în mare măsură peste sensul lui Ôntwj Ôn: oÙs...a arată ceea ce este un lucru; însă ceea ce este un lucru este fiinţă în mod veritabil (Ôntwj Ôn)2. În acest sens, „dincolo de oÙs...a" ar însemna dincolo de idei, care sunt precum niște esenţe ale lucrurilor. de ce este nevoie de acest „dincolo de oÙs...a"? Pentru că, la Platon, problema ideilor ajunge într-o dificultate majoră: ideile arată ce sunt lucrurile, ele explică ce anume gândim atunci când spunem că ceva este. Totuși, se pune întrebarea ce sunt ideile însele, sau de ce ele reușesc să explice ce sunt lucrurile. Altfel spus, dacă atunci când cunoaștem un lucru cunoaștem de fapt ideea acelui lucru, atunci ce face ca ideile însele să fie cognoscibile? ideile însele au astfel nevoie de o sursă a lor, care să le facă să fie, și care să le facă cunoscute; iar această sursă este dincolo de oÙs...a. o problemă care subzistă însă la Platon este cea a statutului acestui bine de dincolo de fiinţă. Mai precis, binele însuși este descris, într-o primă etapă, ca o idee. Rămâne astfel neclar ce ar însemna o idee (a binelui) dincolo de spaţiul ideilor3. Ôntwj Ôn: „ceea ce este cu adevărat, fiinţa reală, veritabilă" (vezi Sofistul, 240 b 3: „adevărul este o fiinţă veritabilă", Timaios, 52 c 5: „discursul adevărat vine în ajutorul fiinţei veritabile"). expresia este formată din participiul Ôn (fiind), întărit de un adverb format tot de la verbul a fi: Ôntwj (în mod real, actual, în mod veritabil). limba greacă leagă astfel sensul fiinţei de sensul adevărului unui lucru. o traducere mai apropiată de expresia grecească ar fi „fiinţa care fiinţează cu adevărat", pentru a nu pierde nici nuanţa realităţii acestei fiinţe. de asemenea, Ôntwj Ôn poate fi înţeles drept „ceea ce este așa cum este", așadar ceea ce nu se schimbă, ceea ce rămâne identic. A fi cu adevărat înseamnă a rămâne identic cu sine, a nu se abate de la ceea ce acel lucru este, adică de la oÙs...a lui. 1 Această perspectivă se regăsește și la Plotin: vezi enneade, Vi, 2, 1.20. 2 la Aristotel, relaţia dintre cei doi termeni se schimbă: dacă Ôn se spune în multe sensuri (Metafizica, 1003, a 33), punctul în jurul căruia gravitează toate aceste sensuri este reprezentat de categoria oÙs...a, care însă indică în primul rând individualul concret, și apoi, într-un sens derivat, genul din care acesta face parte. 3 Plotin va depăși această dificultate, făcând ca binele de dincolo de fiinţă să fie un principiu non-formal, anterior ideilor. Capitolul 5: Unul absolut 115 la Plotin, diferenţa dintre Ôn și oÙs...a se șterge complet în lumea inteligibilă. Aceasta nu este o abstracţie conceptuală, ideile nu sunt niște universale, ci sunt individuale, sunt fiinţe propriu-zise. În plus, în cazul fiinţelor inteligibile nu mai există o distanţă între existenţa lucrului respectiv și ce anume este el, ci orice fiinţă inteligibilă este ea însăși o esenţă, o oÙs...a. Plotin arată chiar că Ôn este un nume potrivit pentru oÙs...a1. Astfel, Ôn, oÙs...a și Ôntwj Ôn ajung să se identifice. Trebuie să insistăm mai mult asupra acestei diferenţe dintre „a fi" în lumea sensibilă și „a fi" în lumea inteligibilă. Într-un anumit context2, Plotin vorbește despre două feluri de „a fi" (enai). el spune că, dintre lucrurile despre care spunem că „sunt", unele sunt identice cu acest fapt însuși de a fi, iar altele sunt diferite de propriul lor a fi. de pildă, un om concret nu este identic cu umanitatea însăși, care îl face să fie om; în schimb, sufletul simplu, esenţial, care nu se predică despre altceva, este prin sine însuși, iar nu prin ceva anterior lui. Așadar, în lumea sensibilă, deși spunem că lucrurile de aici sunt (și le numim Ônta), totuși, ele sunt doar într-o manieră derivată, deoarece ele însele sunt distincte de propriul lor fapt de a fi, care le vine din altă parte. Tocmai de aceea, atunci când se trece la lumea inteligibilă, lucrurile de acolo vor fi numite fiinţe veritabile (t¦ Ôntwj Ônta), deoarece ele sunt identice cu propriul lor fapt de a fi, așadar ele sunt cu adevărat, adică în mod direct, iar nu derivat. Mai precis, în lumea inteligibilă nu mai există această diferenţă dintre lucrul care este (tÕ Ôn) și fiinţa lui (oÙs...a), care îl face să fie, care îi 1 Vezi Enneade, iii, 7, 6.27–29: Plotin se întreabă de unde vine nevoia de a preciza că fiinţa veritabilă este o fiinţă veşnică (¢e Ôn). de fapt, spune Plotin, termenul cel mai adecvat ar fi acela de Ôn. Însă, deoarece acest termen este folosit pentru a indica oÙs...a, iar unii au atribuit oÙs...a lucrurilor schimbătoare, a fost nevoie să se precizeze că fiinţa însăși (Ôn) este de fapt eternă. Plotin arată chiar că, în mod real, Ôn desemnează fiinţa inteligibilă, pe când lucrurile sensibile nu sunt propriu-zis „fiinţe", ci ele ţin de domeniul devenirii (vezi Enneade, Vi, 2, 1.16–21). 2 Plotin, Enneade, Vi, 8, 14.1–4. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM116 conferă un a fi (enai). OÙs...a, care arată ce este lucrul și care devine obiect al gândirii, se identifică cu fiinţa (Ôn) respectivă care gândește. Altfel spus, la acest nivel, nu mai avem o oÙs...a separată de cel care gândește această oÙs...a, așadar nu mai avem o oÙs...a pe care altcineva să o poată gândi, ci fiinţa inteligibilă își gândește propria oÙs...a, iar această oÙs...a este ea însăși cea care gândește. Plotin expune în mod detaliat tocmai această unitate dintre lucrul care este și ceea ce este acel lucru, respectiv cum este el gândit. el realizează astfel unitatea cea mai strânsă, dar și cea mai largă a fiinţei, suprapunând diversele aspecte ale fiinţei: ca Ôn, ca oÙs...a, ca obiect al gândirii, dar și ca agent al gândirii. Tocmai de aceea, vom vedea că pentru Plotin dincolo de oÙs...a va fi și dincolo de Ôn, adică dincolo de fiinţa veritabilă (Ôntwj Ôn), precum și dincolo de această gândire a intelectului care se gândește pe sine. Plotin folosește toate cele trei expresii, în echivalenţă: TMpškeina Ôntoj1, TMpškeina oÙs...aj2, precum și TMpškeina noà ka no»sewj3. 3. Expresia „dincolo de fiinţă" de la Platon la neoplatonici după aceste minime precizări privind sensul lui oÙs...a la Platon și apoi la Plotin, se cuvine să analizăm însăși expresia „fondatoare" a neoplatonismului: „dincolo de fiinţă", pornind de la rădăcina ei platonică și până la bogăţia de sensuri pe care o va cunoaște în neoplatonism. la Platon, expresia „dincolo de fiinţă" este singulară; ea nu reapare în nici un alt context afară de cel din Republica, 509 b 9. iar în acest context statului binelui de dincolo de fiinţă este discutabil. Pe de o parte, Platon vorbește despre ideea de bine, care ar intra în mod normal în spaţiul fiinţei, ca una dintre idei, iar pe de altă parte aflăm că acest bine este dincolo de fiinţă, sau deasupra 1 Vezi Plotin, Enneade, iii, 9, 9.1; iV, 4, 16.27; V, 1, 10.2; V, 5, 6.11; Vi, 8, 9.27. 2 Vezi Plotin, Enneade, i, 7, 1.19; V, 1, 8.8; Vi, 8, 16.34; Vi, 9, 11.42. 3 Vezi Plotin, Enneade, i, 7, 1.20; V, 1, 8.7; V, 8, 1.3. Capitolul 5: Unul absolut 117 fiinţei, depășind-o în privinţa puterii și a vârstei. Totuși, maniera acestei depășiri nu este aprofundată și explicată mai mult. Putem înţelege că binele este superior ideilor distincte, lucrurilor cognoscibile pe care le face să fie și pe care le face să fie cunoscute: astfel, binele nu ar mai fi doar o anumită oÙs...a, așa cum soarele, prin care putem vedea celelalte lucruri, nu mai este el însuși un lucru anume, vizibil, ci este însăși lumina, adică condiţia oricărei vizibilităţi. În același fel, binele nu ar fi doar o anume oÙs...a, așadar un lucru cunoscut ca atare, ci el este cel care face ca fiecare obiect cunoscut să fie și să aibă o oÙs...a, aceasta fiind de fapt ceea ce cunoaștem, atunci când cunoaștem un lucru. dar, deși nu poate fi un lucru anume, cu o oÙs...a determinată, totuși, nu este deloc clar ce statut îi rămâne acestui bine. În lectura lor la acest pasaj despre binele de dincolo de fiinţă, neoplatonicii extrag din textul respectiv o indicaţie concretă a unui principiu anterior fiinţei, pe care îl identifică cu unul nonplural (din Parmenide, 137 c 4–142 a 8). Mai mult decât atât, ei operează un fel de reducţie a textului platonic, citindu-l într-o grilă mai radicală. Astfel, dacă la Platon binele era o idee1, Plotin și ceilalţi neoplatonici nu mai înţeleg binele ca o idee, ci ca anterior sferei ideilor, adică anterior lumii inteligibile în întregul ei. Pe de altă parte, în pasajul din Republica, Platon arată în ce sens este binele dincolo de fiinţă: el stă dincolo de fiinţă (tÁj oÙs...aj [...] Øperšcontoj) prin vârsta2 şi prin puterea lui (presbe...v ka dun£mei). o altă traducere mai precisă ar fi aceasta: „unul este deasupra fiinţei, prin vârsta și puterea lui", așadar el este de fapt mai vârstnic și mai puternic. el depășește fiinţa sub aceste două aspecte. În schimb, la autorii neoplatonici - începând cu Plotin - sensul lui TMpškeina devine absolut: unul-bine va fi dincolo de fiinţă și de intelect sub toate aspectele; el nu mai este o idee și nu mai are nici una dintre determinaţiile fiinţei, de aceea nici nu 1 Platon, Republica, 508 e 4 (toà ¢gaqoà „dšan). 2 cuvântul presbe...a, tradus aici prin „vârstă", are și sensul de rang sau demnitate, de drept al celui mai vârstnic. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM118 mai este nevoie să se precizeze sub ce aspect este unul-bine dincolo de fiinţă1. Acest lucru se reflectă și la nivel terminologic: din explicaţia mai largă a lui Platon, neoplatonicii vor păstra doar această expresie: „dincolo de fiinţă" (TMpškeina tÁj oÙs...aj), eliminând precizarea „în privinţa vârstei și a puterii" (presbe...v ka dun£mei). În plus, trebuie să mai remarcăm o nuanţă a textului platonic, pe care autorii neoplatonici tind să o absolutizeze: binele este dincolo de fiinţă, deoarece el dă fiinţă obiectelor cunoașterii. Așadar, la Platon, problema are trei niveluri: obiectele cognoscibile, fiinţa lor, pe care o primesc de la bine, și binele care este astfel dincolo de fiinţa acestor obiecte cognoscibile. Binele este superior fiinţei (oÙs...a) deoarece el oferă fiinţă lucrurilor cognoscibile. În loc să fie el însuși o fiinţă (oÙs...a), el este precum cauza fiinţei2, dar nu iese total din spaţiul lui „a fi"3, așa cum soarele care este sursa luminii și a vizibilităţii rămâne totuși în sfera luminii și a vizibilului. În schimb, pentru neoplatonici, principiul unu-bine este dincolo de fiinţă într-un sens absolut al fiinţei, adică dincolo de întreaga sferă a fiinţei veritabile și complet distins de natura fiinţei. Să vedem însă ce înseamnă pentru Plotin expresia platonică: „dincolo de fiinţă" și de ce aceasta devine pentru el maniera cea mai adecvată de a indica principiul prim. 1 Vezi și analiza lui l. Brisson („Présupposés et conséquences d'une interprétation ésotériste de Platon", în Lectures de Platon, Vrin, Paris, 2000, Anexa 3, pp. 83–87), care insistă asupra importanţei acestor două precizări din textul platonic. 2 Tot astfel, în Republica, 508 e, se spune că binele este cauza știinţei și a adevărului, și tocmai de aceea el este superior știinţei și adevărului. 3 Astfel, în Republica, 507 b, Platon vorbește despre „binele în sine" (aÙtÕ ¢gaqÒn), care este anterior lucrurilor multiple ce au caracterul binelui; binele în sine este ideea unică, aceasta fiind numită „Ö oestin", adică „ceea ce este". Capitolul 5: Unul absolut 119 C. Sensurile lui „dincolo de fiinţă" la Plotin expresia „dincolo de fiinţa" presupune doi „termeni": fiinţa, respectiv principiul de dincolo de fiinţă. În consecinţă, „dincolo de fiinţă" poate fi explicat fie din perspectiva principiului, fie din perspectiva fiinţei. Ambele perspective sunt la fel de îndreptăţite, iar la limită ele nu pot fi despărţite propriu-zis, ci diferă doar printr-un accent superior pus asupra unui termen sau asupra celuilalt. de aceea, vom încerca să le abordăm pe amândouă, discutând atât despre principiul care este „dincolo de fiinţă", cât și despre fiinţa care rămâne „dincoace" de principiu. În primul rând, vom discuta despre „identitatea" principiului de dincolo de fiinţă, și anume, ne vom referi la cele două aspecte prin care el este definit: principiul este „unu" și „bine" în același timp. după această primă analiză, vom trece la a doua parte a problemei, oprindu-ne asupra ocurenţelor textuale ale expresiei „dincolo de fiinţă" și discutând în mod aplicat care sunt „aspectele" fiinţei faţă de care principiul se arată a fi „dincolo". 1. „Dincolo de fiinţă" din perspectiva principiului unu-bine Sensurile transcendenţei principiului faţă de fiinţă sunt expuse de Plotin pornind fie de la aspectul de unitate al principiului, fie de la aspectul său de bine absolut. Tocmai de aceea trebuie să precizăm prin ce anume se disting aceste două aspecte ale principiului, dar și cum ajung ele să fie identificate de gândirea neoplatonică. În plus, această bivalenţă a principiului poate să surprindă. Astfel, dacă privim cele două aspecte ale principiului în distincţia lor, am putea avea impresia că acestea sugerează o dualitate a principiului. Totuși, așa cum vom încerca să explicăm în continuare, unul și binele nu se disting decât din perspectiva gândirii care încearcă să surprindă principiul, așadar din perspectiva fiinţei care urmează după principiu, fără însă a afecta natura unitară a principiului absolut, fără a împărţi această natură. Să vedem așadar ce înseamnă principiul ca unu și cum anume PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM120 acest unu este în același timp binele absolut, fără ca binele prim să fie „altceva" decât unul absolut. Principiul ca unu. Preluând expresia platonică dincolo de fiinţă și făcând din ea ţelul ultim al gândirii sale, Plotin iese din termenii ontologiei tradiţionale: fiinţa lucrurilor nu mai este gândită prin apel la o fiinţă primă, ci fiinţa - cu ambele sale caractere, atât cel de unitate cât și cel de pluralitate - este explicată prin ceea ce o face să fie unitară, înainte chiar ca ea să poată desfășura o pluralitate specifică. Plotin își dă seama de faptul că o unitate plurală nu poate exista decât printr-o unitate pură, printr-un unu absolut, deoarece într-o pluralitate unul este primit din altă parte, adică de la unul anterior; totuși, unitatea nu poate fi primită mereu din afară, de la o unitate anterioară, ci înaintea acestei serii de pluralităţi unitare trebuie să existe unul însuși, non-plural. Acesta este cel de la care fiecare dintre celelalte lucruri își primește unitatea, ajungând să fie un „unu" determinat1. Unul absolut generează fiinţa, impunându-i o unitate specifică, făcând-o să fie ea însăși un unu. diferenţa dintre cele două feluri de unu constă în aceea că unul fiinţei este un unu primit, pe când unul absolut este cel care dă unitatea, care dă acest unu al fiinţei. Unul dă fiinţei condiţia fundamentală în care aceasta poate apărea: anume unitatea; în felul acesta el generează fiinţa, făcând-o să fie ceea ce este. considerăm că acesta reprezintă punctul central al superiorităţii unului absolut faţă de fiinţă, și că doar pornind de aici putem înţelege ce înseamnă că unul este „dincolo de fiinţă". este adevărat că Plotin însuși nu prezintă transcendenţa unului faţă de fiinţă într-o anumită ordine sistematică, de aceea este foarte greu să identificăm un sens fundamental al acestei transcendenţe, pornind de la care să putem ordona toate celelalte sensuri. de fapt, unul este transcendent fiinţei în toate sensurile 1 Plotin, Enneade, V, 3, 15.17: „cel de la care, într-un fel, celelalte [lucruri] sunt și ele [unu]" (par' oá pwj ka t¦ ¥lla). Capitolul 5: Unul absolut 121 acesteia, iar analiza acestei transcendenţe poate începe cu orice aspect. Totuși, toate sensurile lui „dincolo de fiinţă" sunt legate de faptul că fiinţa, ca unu-plural, este instituită de unul absolut care îi dă unitatea. Principiul ca bine. Totuși, am văzut deja că fiinţa veritabilă nu este una inertă, lipsită de viaţă. dar atunci, această unitate - pe care o primește și în jurul căreia se constituie - nu îi poate rămâne indiferentă, și nu poate fi ceva de care fiinţa să nu „știe" într-un fel. din contră, fiinţa veritabilă este o fiinţă gânditoare, iar gândirea ei este îndreptată tocmai spre această unitate a fiinţei și, mai precis, spre cel de la care ea primește unitatea sa, adică spre unul absolut, pe care încearcă în mod constant să îl surprindă. fiinţa însăși nu poate exista în lipsa unului absolut; în plus, activitatea ei nu vizează altceva decât acest principiu absolut unitar. dar, conform unui principiu aristotelic1, orice activitate se îndreaptă spre un bine propriu. Plotin aplică și el acest principiu, însă într-o formă ușor diferită: pentru el, cel spre care se îndreaptă activitatea unui lucru este binele acelui lucru; în consecinţă, cel spre care se îndreaptă activitatea fiinţei veritabile este binele ei, iar acesta este binele absolut, deoarece el nu mai este binele unei fiinţe anume, ci este binele întregii fiinţe, și anume al fiinţei veritabile. el nu este doar „ceva bun", un bine determinat, ci este binele suprem2, dincolo de care nu mai poate exista un alt bine. dar atunci, binele fiinţei este însuși unul spre care se îndreaptă activitatea sa. În felul acesta, unul absolut este identificat cu binele absolut. Unul este identic cu binele. Totuși, nu trebuie să înţelegem că unul și binele ar fi două lucruri diferite, pe care Plotin - și întreaga tradiţie neoplatonică - le suprapune. din contră, cele 1 Aristotel, Etica Nicomahică, 1094 a 1–2. 2 Vezi Plotin, Enneade, V, 5, 13.1–2: „el este Binele, iar nu un bine" (t¢gaqÕn aÙtÕn Ônta ka m3⁄4 ¢gaqÒn). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM122 două aspecte ale principiului prim - acela de unu absolut și acela de bine prim - funcţionează în același timp, iar între ele nu există o diferenţă decât dacă privim relaţia principiului cu fiinţa, așadar cu realitatea pe care acest principiu o generează. Astfel, ca sursă a întregii realităţi plurale, principiul ne apare ca unu; în schimb, ca scop final al întregii realităţi, așadar ca acela spre care tinde întreaga realitate, principiul ne apare ca bine. Principiul „prim" este astfel și principiul „ultim" al întregii realităţi. el are două aspecte indisociabile: atât acela de sursă, origine și început al realităţii, cât și acela de ţintă, de scop și de finalitate a întregii realităţi1. Totuși, cei doi termeni - începutul și sfârșitul - au sens numai în relaţie cu ceea ce începe, respectiv cu ceea ce se îndreaptă spre un sfârșit, așadar ei au sens numai în relaţie cu ceea ce vine după principiu, cu ceea ce este diferit de principiu, și care își are în principiu atât sursa, cât și ţelul existenţei sale. de aceea, cele două aspecte ale principiului nu introduc nici o dualitate în principiul însuși și nu împart unitatea lui. Principiul este și cel care fundamentează întreaga realitate, cel care face posibilă fiinţa veritabilă - și, în consecinţă, chiar și spaţiul devenirii -, dar el este în același timp cel spre care întreaga fiinţă își concentrează activitatea ei specifică. de aceea, Plotin poate să vorbească despre principiu sprijinindu-se atât pe analiza platonică asupra unului, cât și pe analiza platonică privind binele - de aici decurgând bogăţia de sens a Enneadelor. Să vedem însă, și mai concret, cum anume coexistă cele două aspecte ale principiului și de ce fiinţa este generată tocmai de cel spre care ea însăși se îndreaptă. Actul prin care ia naștere fiinţa este un act de contemplaţie a unului absolut: fiinţa încearcă să cuprindă această unitate, însă nu obţine decât imaginea duală a propriei sale existenţe, care se depărtează de unu tocmai în timp ce vrea să îl cuprindă. dar atunci, acest act de contemplaţie este în același timp un act de dorire a unului anterior, iar în această 1 Pentru identitatea începutului (principiul) cu sfârșitul (scopul final), vezi Enneade, iii, 8, 7.17; V, 8, 7.45–47. Capitolul 5: Unul absolut 123 dorire fiinţa se reîntoarce constant spre principiul ei, adică spre cel de la care ea provine, spre cel de la care, într-un fel, ea se depărtează. desigur, nu trebuie înţeles că ar exista o distincţie între aceste două aspecte ale principiului și că principiul ca sursă a realităţii ar fi diferit de principiul ca scop. Scopul final nu este un moment ulterior, la care realitatea ar ajunge în urma desfășurării sale. din contră, Plotin concepe relaţia de întemeiere a realităţii în principiu astfel încât această producere a realităţii să fie în același timp un act de dorire a principiului, o tensiune care reîntoarce lucrurile spre principiul lor. Altfel spus, lucrurile tind spre principiu în același timp în care ele sunt produse; ele vor să se întoarcă la principiul lor tocmai în măsura în care acesta le instituie ca diferite. În măsura în care fiinţa dorește principiul și tinde să îl cuprindă în gândirea ei, tocmai în această măsură ea este instituită ca diferită de principiu, pe care nu îl poate cuprinde, deoarece gândirea fiinţei rămâne plurală. Unul este astfel și cel de la care începe activitatea de contemplaţie proprie fiinţei, dar și cel spre care se întoarce dorinţa constantă a acesteia. Totuși, el nu este niciodată un „obiect" propriu-zis al contemplaţiei și al dorinţei fiinţei, ci acestea indică în direcţia principiului, fără însă a indica „ceva" anume1. Principiul este unu faţă de fiinţa plurală care provine de la ea, și este bine faţă de fiinţa care își îndreaptă întreaga sa activitate spre el; totuși, el nu este un „unu" determinat și nici un „bine" determinat. observăm astfel că cele două aspecte ale principiului, acela de „unu" și acela de „bine", nu au un sens static: ele nu sunt niște proprietăţi care ar reveni unui lucru anume, unei realităţi precise. ele au mai degrabă un sens „funcţional": fiinţa se instituie pornind de la unitatea absolută, care este în același timp binele ei cel mai înalt. Astfel, structura realităţii - de la principiul prim până 1 ideea va fi preluată și accentuată de damascius, care vorbește despre „presentimentul" principiului absolut, căruia nu-i corespunde, însă, un obiect concret, determinat (vezi De principiis, R. i, 4.6–8). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM124 la ultimele derivate - poate fi citită în două direcţii: pe de o parte, de la principiu la derivatele sale, vedem cum principiul întemeiază întreaga realitate, întreaga pluralitate a fiinţelor, care nu poate exista fără simplitatea anterioară a principiului unu. Pe de altă parte, de la derivate înspre principiu, principiul apare ca acela înspre care se îndreaptă dorinţa tuturor fiinţelor, el este scopul final al întregii realităţi, binele comun al tuturor fiinţelor. Astfel, principiul face ca desfășurarea realităţii să fie una circulară: realitatea începe de la principiu ca unitate absolută și anterioară, dar, în același timp, realitatea își are finalitatea în același principiu, ca bine absolut. Principiul este cel de la care începe desfășurarea - inevitabil plurală - a fiinţei, iar în acest sens el este unul absolut, necesar acestei desfășurări; în același timp, principiul este și cel în jurul căruia gravitează fiinţa, cel pe care fiinţa tinde să îl cuprindă, să îl atingă, iar în acest sens el este binele ei absolut. cele două aspecte ale principiului se „reflectă" unul în celălalt, constituind două laturi necesare ale relaţiei fiinţei cu principiul său: fiinţa se „depărtează" de la principiul care rămâne absolut unu, dar în același timp ea tinde să reducă această depărtare faţă de principiu, ea tinde spre unul absolut ca spre binele ei propriu. dacă între principiu și fiinţă există o dinamică dublă (în sensul în care fiinţa se depărtează constant de principiu, dar revine și tinde mereu spre el, rămânând totuși în distincţia ei faţă de el), atunci „unul" și „binele" nu sunt decât cele două capete perfect simetrice ale acestei dinamici1. În ambele cazuri, principiul are o existenţa și o funcţie extra-ontologică, adică el fie precede fiinţa (ca unul care o face posibilă), fie 1 imaginea intuitivă a acestei duble dinamici nu trebuie să fie aceea a unei linii, al cărei „început" imaginar este întotdeauna diferit de „sfârșitul" ei, ci metafora cea mai elocventă care sugerează această dinamică este cea a centrului unui cerc: punctele cercului se depărtează de centru, deoarece ele există tocmai în această depărtare faţă de centru, însă ele tind în același timp spre centru, și numai această con-centrare a lor spre centru este cea care le ţine împreună și care face din ele figura concretă a cercului. este o metaforă pe care Plotin o folosește în repetate rânduri: de pildă, Enneade, i, 7, 1.24; iV, 2, 1.24; V, 1, 11.10; Vi, 5, 5.13. Capitolul 5: Unul absolut 125 direcţionează sfera fiinţei spre scopul ei cel mai propriu, rămânând însă în afara ei, într-o constantă „posteritate", ca un ţel mereu ţintit, însă niciodată atins în mod efectiv. Principiul rămâne astfel „dincolo de fiinţă", în două sensuri ale acestui „dincolo": atât ca un „început" care niciodată nu a fost materializat, cât și ca un „sfârșit sau scop", care niciodată nu va fi concretizat, atins. Principiul unește astfel sensul originii cu sensul finalităţii întregii realităţi. Totuși, aceste două aspecte nu individualizează principiul însuși, nu fac din el o origine propriu-zisă și un scop propriu-zis. Altfel spus, principiul nu este „un unu absolut" și „un bine absolut", adică un unu și un bine determinat, ci el își exercită aceste două „funcţii" ale sale, fără însă a deveni el însuși „o fiinţă anume", ci rămânând în afara sferei fiinţei pe care o generează și care tinde spre el. Principiul va fi astfel „dincolo de fiinţă". Tocmai acest caracter nedeterminat al principiului este cel care explică identitatea unului și a binelui. Unul absolut este identic cu binele absolut deoarece principiul nu este „ceva anume", la care să se adauge apoi proprietatea binelui, sau cea a unităţii, ca și cum unul ar fi diferit de bine. Să dăm un exemplu intuitiv, pentru a înţelege acest lucru: dacă Socrate și Platon sunt doi indivizi, ei sunt în primul rând oameni, sau fiinţe, iar faptul că unul este Socrate iar celălalt este Platon vine să îi departajeze, să îi distingă, făcând din ei două entităţi diferite. În schimb, în cazul principiului nu mai funcţionează această logică a fiinţei: principiul nu este „ceva anume", caz în care „a fi unu" și „a fi bine" s-ar aplica acestui „ceva" ca două proprietăţi distincte. din contră, binele și unul indică această natură primă și simplă a principiului, fără să o determine. Prin „unu" și „bine" nu spunem ceva despre principiu, „nu predicăm ceva despre el, ci ni-l indicăm nou înșine, pe cât posibil"1. Astfel, am putea spune că, la limită, unul este identic cu binele tocmai pentru că unul și binele nu mai au sensuri determinate - și astfel, sensuri distincte - ci „unul" și „binele" nu sunt 1 Plotin, Enneade, ii, 9, 1.7–8. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM126 decât maniere de a indica principiul prim, această natură unică și identică, în care nu există nici o dualitate. Așadar, la drept vorbind, este impropriu a spune că „unul" este identic cu „binele", pentru că unul și binele nu înseamnă două lucruri anume, care să se identifice. nu putem spune că principiul ca unu este identic cu principiul ca bine, deoarece unul și binele nu se află propriu-zis în principiu, ci ele sunt doar două maniere prin care gândirea noastră duală încearcă să-și arate sieși principiul1. În articolul „Plotinos", H.-R. Schwyzer consideră că fragmentul din Enneade ii, 9, 1.5 arată că unul și binele sunt identice2. dar, de fapt, dacă analizăm textul respectiv, observăm că Plotin însuși nu spune că unul ca atare ar fi identic cu binele ca atare, ci doar că, atunci când spunem unu și atunci când spunem bine, vorbim de fapt despre o aceeași natură. În concluzie, unul și binele nu sunt identice ca două principii, sau ca două aspecte concrete ale principiului, ci ca două maniere în care gândirea noastră indică un unic principiu. Mai precis, identitatea unului cu binele este afirmată ca o precauţie, în sensul că, atunci când numim principiul unu și bine, aceste două indicaţii nu trebuie înţelese ca distincte, nici ca o dualitate care ar afecta principiul însuși. Astfel, identitatea unului și a binelui are sens doar din perspectiva fiinţei, care se reclamă de la o unitate primă și care tinde spre un bine propriu; în schimb, din perspectiva principiului, unul și binele nu mai funcţionează propriu-zis, nu mai sunt prezente ca atare, deci, nici nu mai are sens să ne întrebăm dacă ele sunt identice. la limită, principiul este transcendent fiinţei tocmai pentru că el însuși nu mai este propriu-zis nici „unu", nici „bine". 1 Astfel, întreaga gândire a lui Plotin stă sub această condiţie: discursul despre principiu nu descrie principiul, ci încearcă doar să indice înspre el și să apropie pe cât posibil sufletul de principiul prim. 2 H.-R. Schwyzer, „Plotinos", în Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, XXi.1, 1951, col. 552, 48–52: „doch mus man sich Plotinos Gleichung vor Augen halten: Ótan lšgwmen tÕ ›n, ka Ótan lšgwmen t¢gaqÒn, t3⁄4n aÙt3⁄4n de‹ nom...zein t3⁄4n fÚsin ka m...an lšgein ii 9, 1, 5, d. h. ›n und ¢gaqÒn sind identisch." Capitolul 5: Unul absolut 127 2. „Dincolo de fiinţă" din perspectiva triadei fiinţă-viaţă-intelect Am analizat transcendenţa principiului prim atât ca unu, cât și ca bine. În continuare, vom aborda cealaltă perspectivă a lui „dincolo de fiinţă", și anume pornind de la fiinţă: mai precis, vom analiza caracteristicile fiinţei, pornind de la care Plotin instituie necesitatea unui „dincolo de fiinţă". Sprijinindu-ne pe ocurenţele lui „dincolo" (TMpškeina) în opera lui Plotin, vom vedea că există trei sensuri ale transcendenţei, corespunzătoare structurii triadice a intelectului divin, care este în același timp fiinţă, viaţă și gândire. Astfel, dacă intelectul a fost descris ca o fiinţă cu o structură plurală complexă, unul este dincolo de această structură; dacă intelectul are o viaţă proprie, o activitate internă, unul este anterior oricărei activităţi; de asemenea, dacă intelectul este o gândire de sine unitară, unul este dincolo de gândirea cea mai unitară. la fiecare dintre aceste niveluri, principiul este transcendent fie ca unu, fie ca bine absolut. Totuși, în măsura în care cele două sensuri se suprapun, ca două nuanţe inseparabile ale principiului, principiul nu este niciodată unul prim, fără a fi și binele absolut, și invers. de aceea, în analiza care urmează ne vom referi la principiu ca fiind „unul-bine", reunind astfel cele două aspecte ale principiului pe care gândirea neoplatonică le suprapune. Dincolo de structura fiinţei. Un prim sens al transcendenţei unului - foarte strâns legat de ideea că unul generează fiinţa - constă în aceea că unul absolut este non-plural. dacă fiinţa este o unitate plurală, ceea ce o face posibilă este un unu anterior; dar atunci, acest unu nu poate fi la rândul său plural, ci el este doar unu, așadar este non-plural. Pluralitatea fiinţei are un statut aparte: ea nu poate fi infinită (deoarece nu poate exista un infinit în act, ci doar în potenţă1); dar, pentru a fi limitată, pluralitatea are nevoie de o unitate. dar 1 Vezi partea întâi, capitolul 3, A. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM128 această unitate nu poate veni de la ceva care ar fi la rândul lui plural, ci numai de la ceva care este doar unu. Acest unu va fi însă dincolo de fiinţă, adică dincolo de pluralitatea fiinţei; el va avea, în consecinţă, toate „caracteristicile"1 răsturnate ale fiinţei: el nu mai este plural, nu mai este limitat, nu mai este compus, nu mai este determinat în nici un fel. Dincolo de fiinţă va însemna așadar dincolo de structura plurală a fiinţei. Plotin pune în mod explicit expresia „dincolo de fiinţă" în legătură cu structura fiinţei2. el arată că „dincolo de fiinţă vine de la faptul că fiinţa nu poate să nu fie plurală"3. În schimb - așa cum se arată în alt context4 - „cel care nu are în sine multe [părţi]" (tÕ m3⁄4 poll¦ oecon TMn  autù) este unul însuși, care nu mai participă la un alt unu. faţă de acest unu în sine, absolut, orice altceva este inferior (ce‹ron), deoarece orice altceva este plural și aspiră spre unu. Astfel, anterioritatea unului faţă de fiinţă - ca anterioritate faţă de pluralitate - capătă la Plotin un sens absolut: unul este dincolo de fiinţă și nimic altceva nu poate fi dincolo de unu5. Anterioritatea unului faţă de pluralitate este anterioritatea principiului faţă de derivatele sale. 1 Punem „caracteristici" între ghilimele tocmai pentru că, de fapt, acest unu de dincolo de fiinţă nu va avea nici o caracteristică, el fiind dincolo de suma caracteristicilor posibile în sfera fiinţei. „caracteristica" lui fundamentală este aceea că el nu mai poate fi determinat și că nimic nu îl mai poate caracteriza, iar tot ceea ce a fost spus despre fiinţă devine inadecvat unului însuși. 2 Plotin, Enneade, Vi, 2, 17.22–25. 3 Plotin, Enneade, Vi, 2, 17.23. 4 Plotin, Enneade, V, 3, 15.15–18. 5 Plotin, Enneade, V, 3, 15.8–9: „căci ce poate fi dincolo de unu? (t... g¦r  n toà  nÕj [...] TMpškeina)". Acesta este un context foarte fructuos din punct de vedere al problematizării neoplatonice asupra primului principiu. Astfel, la Plotin, faptul că principiul prim este dincolo de fiinţă şi dincolo de toate are și sensul că nimic nu poate fi dincolo de unu, dincolo de principiu. În schimb, așa cum vom vedea în continuare, damascius va observa că, dacă unul este dincolo de fiinţă și dincolo de toate, atunci el păstrează o relaţie cu acest „totul", nefiind, în consecinţă, absolut transcendent. Tocmai de aceea, damascius va pune problema unui principiu dincolo de unu, depășind astfel interdicţia lui Plotin în acest sens. Capitolul 5: Unul absolut 129 explicând transcendenţa faţă de fiinţă prin transcendenţa faţă de pluralitate, Plotin unește de fapt cele două referinţe platonice: din Republica și din Parmenide. A fi dincolo de fiinţă înseamnă a fi non-plural: în felul acesta, binele de dincolo de fiinţă din Republica1 este învestit cu caracteristica non-pluralităţii a unul din prima ipoteză a dialogului Parmenide2. de la acest prim sens al lui „dincolo de fiinţă" ca „non plural", se desprind alte câteva aspecte ale transcendenţei unului, luând în considerare diversele aspecte ce determină pluralitatea fiinţei. În ipoteza unului absolut, Platon însuși pornea de la faptul că unul este non-plural, iar apoi nega de la el celelalte maniere ale pluralităţii (părţi, întreg, figură, mișcare, etc.). la rândul lui, Plotin va nega de la principiul prim toate manierele plurale în care funcţionează fiinţa. Astfel, în același context invocat mai sus3, se arată că fiinţa conţine mai multe genuri prime, fiind, în felul acesta, un unu-plural (n poll£)4. În schimb, principiul nu poate avea pluralitatea generică a fiinţei5, această împărţire a ei pe mai multe linii de forţă: mișcare, repaus, identitate, alteritate. În plus, dacă fiinţa este o pluralitate determinată, iar fiecare „element" al ei are un caracter propriu, o putere paradigmatică și o formă proprie, în schimb, unul care depășește pluralitatea depășește și această determinare intrinsecă fiinţei. Unul-bine va fi lipsit de formă (¢ne...deon). Plotin explică acest lucru făcând din nou apel la faptul că fiinţa a fost generată pornind de la unu: fiinţa (oÙs...a) care a fost generată de la unu conţine formele tuturor lucrurilor6, deoarece nimic nu poate lipsi din ceea ce a fost 1 Platon, Republica, 509 b 9 (TMpškeina tÁj oÙs...aj). 2 Platon, Parmenide, 137 c 4–5 (e„ ›n TMstin, ¥llo ti oÙk  n e‡h poll¦ tÕ ›n). 3 Plotin, Enneade, Vi, 2, 17.22–25. 4 după expresia din dialogul Parmenide, 144 e 5. 5 Vezi, de asemenea, Enneade, Vi, 2, 13, unde se arată că unul anterior fiinţei nu poate fi el însuși gen, ci este anterior genurilor, fiind cel care produce pluralitatea genurilor. 6 Plotin, Enneade, V, 5, 6.3–4. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM130 generat de la unu. dar, unul nu poate fi nimic din lucrurile - sau dintre formele - pe care le-a generat, ci el este dincolo de acestea (TMpškeina toÚtwn)1. dar atunci, un alt sens al transcendenţei unului faţă de fiinţă este acela că unul-bine nu este „ceva anume", el nu poate fi determinat drept „acesta" (tÕ tÒde), așa cum era fiecare dintre fiinţe, precum și fiinţa în ansamblul ei2. Atât ca pluralitate a genurilor, cât și ca pluralitate a formelor, fiinţa este în mod necesar ceva determinat: fiecare parte a fiinţei este ceva anume, adică o formă anume (edÒj ti). În schimb, unul nu mai este determinat în nici un fel. el nu poate fi înţeles ca un lucru anume (aej tÒde)3 și nu poate fi numărat alături de lucrurile pe care le-a generat4. Unul absolut nu este „un unu anume" (›n ti), așa cum este orice lucru determinat, ci el este „unu fără ceva anume" (¥neu toà «t» ›n), adică unul însuși (tÕ «aÙtÒ»)5. el nu este mai întâi „ceva", căruia i-ar reveni apoi caracterul unităţii6. de aceea, Plotin 1 Plotin, Enneade, V, 3, 16.35. desigur, această manieră non-formală a unului nu indică o inferioritate a lui faţă de formă. el nu are nevoie de formă (Enneade, Vi, 7, 32.10) ci, din contră, el este sursa formei și este superior formei: el este cel în care sunt fundamentate toate formele și intelectul însuși, ca sumă a formelor, sau ca „formă a formelor prime", după cum îl numea Aristotel (Despre suflet, 432 a 2). Plotin preia această expresie aristotelică tocmai pentru a arăta că unul este superior intelectului și formelor sale (vezi Enneade, Vi, 7, 17.35–36). 2 Plotin, Enneade, V, 5, 6.5–6: „căci fiinţa trebuie să fie ceva anume (tÒde ti)". 3 Plotin, Enneade, V, 5, 6.7. 4 Plotin, Enneade, V, 5, 6. 5 Plotin, Enneade, V, 3, 12.47–52. Recunoaștem în fundalul acestei probleme o referinţă la stoici, pentru care genul suprem al tuturor lucrurilor era „ceva" (t...), în acesta intrând și fiinţa, și nefiinţa. În schimb, Plotin, care critică pe larg această idee stoică, arată că principiul suprem nu mai intră în nici un gen, el nu mai este nimic anume, și tocmai de aceea toate lucrurile pot veni de la el. 6 Vezi Plotin, Enneade, V, 4, 1.5–10: „el nu este altceva, și apoi unu" (oÙc ›teron Ôn, eta ›n). Se observă aici, ca și în multe alte pasaje ale Enneadelor, că Plotin vorbește despre unu utilizând vocabularul fiinţei (unul este prin el însuși și este cu adevărat unu), chiar dacă vrea să transmită de fapt transcendenţa unului faţă de fiinţă. Acesta va fi un aspect pe care damascius îl va specula foarte mult, arătând că limbajul nostru, discursul nostru, este cel care ne îndepărtează de fapt de principiu, afirmând despre el lucruri care nu i se potrivesc. Capitolul 5: Unul absolut 131 trage concluzia că este fals chiar și a spune că el este unu (tÕ n enai). desigur, în felul acesta reintroducem în el fiinţa și dualitatea, spunând în mod implicit că unul este ceva, deși el nu are în nici un fel fiinţă, ci este dincolo de fiinţă. Așadar, unul nu poate fi determinat nici măcar ca unu1, dacă prin unu înţelegem ceva unitar, adică un unu anume. Unul absolut este liber de orice determinaţie, chiar și de cea mai înaltă, a unităţii. În consecinţă, el nu mai poate fi indicat drept „acesta" sau „acela", deoarece el nu mai este ceva anume. dar atunci, înseamnă că, chiar și dacă spunem că unul este „dincolo de fiinţă", acest „dincolo de fiinţă" nu mai indică nici el „ceva anume"2, ci din contră, indică pe cel care nu mai este „acesta" (tÕ oÙ toàto)3. Așadar, dincolo de fiinţă nu indică o zonă determinată a realităţii, precum un lucru concret, situat deasupra fiinţei, ci indică ceea ce nu mai poate fi determinat, ceea ce, într-un fel, nici nu mai poate fi indicat, deoarece nu mai este „ceva anume". În măsura în care fiinţa este ceva anume și este ceva determinat, dincolo de fiinţă este tocmai dincolo de această condiţie a fiinţei. dacă universul inteligibil este foarte bine determinat și structurat ca esenţă și ca număr, deasupra intelectului avem o indeterminare absolută, însă nu în sensul unei instabilităţi ontologice, ci în sensul depășirii oricărei determinaţii: unul nu mai are nevoie să fie „ceva anume". el este absolut liber, pentru că în cazul lui nu mai funcţionează nici o determinaţie și nici o necesitate. dacă unul absolut este dincolo de orice determinaţie, fiinţa este un fel de urmă a unului4, deoarece el îi dă unitatea, ca o 1 Plotin reia analiza platonică asupra unului din prima ipoteză (Parmenide, 141 e 10–11), care, nefiind plural, nu putea avea nici o determinaţie a fiinţei - inevitabil plurală - , astfel încât, în cele din urmă, el nu putea fi nici măcar unu, deoarece chiar și în acest caz ar fi fost ceva anume și ar fi participat la fiinţă. 2 Plotin, Enneade, V, 5, 6.11–12 (TÕ g¦r TMpškeina Ôntoj oÙ tÒde lšgei). 3 Plotin, Enneade, V, 5, 6.13. 4 Plotin, Enneade, Vi, 7, 17. de asemenea V, 5, 5: fiinţa ca urmă a unului, de la care derivă. la damascius, întreaga realitate va fi gândită ca o urmă a inefabilului. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM132 primă determinaţie a fiinţei. formele inteligibile nu pot fi forme decât pentru că sunt precizate, fixate în ceea ce sunt ele, iar această fixare o primesc prin prezenţa unului care le dă unitate, rămânând el însuși dincolo de orice determinaţie, chiar și de cea concretă a unităţii. Astfel, principiul indeterminat dă naștere determinaţiei esenţiale a fiinţei: determinaţia unităţii. cel care este unitar fără a fi „ceva anume" determină prin prezenţa lui fiinţa unitară, cea care nu mai este unu absolut, ci este un prim unu determinat, un prim „ceva anume" unitar. Unul absolut este astfel sursa indeterminată a tuturor fiinţelor pe care le determină și le generează. Unul este „puterea tuturor [lucrurilor]" (dÚnamij p£ntwn). Venind de la cea mai mare putere, activitatea lui prinde existenţă reală și devine astfel fiinţă. dar, în felul acesta, principiul însuși este dincolo de fiinţă și dincolo de toate (TMpškeina tîn p£ntwn), adică dincolo de toate lucrurile pe care el însuși le produce1. În concluzie, un prim nivel de sens al expresiei dincolo de fiinţă este acela al unei depășiri a structurii fiinţei: unul este dincolo de pluralitatea unitară a fiinţei (el este unu non-plural: m3⁄4 poll£); el este dincolo de pluralitatea genurilor fiinţei; de asemenea, el este dincolo de totalitatea fiinţei, adică de suma celor care intră în această pluralitate (TMpškeina toÚtwn); unul este dincolo de determinaţia specifică fiecărui lucru din această pluralitate, deoarece el nu mai este „ceva anume" (oÙ tÒde); în plus, pentru a închide cercul, unul este dincolo de această structură complexă a fiinţei ca întreg (TMpškeina tîn p£ntwn), el fiind puterea care dă naștere acestei totalităţi a fiinţei. Plotin nu scapă din vedere nici unul dintre aspectele fiinţei, ci pe toate le suprimă, atunci când încearcă să treacă la principiul de dincolo de fiinţă. 1 Plotin, Enneade, V, 4, 2.38. Trebuie să remarcăm că, în acest context, Plotin urmează îndeaproape referinţa platonică din Republica 509 b 9, în care Platon însuși spunea că binele este „superior fiinţei, depășind-o în putere (dun£mei)". dar, dacă la Platon dincolo de fiinţă trimite spre ceva superior în putere faţă de fiinţă, la Plotin unul-bine de dincolo de fiinţă este el însuși puterea tuturor lucrurilor, puterea care instituie fiinţa. Capitolul 5: Unul absolut 133 Tocmai de aceea, transcendenţa unului-bine faţă de fiinţă trebuie înţeleasă cu toate aceste aspecte ale ei, iar nu redusă la un aspect sau altul. Astfel, în cartea sa Plotinus. The Road to Reality1, J. M. Rist arată că unul de dincolo de fiinţă ar însemna unul de dincolo de fiinţa limitată, în sensul în care, în filozofia greacă fiinţa trebuie să fie limitată. Unul de dincolo de fiinţă ar însemna „fiinţa infinită". considerăm însă că o astfel de interpretare este parţială. de altfel, ea este contrazisă de un aspect al gândirii lui Plotin, și anume acela că intelectul divin este el însuși deja fiinţa infinită, în sensul în care din fiinţa lui nu poate lipsi nimic2. În intelectul divin, limitarea și infinitul concordă, exprimând împreună perfecţiunea fiinţei prime, care este și unitară, și astfel limitată, însă este și totală, și astfel nelimitată. dar atunci, unul de dincolo de fiinţă trebuie să fie dincolo chiar și faţă de fiinţa infinită a intelectului divin3. Mai precis, unul este dincolo de orice manieră pe care o îmbracă fiinţa: în măsura în care fiinţa are o limitare inerentă (neputând fi un infinit în act), unul absolut nu mai este limitat în nici un fel; pe de altă parte, în măsura în care fiinţa este nelimitată ca potenţă, conţinând întreaga realitate în mod paradigmatic, unul este dincolo de această totalitate, de această completitudine pe care nimic nu o limitează, sau din care nimic nu lipsește; în acest sens, el este „dincolo de toate" (TMpškeina tîn p£ntwn)4, nefiind nici ceva anume din cele ce compun această totalitate, nici totalitatea însăși. faptul că unul nu mai este limitat este doar unul dintre aspectele transcendenţei sale faţă de fiinţă. dar transcendenţa unului are două laturi: el depășește ambele 1 J.M. Rist, Plotinus. The Road to Reality, cambridge University Press, cambridge, 1967, capitolul 3: „The Plotinian one", pp. 21–37, mai ales pp. 24–30. 2 Vezi Enneade, Vi, 6, 18. 3 Sensul infinitului pe care Plotin l-a elaborat în tratatul Vi, 6, 18 este singurul care poate fi acceptat în lumea inteligibilă, singurul care nu contrazice unitatea acesteia. dar atunci, ce alt sens ar mai putea primi „fiinţa infinită" în contextul Enneadelor, ce alt sens superior chiar și „fiinţei infinite" a intelectului divin? 4 Plotin, Enneade, V, 4, 2.39–40. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM134 aspecte ale fiinţei inteligibile: atât acela de unitate, cât și acela de totalitate; altfel spus, unul este dincolo de limitarea inerentă fiinţei, dar și dincolo de această infinitate a fiinţei. În plus, unul nu poate fi în continuare tot o fiinţă. faptul că unul este absolut nedeterminat nu înseamnă că el ar fi o fiinţă lipsită de determinaţii (în fond, fiinţa însăși este deja o determinaţie), ci el este cel faţă de care poate fi gândită orice determinaţie în genere. Prin unu, Plotin nu vrea să indice un tip superior de fiinţă, ci vrea mai degrabă să arate că fiinţa supremă, inteligibilă, infinită în potenţa ei, este constituită în funcţie de un principiu superior, care nu mai are nevoie de structura - duală și auto-reflexivă - a fiinţei. Prin principiul unu, Plotin vrea să descrie unitatea absolută: aceasta nu mai poate fi nici măcar unu, adică nu mai poate avea determinaţia unităţii; în plus, aceasta nu mai poate avea nici măcar determinaţia totalităţii, a infinităţii intelectului divin. Așadar, unul nu trebuie înţeles din nou în logica fiinţei, ca o fiinţă infinită - care rămâne totuși fiinţă - ci ca ieșind din termenii fiinţei. Unul trebuie să fie dincolo de orice aspect al fiinţei, chiar dacă această depășire a fiinţei aduce și o dificultate suplimentară în a preciza ce anume înseamnă unul. Principiul este dincolo de toate determinaţiile fiinţei, chiar și faţă de cele reciproc opuse, precum limita și nelimitatul. Dincolo de activitatea fiinţei. Unul este dincolo de întreaga sferă a fiinţei, de întreaga sa pluralitate, deoarece el este puterea care a generat această pluralitate. dar de aici se naște o problemă: dacă unul a generat întreaga sferă a fiinţei, atunci el însuși are o activitate proprie. Totuși - după expresia lui Aristotel pe care Plotin o acceptă -, orice activitate se îndreaptă spre binele propriu celui care realizează acea activitate1. dar atunci, dacă principiul prim are și el o activitate proprie, oare aceasta nu se îndreaptă la rândul ei spre altceva, spre un „bine" care ar situa principiul într-o poziţie de inferioritate? 1 Aristotel, Etica nicomahică, 1094 a 1–2. Capitolul 5: Unul absolut 135 Răspunsul lui Plotin pornește tocmai de la afirmaţia aristotelică (anume că orice activitate tinde spre un bine propriu), însă depășește cadrul aristotelic al problemei1. el acceptă că fiecare lucru tinde spre bine; mai mult, el strânge relaţia dintre activitatea unui lucru și binele lui, spunând că binele unui lucru constă tocmai în activitatea celei mai bune părţi a lucrului respectiv2: de pildă, în cazul omului, partea sa cea mai bună este sufletul, așadar binele lui constă în activitatea sufletului. dar din această suprapunere, Plotin trage o concluzie care depășește fundalul propriu-zis al problemei. el spune că, dacă partea cea mai bună a unui lucru (în exemplul său este vorba despre suflet) își îndreaptă activitatea înspre ceea ce este cel mai bun, atunci acest cel mai bun nu mai este un bine relativ (adică doar al sufletului), ci este binele însuși, absolut3. Altfel spus, în fiecare lucru există o parte care este „cea mai bună", așadar fiecare lucru posedă un bine relativ, un bine al lui; dar, dacă această parte (care este cea mai bună în raport cu lucrul respectiv) tinde spre un alt bine, atunci acest alt bine este anterior binelui relativ, așadar el este un bine absolut. dar acest bine nu mai poate căuta un bine și mai înalt, de vreme ce el însuși nu mai este parţial. În concluzie, fiecărei fiinţe îi corespunde un bine propriu, parţial, însă, în plus, fiinţa ca întreg tinde spre acest bine absolut, care nu mai tinde la rândul lui spre un alt bine anterior. În acest sens, binele absolut este dincolo de fiinţă 4. 1 Plotin, Enneade, i, 7, 1. 2 Vezi Enneade, i, 7, 1.1–5. Plotin pare astfel să accepte atât ideea aristotelică despre tendinţa tuturor lucrurilor spre bine, cât și ideea stoică despre binele care constă în activitatea proprie fiecărei fiinţe. Totuși, unind aceste două idei, Plotin va trage concluzia existenţei unui bine suprem, spre care tind toate fiinţele, și care nu se mai manifestă ca activitate, ci este punctul final spre care se îndreaptă activitatea tuturor fiinţelor. 3 Așadar, binele propriu sufletului ar consta în activitatea părţii lui celei mai bune (anume activitatea de a gândi). Însă, dacă însuși acest bine propriu sufletului se îndreaptă la rândul lui spre un alt bine, atunci acel bine nu mai poate fi doar un bine propriu sufletului, ci este binele absolut, este binele pur și simplu (¡plîj toàto ¢gaqÒn). 4 Plotin, Enneade, i, 7, 1.7–10. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM136 Toate lucrurile tind spre acest bine absolut, însă el însuși nu mai tinde spre nimic altceva. În plus, el nu este bine printr-o activitate sau printr-o gândire a sa. căci activitatea - ca și gândirea - este o căutare a unui bine superior, pe când binele absolut nu mai caută nimic anterior lui. Binele suprem nu este bine așa cum poate fi o fiinţă bună (adică prin activitatea sa cea mai bună), ci el este binele în sine, adică prin simplul fapt de a rămâne sau de a sta în sine însuși1. Așadar, el este „dincolo de fiinţă", fiind dincolo de activitatea fiinţei2. dar ce înseamnă că acest principiu nu mai tinde spre altceva și nu mai are nevoie de altceva? Putem înţelege acest lucru în trei sensuri. Astfel, dacă toată fiinţa aspiră spre un principiu anterior și mai unitar decât ea, având nevoie de el, în schimb, acest principiu nu mai are nevoie de nimic: el nu are nevoie nici de fiinţa pe care a generat-o, nici de ceva superior lui și, la limită, nici de sine însuși3. În fiecare din aceste trei cazuri, principiul se va arăta a fi „dincolo de fiinţă". În primul rând, unul-bine nu are nevoie de ceva superior lui, căci nu mai poate exista nimic superior lui: altfel, el însuși nu ar mai fi binele, ci ar fi doar o altă fiinţă care aspiră spre un bine superior. observăm că sensul ascendent al realităţii - înspre un bine suprem - este aici întrerupt. dacă toată realitatea își 1 Enneade, i, 7, 1.18 (aÙtÍ monÍ). descoperim aici termenul mon», care indică stabilitatea principiului în el însuși, caracteristică pe care o oferă și fiinţei (vezi partea întâi, capitolul 3, c). de asemenea, în Enneade, V, 3, 12, 35–39, Plotin arată că „pentru ca altceva să existe după unu, acesta nu trebuie decât să stea în liniște în sine însuși (1suc...an ¥gein TMf'  autoà); altfel, ar însemna că el se mișcă înaintea mișcării și gândește înaintea gândirii", ceea ce este absurd. 2 Enneade, i, 7, 1.19–20. Plotin leagă în acest context cele trei sensuri fundamentale ale transcendenţei principiului prim: el este dincolo de fiinţă, dincolo de activitate și dincolo de intelect şi de gândire. dacă fiinţa are o structură triadică (fiinţă, viaţă [adică activitate proprie] și intelect), principiul este dincolo de fiecare dintre aceste ramuri ale fiinţei. 3 Plotin (Enneade, Vi, 7, 24.15–16) arată că unul-bine este bine nu pentru el însuși, ci pentru celelalte; în schimb, el însuși nu mai tinde spre bine, ci este binele însuși, așadar nu are nevoie de sine însuși. Capitolul 5: Unul absolut 137 îndreaptă activitatea spre acest principiu și bine prim, în schimb, binele însuși nu mai caută ceva dincolo de el. Tocmai în acest sens, unul-bine va fi „dincolo de fiinţă". În al doilea rând, el nu are nevoie de fiinţă. el generează fiinţa nu ca pe un lucru superior lui, de care ar avea nevoie, ci o creează ca pe ceva inferior și pe care, odată generată, o lasă în afara sa. or tocmai acest lucru indică expresia „dincolo de fiinţă". Astfel, în Enneade, Vi, 8, 19.13, Plotin reia această expresie platonică - pe care o pune de data aceasta pe seama „celor din vechime" (to‹j palaio‹j) - încercând să elibereze total unul de relaţia lui cu fiinţa. „dincolo de fiinţă" ar avea un sens ascuns, anume: nu numai că unul a generat fiinţa, ci, în plus, el este liber faţă de această fiinţă pe care a generat-o. el nu este supus fiinţei, ci toate lucrurile îi sunt supuse lui1, el fiind astfel „dincolo de fiinţă". În al treilea rând, binele absolut este liber și în sine însuși, căci el își dă sie însuși realitate (Øpost»saj aÙtÒn)2 dar, pentru aceasta, el nu are nevoie să facă ceva anume; activitatea prin care el își dă sieși realitate nu mai este o activitate propriu-zisă, ci este una care stă în sine, sau stă pe loc (TMnšrgeia mšnousa)3. Așadar, deși vorbim despre el ca și cum ar fi și ca și cum ar avea o activitate, de fapt, „ceea ce pare a fi fiinţa lui" (tÕ oOEon enai) constă în faptul că el însuși „pare să se producă pe sine" (oOEon poio‹ aÙtÒn), prin „ceea ce pare a fi activitate lui" (oOEon TMnšrgeia)4. Plotin folosește intenţionat acest limbaj al „aparenţei", sau al lui „ca și cum ar fi", pentru a arăta că, deși vorbim 1 Vezi și Enneade, Vi, 8, 16.10 „toate sunt supuse lui". 2 Plotin, Enneade, Vi, 8, 16.15. 3 Vezi și Enneade, i, 7, 1.15, în care se spune că principiul nu își mai îndreaptă activitatea sa spre altceva, ci „stă în liniște ca o sursă și principiu" (TMn 1sÚcJ oâsan phg3⁄4n ka ¢rc»n). Acest tip de activitate, care nu iese din sine înspre altceva, anunţă într-un fel perspectiva lui Porfir, care va gândi principiul ca pe un act pur de a fi, care nu se mai împarte în agent și obiect, care nu se mai îndreaptă spre ceva diferit de sine. Vom discuta această perspectivă în primul capitol al părții secunde din această carte. 4 Vezi Enneade, Vi, 8, 16.20–27. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM138 despre el în acești termeni specifici fiinţei (spunând că principiul este, produce și acţionează), de fapt, el este dincolo de toate acestea. el pare să fie, sau este ca şi cum ar fi, ca şi cum s-ar produce pe sine și ca şi cum ar avea o activitate specifică, însă, de fapt, el nu mai are nevoie de această condiţionare internă specifică fiinţei (care are o activitate propriu-zisă, prin care se manifestă ca fiinţă). dacă fiinţa presupune o manifestare duală (intelect - inteligibil) sau triadică (fiinţă - viaţă - intelect), iar în cele din urmă ea are forma unei pluralităţi totale (ca număr total), în schimb, activitatea unului nu mai este o activitate reflectată asupra sa (în care cel ce acţionează devine plural), ci o activitate pură, care stă pe loc. el este „ca și cum ar privi spre sine"1, însă această privire spre sine nu mai este realizată în dualitate, și tocmai de aceea Plotin îi dă acest caracter ipotetic: „ca și cum", pentru a sugera că asemănarea cu fiinţa nu se mai realizează propriu-zis. el pare să acţioneze, însă este de fapt anterior oricărui act, oricărei activităţi. Astfel, dacă fiinţa este în mod fundamental o activitate îndreptată spre bine, principiul este dincolo de activitatea fiinţei. Dincolo de gândirea fiinţei. Unul-bine este astfel dincolo de fiinţă, în acest sens în care el nu mai acţionează propriu-zis, ci produce toate lucrurile fiind anterior activităţii de producere și oricărei activităţi în genere. dar atunci, el este dincolo chiar și de cea mai înaltă dintre activităţi, anume cea specifică fiinţei: activitatea de a gândi. Așa cum am văzut, fiinţa deplină nu poate fi lipsită de viaţa și de activitatea de a gândi; fiinţa veritabilă este un intelect care tinde spre unitate și atinge cea mai mare unitate posibilă pentru o fiinţă. Totuși, acest intelect nu poate atinge unitatea absolută: deși încearcă mereu să o cuprindă, el recade în dualitate, neputând cuprinde unul absolut. În schimb, unul anterior este dincolo de intelect şi dincolo de gândirea 2 specifică 1 Plotin, Enneade, Vi, 8, 16.19–20 (oOEon prÕj aÙtÕn blšpei). 2 În grecește, gândire (nÒhsij) are același radical cu verbul a gândi, a înţelege (noein), și cu substantivul intelect (noàj). În românește este greu să păstrăm ~ Capitolul 5: Unul absolut 139 intelectului, adică dincolo de gândirea cea mai unitară. Acesta este al treilea sens major al transcendenţei unului-bine. Plotin pune de multe ori în egalitate faptul de a fi dincolo de fiinţă și faptul de a fi dincolo de intelect şi de gândire1. Astfel, în Enneade, V, 1, 8.8, Plotin arată că unul este tatăl intelectului, tatăl cauzei2, sau binele de dincolo de intelect şi de fiinţă. dar, dacă expresia dincolo de fiinţă se regăsește la Platon ca atare, în schimb, expresia dincolo de intelect nu există în textele platonice; totuși, Plotin o prezintă ca fiind o formulare platonică. de fapt, el suprapune sensul câtorva topos-uri platonice. În primul rând, este vorba de binele de dincolo de fiinţă (din Republica, 509 b 9) și de fiinţa care nu poate fi lipsită de intelect (din Sofistul, 248 e 6–249 a 2)3. din aceste idei platonice, Plotin deduce faptul că unul-bine este dincolo nu numai faţă de fiinţă, ci și dincolo de intelect. Pentru a înţelege mai bine fundalul acestei suprapuneri, am putea să amintim faptul că, în pasajul din Republica 509 b, binele este cel care dă obiectelor cunoașterii fiinţa, dar și acest fapt însuși de a fi cunoscute (tÕ gignèskesqai). dar atunci - deși Platon nu spune acest lucru explicit - se subînţelege că binele însuși este superior cunoașterii și faptului de a fi cunoscut. În al doilea rând, în concluzia primei aporii asupra unului (Parmenide, 142 a 5), Platon arată că unul nu are fiinţă și, în consecinţă, el nu poate fi cunoscut (oÙd gignèsketai). Pornind de aici, Plotin - urmat de întreaga tradiţie neoplatonică - poate identifica binele de dincolo de fiinţă și de cunoaștere, cu unul care nu este (și nici nu poate fi) cunoscut. Unul-bine va fi astfel dincolo de fiinţă, dar și dincolo de intelect, adică dincolo de gândirea cea mai înaltă și de cunoașterea cea mai unitară care caracterizează această unitate între termeni, redând nÒhsij prin înţelegere. Totuși, trebuie să avem în vedere această înrudire semantică. 1 Vezi, de pildă, Plotin, Enneade, i, 7, 1.19–20, precum și V, 3, 1.21–28. 2 Vezi Platon, Scrisori, 323 d 4. 3 Vezi de asemenea Platon, Timaios, 30 b 2–c 1, în care se spune că universul sensibil este un vieţuitor dotat cu gândire și este făcut după un model inteligibil, care la rândul lui trebuie să fie un vieţuitor perfect, adică dotat el însuși cu gândire. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM140 intelectul divin sau fiinţa veritabilă. Unul-bine este dincolo de gândirea primă, a fiinţei prime, care se cunoaște pe sine și cunoaște tot ceea ce este inteligibil1. intelectul și gândirea specifică lui sunt plurale, pe când principiul anterior nu mai este plural. este adevărat că Plotin a acordat foarte multă atenţie descrierii intelectului ca unitate a fiinţei și gândirii. Totuși, deși este o gândire în unitate, gândirea însăși rămâne duală, pe când principiul tuturor lucrurilor nu poate fi dual, ci dincolo de această dualitate a gândirii. Astfel, în Enneade, V, 6, 6.29, expresia dincolo de intelect este explicată pornind tocmai de la teza platonică (din Sofistul, 248 e 6–249 a 2) a necesităţii ca fiinţa să aibă intelect. Plotin observă însă că această dublă condiţionare între fiinţă și intelect (în sensul în care fiinţa este intelect, iar intelectul este fiinţă) indică, de fapt, pluralitatea intelectului. „A gândi este împreună cu a fi"2, așadar „a gândi nu este unu, ci plural". Mai mult decât atât, gândirea dedublează ea însăși lucrurile: avem pe de o parte omul și pe de altă parte gândirea omului; avem dreptatea și gândirea dreptăţii. Gândirea desface astfel orice unitate în două, pentru ca apoi să reunească din nou cele două părţi într-un întreg. În gândire, unul devine doi, iar doi devin unu3. Gândirea este tocmai această dublă 1 o altă referinţă platonică - pornind de la care Plotin construiește ideea unui „dincolo de gândire" - este aceea din Philebos, 64 c, în care Platon spune că viaţa cea mai bună - anume cea a intelectului - se află „în vestibulul binelui". Plotin preia această expresie, însă o aplică intelectului divin, care este în același timp fiinţa primă și viaţa cea mai înaltă, asociată acesteia. el arată că acest intelect nu este în sine primul, ci el stă „ca într-un vestibul al binelui", pe care îl exprimă, fiind ca o amprentă a binelui în pluralitate. Plotin însă arată că, în căutarea principiului prim, nu trebuie să ne oprim la acest „vestibul", ci trebuie să trecem la binele însuși, care este astfel „dincolo de intelect". 2 observăm că Plotin recurge în acest context la teza parmenidiană a identităţii fiinţei cu gândirea (tÕ g¦r aÙtÕ noe‹n TMst...n te ka enai) (teză a cărei sursă textuală se află chiar în Enneade, V, 1, 8.17), însă el accentuează mai degrabă aspectul plural al acestei identităţi: fiinţa este însoţită de gândire și invers, gândirea este însoţită de fiinţă, așadar gândirea este, de fapt, plurală. 3 Plotin, Enneade, V, 6, 6.27 (tÕ n dÚo, ka aâ t¦ dÚo e„j n oercetai). Capitolul 5: Unul absolut 141 mișcare, de dedublare și apoi de reunire, care nu poate funcţiona în lipsa dualităţii1. intelectul, precum și gândirea cea mai unitară care îi este specifică, rămân în cele din urmă duale. În schimb, cel care este dincolo de fiinţă trebuie să fie și dincolo de gândire (toà noe‹n TMpškeina)2: el nu se va gândi pe sine, și nici nu va putea fi gândit de către altceva. Pe de o parte, el nu se gândește pe sine, deoarece nu are nimic în sine pe care să îl gândească. În plus, el nu poate fi gândit sau cunoscut nici măcar de către altceva; desigur, așa cum am văzut, gândirea dedublează orice lucru, făcându-l să fie doi în loc de unu; în schimb, unul nu poate fi doi, așadar nu poate fi dedublat. În consecinţă, el nu mai poate fi gândit ca atare, ci este dincolo de intelect, dincolo de gândirea cea mai înaltă3. Gândirea intelectului este unitară, iar cel ce gândește nu este diferit de obiectul său ca două lucruri distincte, ci doar prin raţiunea lor distinctă (À lÒgJ)4, în sensul în care orice gândire are nevoie de un obiect al gândirii, și orice obiect al gândirii are nevoie de o gândire corespunzătoare, chiar și atunci când acestea ajung să coincidă, ca în cazul intelectului. dar atunci, o altă gândire mai unitară nu poate exista. de aceea, Plotin arată că, „dacă trecem deasupra acestei gândiri, nu ajungem la altă gândire și la altă fiinţă, ci ajungem dincolo de fiinţă și de gândire (TMpškeina oÙs...aj ka no»sewj), la ceva minunat5, care nu are în sine nici fiinţă, nici 1 dar nu numai că gândirea funcţionează în dualitate ci, în plus, faptul de a gândi sau de a cunoaște este el însuși „un lucru anume" (›n ti), iar prezenţa lui face ca însuși acela care cunoaște să fie dublu și determinat în sine. În schimb, unul absolut nu mai este „un lucru anume", ci el este unu fără „ceva anume" (¥neu toà «t» ›n); unul este absolut (tÕ «aÙtÒ»). Vezi Enneade, V, 3, 12.49–52. 2 Plotin, Enneade, V, 6, 6.30. 3 Vezi, de asemenea, Enneade, V, 3, 11.28; V, 6, 2.2. 4 Plotin, Enneade, Vi, 7, 40.17. 5 Acest „ceva minunat" (ti qaumastÒn) este obiectul celei mai înalte viziuni platonice (Banchetul, 210 e). el este minunat sau surprinzător, deoarece indică o ruptură de nivel faţă de toate celelalte obiecte ale contemplaţiei, care sunt doar frumoase. Viziunea lui apare „deodată" (TMxa...fnhj), așadar în mod PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM142 gândire, ci este singur cu el însuși"1. el nu mai are nici măcar o gândire asupra lui însuși, așa cum avea intelectul. Totuși, absenţa gândirii nu trebuie înţeleasă ca o lipsă a unului, ca și cum principiul prim nu ar fi în stare să gândească, ci ar fi inconștient de propriul său rang în ierarhia realităţii. Trebuie să remarcăm că, în fiecare dintre cele trei niveluri pe care le-am analizat, transcendenţa principiului nu aduce cu sine o „lipsă" ci, din contră, un prea-plin al principiului. Astfel, dacă unul nu este plural, nu înseamnă că el este mai puţin sau mai mic decât fiinţa plurală; din contră, el este puterea care instituia întreaga fiinţă. de asemenea, dacă principiul nu are o activitate, precum fiinţa, nu înseamnă că el este lipsit de activitate - într-un fel de inerţie, precum cea a materiei -, ci înseamnă că el instituie fiinţa fără să facă ceva în acest sens, așadar prezenţa lui este, de fapt, superioară activităţii. În același sens trebuie să înţelegem în contextul de faţă faptul că principiul nu gândește. Unul nu poate avea despre sine o cunoaștere intermediată de gândire, căci gândirea ar însemna deja o pluralitate obiect-subiect și o pluralitate a obiectului gândit. de aceea, în loc de gândire, Plotin vorbește în cazul unului despre „un fel de contact indicibil și fără gândire"2. dacă unul este indicibil, nu înseamnă că el însuși nu se cunoaște pe sine, ci, din contră, el se cunoaște pe sine în mod indicibil, adică fără ca această cunoaștere să producă o „expresie" anume a celui cunoscut, expresie diferită de acesta din urmă. Astfel, lipsa gândirii este de fapt superioară gândirii înseși. de aceea, Plotin rafinează această afirmaţie, spunând, în alte context ale Enneadelor, că totuși, unul ar avea un fel de cunoaștere neașteptat, ieșind din parcursul obișnuit al cunoașterii care descoperă lucrurile unul după altul. Același lucru este sugerat și de Plotin, aici sau în alte contexte: binele de deasupra fiinţei nu mai este el însuși o altă fiinţă și o altă gândire, ci ceva de altă natură, „ceva surprinzător", pe care îl putem indica doar printr-o altă expresie platonică, și anume aceea de „dincolo de fiinţă". Plotin leagă în felul acesta cele două referinţe platonice, din Banchetul și din Republica. 1 Plotin, Enneade, Vi, 7, 40.24–28. 2 Plotin, Enneade, V, 3, 10.42. Capitolul 5: Unul absolut 143 de sine, însă una nemijlocită, care nu mai este duală și nu mai are structura subiect-obiect, cunoscător-cunoscut1. Gândirea unului ar fi astfel o gândire pură, act pur de a gândi, în care nimic altceva nu se mai instituie ca un obiect distinct, așa cum se întâmpla în cazul intelectului2. Astfel, unul „gândește altfel" decât intelectul: el are o gândire intensă (katanÒhsij)3, sau are o gândire superioară (ØpernÒhsij)4. Unul este „transparent lui însuși" (diakritikÕn  autoà)5. cunoașterea de la nivelul unului nu se mai realizează pe modelul vederii (precum în cazul intelectului care are o viziune a unului), ci pe modelul atingerii: unul are un contact (TMpibol») cu sine însuși, ca formă de cunoaștere. Totuși, această conștiinţă de sine a unului nu mai poate fi descrisă în termenii gândirii noastre. Plotin vrea numai să arate că aceasta nu mai are structura duală a gândirii, fie că ne referim la gândirea discursivă, fie la cea intelectivă. În schimb, gândirea însăși nu poate exista fără acest „dincolo de gândire". Astfel, gândirea cea mai înaltă, deși rămâne duală, caută o unitate anterioară dualităţii. ea tinde spre unul absolut, deși nu îl poate cuprinde. Gândirea propriu-zisă, a intelectului divin, se naște tocmai din această încercare - niciodată realizată - de a gândi principiul prim; neputând cuprinde acest principiu (care rămâne unu absolut, așadar sustras gândirii și dualităţii), intelectul ajunge să se gândească pe sine ca provenind de la acest prim principiu, ca fiind un reflex al acestuia. Astfel, Plotin descrie un proces foarte complicat de generare a fiinţei și a gândirii, pornind de la cel care nu este nici fiinţă, nici gândire. ceea ce este surprinzător este că gândirea intelectului se generează în primă instanţă ca o neputinţă de a gândi pe cel de dincolo de fiinţă și de gândire. În primă instanţă (desigur, nu în ordine temporală), principiul este în potenţă toate lucrurile 1 Vezi, de pildă, Enneade, V, 4, 2 sau Vi, 8, 16. 2 Plotin, Enneade, Vi, 9, 6.52–55; Vi, 7, 37. 3 Plotin, Enneade, V, 4, 2.17; Vi, 8.16 și 33. 4 Plotin, Enneade, Vi, 8, 16.32. 5 Plotin, Enneade, V, 4, 2.16. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM144 (Enneade, V, 4, 2.38). ca atare, el nu este nimic anume, nu este determinat în nici un fel, ci este unu absolut simplu. În consecinţă, el nu poate fi cuprins, nu poate fi gândit în această simplitate a lui. Prima activitate care se desprinde de la el este aceea a intelectului care încearcă (dar nu poate) să cuprindă și să gândească unul, tocmai pentru că intelectul (fiind secund) cade într-un soi de dualitate, fie aceasta și minimă. Totuși, acest intelect desprins de unu, acest prim act al primei gândiri propriu-zise, unitare, are capacitatea de a se conștientiza pe sine, de a se gândi pe sine. iar actul acesta de auto-gândire este un act total, complet, tocmai pentru că el provine de la puterea absolută a unului anterior. de aceea, intelectul se constituie ca o lume inteligibilă completă, din care nimic nu lipsește. Această lume inteligibilă va fi tocmai fiinţa primă, veritabilă, care se gândește pe sine ca un reflex al neputinţei iniţiale de a gândi unul absolut. În felul acesta, fără a face nimic anume - ci doar prin simplul fapt de a fi așa cum este el, inaccesibil gândirii -, unul absolut dă naștere fiinţei inteligibile veritabile (paradigmă a întregii realităţi cunoscute) și gândirii celei mai înalte. dar atunci, unul însuși nu poate să gândească înaintea gândirii, adică înainte să existe gândirea pe care el însuși o generează. Așadar, el însuși este anterior gândirii, fiind astfel dincolo de fiinţă şi de gândire. 3. Unul ca transcendenţă absolută Tripla anterioritate a unului faţă de fiinţă. cele trei niveluri ale transcendenţei principiului pe care le-am pus în evidenţă trebuie înţelese în complementaritatea lor. Așa cum fiinţa se desfășoară pe trei niveluri distincte, însă complementare, tot astfel unul este anterior fiinţei în fiecare dintre aceste trei accepţiuni și nuanţe ale ei. faptul că unul este dincolo de fiinţă pune de fapt în evidenţă un tip special de relaţie între unu și fiinţă, și anume o relaţie nesimetrică, nereciprocă. Astfel, unul-bine de dincolo de fiinţă este cel spre care tind toate fiinţele, cel pe care îl doresc toate fiinţele, dar el însuși nu mai dorește ceva anterior lui și nici nu Capitolul 5: Unul absolut 145 are nevoie de ceva din cele care îl doresc. Unul-bine este cel spre care se îndreaptă activitatea fiinţei, adică gândirea ei, însă el însuși nu mai intră în cadrele gândirii: el nu poate fi gândit ca atare și nici el nu gândește altceva, nici măcar pe sine însuși. Unul-bine dă intelectului (așadar fiinţei veritabile) tot ceea ce este acesta, însă el însuși nu este ceea ce dă, sau dă ceea ce nu are și ceea ce el însuși nu este, fiind superior faţă de ceea ce dă1. fiinţa este o pluralitate unitară și completă, care aspiră spre binele ei, spre unu, iar această aspiraţie este un act de dorire și de cunoaștere a principiului anterior, chiar dacă unul însuși nu e prins în această gândire, ci fiinţa primă ajunge astfel să se gândească pe sine. În schimb, principiul unu-bine, de dincolo de fiinţă, are tocmai caracterele opuse: el nu este o pluralitate (de genuri sau de forme), nu este unitar, adică nu este un unu anume, determinat. el este puterea generatoare a tuturor, dar nu are nevoie de ceea ce a generat. Unul nu aspiră spre nimic, nici măcar în maniera gândirii, care este actul cel mai bun. Anterioritatea unului faţă de fiinţă are, în concluzie, trei niveluri se sens, strâns legate între ele: 1. unul-bine este doar unu, iar nu plural și determinat, 2. el este binele absolut, dorit de întreaga fiinţă, dar care nu mai tinde, la rândul lui, spre nimic altceva, 3. unul-bine este ţinta gândirii, dar el însuși nu mai are nevoie de gândire. după analiza sensurilor lui TMpškeina oÙs...aj, putem trage următoarea concluzie: pe de o parte, unul este dincolo de fiinţă în sensul în care el nu mai este de natura fiinţei (el nu este plural, nu mai tinde spre altceva și nu se mai gândește pe sine); pe de altă parte, unul este dincolo de fiinţă în sensul în care unul este cel care generează fiinţă, și de aceea nu poate fi ceva dintre cele pe care le generează, nici nu poate avea caracteristicile a ceea ce el însuși generează; de asemenea, unul este dincolo de fiinţă în sensul că fiinţa tinde spre unul-bine, pe când unul-bine nu tinde 1 Plotin, Enneade, Vi, 7, 17.8–9. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM146 spre nimic altceva. Avem așadar trei aspecte ale acestei transcendenţe: 1). o diferenţă de natură între principiu și fiinţă; 2). o precedenţă a principiului care a generat fiinţă; și 3). o direcţionare a fiinţei înspre principiul său, pe care tinde să îl gândească și pe care îl dorește ca pe propriul ei bine. În concluzie, dincolo de fiinţă indică o diferenţă de nivel între cel ontologic (în care lumea inteligibilă funcţionează într-o structură complexă, care se auto-determină, care se desfășoară într-o pluralitate proprie, care instituie o lume totală, care are o viaţă și o gândire auto-reflexivă, care este unitate a propriei pluralităţi și pluralitate a propriei unităţi), respectiv nivelul anterior, al principiului care nu se mai manifestă într-o pluralitate, care generează fără a intra într-o relaţie oarecare cu cel generat și a cărui prezenţă nu se mai reflectă în sine însuși (el nu se mai gândește pe sine). În continuarea analizei noastre, vom vedea că, în neoplatonismul de după Plotin, problema principiului prim a fost determinată - sau adâncită - tocmai de întâlnirea acestor două aspecte: cauzalitatea principiului, respectiv transcendenţa sa faţă de realitatea pe care a generat-o. Singurătatea unului absolut. Tocmai acest unu-bine răspunde acelei nevoi iniţiale a lui Plotin de a descoperi unitatea absolută, care instituie fiinţa. el răspunde acelei căutări care nu se putea opri nici la nivelul lucrurilor sensibile (deoarece unitatea acestora nu era una absolută, ci ea putea fi pierdută, odată cu sensul însuși al lucrului respectiv), nici la nivelul unităţii din lumea inteligibilă (deoarece aceasta nu era total desprinsă de pluralitate, ci era mereu direcţionată spre o unitate superioară). Astfel, dacă intelectul este simplu, totuși, el nu era „absolut simplu" (tÕ p£nth ¡ploàn)1 și „cel mai simplu" (¡ploÚstaton)2. Altfel spus, dacă intelectul era într-un fel unu, el era unu-plural 1 Plotin, Enneade, V, 3, 11.27 „cel care este absolut simplu și primul dintre toate trebuie să fie dincolo de intelect". 2 Plotin, Enneade, V, 3, 13.34. Capitolul 5: Unul absolut 147 și era împreună cu pluralele; în schimb, unul absolut este unu în mod simplu, și el este singur (mÒnon): el nu este împreună cu altceva, ci este lipsit de orice pluralitate. Astfel, după ce Plotin s-a oprit la fiecare nivel al realităţii și a observat că fiecare lucru are o unitate inerentă, fără de care nu poate exista, odată ajuns în vârful fiinţei, el vede că aceasta rămâne duală, și de aceea are nevoie de o unitate care să nu mai însoţească fiinţa - dând astfel naștere unei dualităţi și, în consecinţă, unei pluralităţi întregi, fie aceasta și inteligibilă -, de o unitate singură (mÒnon), de un unu care nu mai este în altceva și nu mai este „ceva". Altfel, dacă ar fi „unu" și „ceva anume", acest unu ar reinstitui dualitatea. orice unitate este „ceva" și este „unu"; dar, în felul acesta, orice unitate este de fapt doi: unul și lucrul însuși. ne amintim că Platon observase deja acest lucru1: dacă spunem că fiinţa sau totul (tÕ Ólon) este unu, atunci acel totul deja nu mai este unu, deoarece unul este un al doilea element faţă de totul, instituind o dualitate. Plotin încearcă să rezolve tocmai această problemă: cum este posibilă unitatea absolută, unitatea în sine, care să nu mai fie „ceva" unitar - și astfel, o unitate duală -, ci să fie doar unu. iar răspunsul la această problemă este găsit de Plotin tot în textele platonice, și anume în această depășire a fiinţei și în indicarea acelui unu care nu mai este un unu determinat, care nu mai este o fiinţă determinată, ci suprimă în mod sistematic orice manieră determinată în care ni se arată fiinţa, rămânând în cele din urmă singur (mÒnon), fără nimic altceva. depășirea fiinţei înseamnă tocmai această eliberare de orice determinaţie care ar aduce în unu orice „altceva". Pentru a fi cu adevărat unu - fără nici o dualitate, fără nici o alteritate în sine însuși sau în afara sa - unul trebuie să fie dincolo de logica duală a fiinţei, în care funcţionează alteritatea, așadar el trebuie să fie singur. dar ce înseamnă singur? În alt context2, Plotin spunea că „unul", alăturat altor lucruri, nu înseamnă că acel lucru este singur, fără altceva. din contră, atunci când spunem că „ceva" este „unu", acest „unu" este el 1 Platon, Sofistul, 245 b. 2 Plotin, Enneade, Vi, 6, 13.9–10. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM148 însuși „ceva anume", așadar alăturarea unului face ca lucrul însuși care este unu să nu mai fie singur. În schimb, atunci când ajunge la unul absolut, Plotin arată că acest unu este el însuși singur (mÒnon), tocmai pentru că, dacă ar fi împreună cu altceva, el nu ar mai fi unu în mod absolut. Așadar, când „ceva este unu", el nu poate fi singur, ci este împreună cu acest unu determinat care i se alătură. În schimb, singurul care poate fi cu adevărat unu și „singur" (mÒnon) este unul absolut, care nu mai are nimic altceva în el însuși. dar, pentru a fi așa, pentru a fi cu adevărat singur, unul absolut nu mai este „ceva anume", ci este dincolo de fiinţă. „Singurătatea" principiului absolut unește astfel toate sensurile depășirii fiinţei: principiul nu are o pluralitate în sine însuși, nici nu intră în relaţie cu ceva plural, diferit de sine, și nimic altceva nu poate să aibă nici un raport faţă de el: de pildă, nimic altceva nu poate să îl gândească. Astfel, el este „singur și izolat" (mÒnon ka oerhmon)1 deoarece el nu este în sine însuși nimic altceva2 și nu are nevoie de nimic altceva3. el este binele prim, care, pentru a fi, nu are nevoie nici măcar de a fi bine. el nu este ceva anume, și astfel, nu este nici un bine determinat, ci, dacă este bine, el este într-un sens mai înalt4. de asemenea, el este „singur și izolat"5 deoarece, neavând nimic altceva în sine, nu are 1 expresia este recurentă la Plotin, care o atribuie lui Platon, însă este vorba, de fapt, despre o interpretare a unui context platonic: Philebos, 63 b 7–8, unde se spune că nici unul dintre genuri (plăcerea sau intelectul) nu poate fi neamestecat, „singur și izolat". Pentru Plotin, acest amestec despre care vorbește aici Platon este binele uman, un bine determinat, iar nu cel absolut (vezi Enneade, Vi, 7, 25.12– 14). de aceea, dacă binele determinat trebuie să fie amestecat, Plotin deduce că binele absolut trebuie să fie „singur și izolat". expresia „singur și izolat" apare și în alt context platonic, anume în Timaios, 34 b 5, unde este vorba despre cer ca fiind „unul singur și izolat", un zeu fericit, care nu are nevoie de nimic altceva. 2 Plotin, Enneade, V, 5, 13.6. Vezi, de asemenea, Vi, 8, 21.32–33, unde se arată că „unul este doar el însuși (mÒnon aÙtÒ) și este cu adevărat el însuși, pe când fiecare dintre celelalte lucruri este și el însuși, dar și altceva". 3 Plotin, Enneade, Vi, 7, 40.28. 4 Plotin, Enneade, Vi, 7, 25.15. 5 Sensul celor două cuvinte grecești (mÒnon ka oerhmon) este foarte apropiat. expresia ar însemna: singur și fără nimic altceva. Capitolul 5: Unul absolut 149 spre ce să își îndrepte activitatea sa1. În consecinţă, el nu poate fi gândit nici măcar de către sine însuși, așa cum se gândește intelectul. dar atunci, cel care vrea să ajungă la acest principiu absolut simplu și absolut singur, nu trebuie să întreprindă un efort de gândire2, ci, din contră, trebuie să se elibereze pe sine de orice altceva și să înainteze „singur înspre cel singur"3. Înaintarea spre principiu va fi astfel o „fugă a celui singur înspre cel singur"4. Singurătatea principiului, izolarea lui faţă de toate celelalte lucruri, nu contrazice însă faptul că el susţine în același timp întreaga realitate, ca un fundament al ei. faptul că principiul este dincolo de fiinţă nu înseamnă o simplă negare a fiinţei - așa cum ar fi materia, la capătul celălalt al ierarhiei realităţii. din contră, depășirea fiinţei și izolarea principiului faţă de orice formă de dualitate este singurul fundament al fiinţei înseși și al logicii duale a acesteia. Astfel, am văzut că principiul rămâne singur, lipsit de orice altceva, și el nu se îndreaptă spre nimic altceva, ci stă nemișcat5. dar, prin faptul că principiul stă nemișcat, el este cel în care fiinţa însăși 1 Vezi Enneade, V, 3, 10.17–18. orice activitate se îndreaptă spre ceva anume: fie spre un alt lucru, fie spre o altă parte din sine. intelectul divin are nevoie să se gândească pe sine, de aceea el are o asemenea activitate îndreptată spre sine. În schimb, principiul prim este absolut unu (tÕ n p£nth) (Enneade, V, 3, 10.16–17); în consecinţă, el nu are spre ce să își îndrepte activitatea, ci el este „singur și izolat", stând absolut imobil (p£nth st»setai) (Enneade, V, 3, 10.17–18). 2 Plotin, Enneade, V, 3, 13.33. Gândirea este plurală, de aceea nu poate ajunge la cel „izolat și singur". 3 Plotin, Enneade, Vi, 7, 34.7: „sufletul nu trebuie să aibă nimic altceva în sine, pentru a putea ca singur să primească pe cel singur". 4 Plotin, Enneade, Vi, 9, 11.51 (fug3⁄4 mÒnou prÕj mÒnon): acestea sunt cuvintele care încheie ultimul tratat al Enneadelor, în ordinea dată de Porfir. Vezi de asemenea Enneade, i, 6, 7.9, unde Plotin compară înaintarea spre principiu cu riturile sacre, în care iniţiatul vede „prin sine singur pe cel singur". Vezi articolul lui e. Peterson, „mÒnou prÕj mÒnon-formel bei Plotinos", în Philologus, 88, 1933, pp. 30–41. 5 Plotin, Enneade, V, 3, 10.17–18 (p£nth st»setai). Vezi de asemenea Enneade, Vi, 7, 39.29–35: „unul stă nemișcat" (semnÕn  st»xetai), fiind astfel mai venerabil decât fiinţa, care nu poate fi nemișcată. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM150 își găsește stabilitate (oemeinen)1. fiinţa poate deveni stabilă (mšnon) tocmai datorită acestui principiu absolut, care este singur (mÒnon). fiinţa nu poate avea prin sine însăși stabilitate, pentru că în sine însăși ea este duală, iar activitatea ei este mereu îndreptată spre sine, încât fiinţa nu poată să rămână nemișcată. În schimb, ceea ce îi dă stabilitate, împiedicând-o de la o dispersie în pluralitate, este cel care rămâne nemișcat și singur. Interdicţia plotiniană de a trece dincolo de unu. Principiul fiinţei și al gândirii se arată a fi dincolo de gândire. Plotin își instalează gândirea sa filozofică tocmai în acest paradox. În același timp, el impune o limită gândirii care caută principiul, desigur, o limită care nu poate fi atinsă ca atare, însă o limită care protejează anterioritatea absolută a principiului unu-bine, interzicând gândirii noastre să mai caute ceva „dincolo" de el2. Pentru aceasta, Plotin pornește tocmai de la faptul că unulbine nu este un unu determinat și nu poate fi gândit ca atare, ca și cum ar fi „ceva" determinat. Principiul nu are nimic în comun cu lucrurile al căror principiu este. el nu poate fi pus alături de celelalte lucruri despre care spunem că sunt „unu". Altfel, dacă am număra unul absolut alături de celelalte lucruri - dintre care fiecare este un „unu" determinat -, atunci am putea gândi ceea ce este comun între unul absolut și unul determinat, iar acest element comun ar fi anterior unului absolut. dar atunci, unul absolut nu ar mai fi cu adevărat absolut, nu ar mai fi primul3. Astfel, anterioritatea absolută a unului este legată de faptul că el se sustrage cu totul gândirii și că el nu este un unu determinat, faţă de care să mai poată exista un unu anterior, mai simplu. 1 Plotin, Enneade, Vi, 6, 3.9. Vezi partea întâi, capitolul 3, c. 2 Totuși, gândirea filozofică ulterioară - cu iamblichos și damascius - va încerca să depășească chiar și această limită impusă de Plotin. Acesta va fi subiectul celei de a doua părţi a acestei lucrări. 3 Plotin, Enneade, V, 5, 4.15–16: „Altfel, ar exista ceva comun între el și cele numărate alături de el, iar acela ar fi anterior lui; dar [înaintea lui] nu trebuie să fie nimic" (e„ d m», koinÒn ti oestai TMp' aÙtoà ka tîn sunariqmoumšnwn, k¢ke‹no prÕ aÙtoà* de‹ d mhdšn). Capitolul 5: Unul absolut 151 Mai mult, Plotin arată că orice gândire și orice cercetare caută de fapt principiul și înaintează doar până la principiu, iar la acesta se oprește4. dar orice cercetare caută să explice un lucru sau altul, caută să înţeleagă „ce este" lucru respectiv și „de ce". În schimb, despre principiu nu ne mai putem pune în continuare alte întrebări, nu mai putem căuta „ce este" (t... TMstin) el și „de ce" (di¦ t...) este el așa, deoarece nu mai există un alt principiu înaintea principiului tuturor5. Principiul însuși nu mai poate fi gândit, nu mai poate fi cunoscut. Așadar, înaintea principiului prim - unu absolut și bine suprem în același timp - nu mai poate exista un alt principiu, prin care să explicăm mai departe acest principiu însuși. Plotin limitează înaintarea sufletului la nivelul binelui absolut: dincolo de acesta nu se poate trece, pentru că dincolo de el nu mai este nimic6. D. Paradoxul lui „dincolo de fiinţă şi de gândire" 1. Limitele expresiei „dincolo de gândire" cel de-al treilea nivel al transcendenţei pe care l-am descris pune în echivalenţă faptul că principiul este „dincolo de fiinţă" cu faptul că el este „dincolo de gândire". există însă un dublu paradox între aceste două expresii: pe de o parte, cum putem lămuri ce înseamnă „dincolo de fiinţă", spunând că acesta este „dincolo de gândire"? căci cum putem gândi ceva care ar fi dincolo de gândire? Pe de altă parte, dacă este dincolo de gândire, cum putem continua să spunem despre el că este „dincolo de fiinţă" și dincolo de pluralitatea fiinţei? căci a spune acest lucru înseamnă, într-un fel, a-l gândi. 4 Plotin, Enneade, Vi, 8, 11.1–5. 5 Plotin, Enneade, Vi, 8, 11.8–9: „Întrebarea «de ce» caută un alt principiu; însă pentru principiul tuturor lucrurilor nu mai există un alt principiu" (TÕ d di¦ t... ¢rc3⁄4n ¥llhn zhte‹: ¢rcÁj d tÁj p£shj oÙk oestin ¢rc»). 6 Plotin, Enneade, Vi, 7, 22.19–21: „[Sufletul] se poate ridica deasupra intelectului, însă nu poate alerga deasupra binelui, deoarece nu este nimic care să stea deasupra." (Ka noà mn Øpera...rei, oÙ dÚnatai d Øpr tÕ ¢gaqÕn drame‹n, Óti mhdšn TMsti tÕ Øperke...menon). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM152 Astfel, problema cea mai profundă care se pune la acest nivel este aceea că, deși spunem că este dincolo de gândire, totuși, suntem în continuare nevoiţi să spunem ceva despre el, să îl gândim și să îl numim într-un fel. de pildă, spunem chiar acest lucru: anume că el este dincolo de fiinţă. dacă până acum am discutat problema transcendenţei principiului faţă de intelectul divin, așadar faţă de gândirea cea mai înaltă și mai unitară, se pune acum problema statutului lui „dincolo de fiinţă" în însăși gândirea noastră discursivă, în care orice negaţie pare să transmită ceva, ajungând astfel - printr-un efect paradoxal - să afirme ceva prin însuși actul de a nega. Astfel, dacă spunem că principiul este dincolo de fiinţă, spunem deja că „este" într-un fel, iar dacă spunem că este dincolo de gândire, spunem deja ceva despre el, așadar îl gândim deja. Plotin anticipează această dificultate și încearcă să iasă din paradox, stabilind limitele și valabilitatea expresiilor de tipul „dincolo de ...". Astfel, el arată în repetate rânduri cum anume putem accepta că principiul prim nu poate fi gândit, fără a ne contrazice prin ceea ce spunem despre el (de pildă, prin faptul că spunem că el este dincolo de fiinţă şi de gândire). Mai precis, problema care se ridică privește statutul însuși al expresiei „dincolo de fiinţă", cu toate variantele sale: „dincolo de toate", „dincolo de gândire", „cel de dincolo". Această expresie nu mai are - la Plotin și la toţi ceilalţi neoplatonici - o aplicare directă, descriptivă. În loc să descrie, în loc să afirma ceva, expresia impune, de fapt, o limită și interzice un acces direct la ceea ce numim „principiul prim"1. Soluţia paradoxului formulat mai sus va fi următoarea: „dincolo de fiinţă" poate fi pus în echivalenţă cu a fi „dincolo de gândire", deoarece a spune că principiul este „dincolo de fiinţă" nu înseamnă a-l gândi, ci înseamnă a suprima orice gândire asupra lui. Dincolo de fiinţă nu este un nume, o afirmaţie, 1 de remarcat faptul că damascius își începe tratatul său Despre principii (R. i, 1.5) într-o manieră foarte precaută: el nu vorbește în mod direct despre principiu, ci despre „ceea ce numim principiu". Capitolul 5: Unul absolut 153 un enunţ, o descriere1. din contră, dincolo de fiinţă sugerează absenţa numelui, in-descriptibilul și in-exprimabilul absolut. ea este o „expresie" a inexprimabilului. În Enneade, V, 3, 13.2, Plotin leagă anterioritatea unului-bine faţă de fiinţă și intelect de faptul că unul este „realmente inexprimabil" (¥rrhton tÍ ¢lhqe...v)2. de data aceasta, el se referă în mod explicit la gândirea umană și la incapacitatea acesteia de a cuprinde unul absolut3. Astfel, orice am spune noi, spunem mereu „ceva anume" (t...)4. În schimb, unul însuși nu mai este „ceva anume", astfel încât să poată deveni subiectul unui discurs despre el, ci el este „unu" fără a fi „ceva". el este unul însuși, unul în sine sau unul absolut (aÙtošn), iar cel ce este în sine sau absolut este anterior celui care este „ceva anume". În consecinţă, unul este indicibil, iar singura manieră adecvată în care mai putem totuși să ne referim la el este prin a spune că el este „dincolo de toate și dincolo de intelectul cel mai venerabil" (TMpškeina p£ntwn ka TMpškeina toà semnot£tou noà). iar această expresie nu este un nume, ci, din contră, ea arată că unul „nu are nume, nici discurs, nici știinţă"5. În consecinţă, expresia platonică dincolo de fiinţă nu este o descriere a principiului ci, din contră, este o expresie a faptului că acesta nu are nume și că nu poate fi gândit. dar, în 1 Plotin, Enneade, V, 5, 6.11–12 (TÕ g¦r TMpškeina Ôntoj oÙ tÒde lšgei- oÙ g¦r t...qhsin-oÙd Ônoma aÙtoà lšgei). Plotin leagă astfel referinţa din Republica, 509 b 9 (privind binele de dincolo de fiinţă), de referinţa din Parmenide, 142 a 3 („nu există nume al lui [al unului]"). 2 Termenul ¥rrhton poate fi tradus prin „inexprimabil" sau „indicibil". În unele traduceri - precum cea engleză realizată de A. H. Armstrong, cuvântul este tradus prin „inefabil". Totuși, preferăm să rezervăm această traducere pentru tÕ ¢pÒrrhton, termen foarte important în neoplatonismul de după Plotin, mai ales la damascius. Termenul „indicibil" (¥rrhton) este cel pe care Platon îl aplică nefiinţei (Sofistul, 238 c 10, 238 e 6, 239 a 5). de asemenea, el apare în Scrisori, Vii, 341 c 5. 3 desigur, numai în gândirea noastră discursivă are sens problema exprimării, pe când gândirea superioară, a intelectului divin, se realizează în manieră identitară, unitară, fără distanţă faţă de obiectul gândit. 4 Plotin, Enneade, V, 3, 13.1. 5 Vezi în acest sens Platon, Parmenide, 142 a 3–4. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM154 acest caz, unul nu este ceva anume, care ar fi ulterior numit „unu", ci chiar și numele este altceva decât el, de aceea este inadecvat a spune chiar și că el este „unu". Plotin reia aici concluzia deja cunoscută a primei ipoteze asupra unului din dialogul Parmenide: unului care este unu nu îi revine nici discurs (logos), nici știinţă. Principiul prim al lui Plotin va prelua această condiţie a unului platonic: „este fals a spune chiar și că este unul, despre cel căruia nu îi revine nici discurs, nici ştiinţă, și despre care se spune că este dincolo de fiinţă"6. Totuși, ce statut mai pot avea niște expresii care nu exprimă nimic? ce pot însemna aceste nume care nu sunt nume, ci care numesc doar absenţa totală a numelui? Plotin răspunde la această întrebare spunând că, de fapt, atunci când vorbim astfel despre principiu, nu îl numim, ci doar „ne facem nouă înșine semne despre el"7. numele unului are un rol propedeutic: cel care caută principiul trebuie să pornească de la unu deoarece acesta indică simplitatea, iar apoi, el trebuie să nege chiar și acest nume, deoarece nici el nu descrie natura principiului. Astfel, numele unului are o valoare intermediară, o valabilitate limitată: el indică simplitatea, însă o simplitate care este mai simplă decât însuși acest nume al unului. de aceea, numele unului folosește gândirii filozofice numai în măsura în care el însuși este depășit. Astfel, Plotin preia într-o manieră proprie afirmaţia platonică din Parmenide, 142 a, unde se spune că „unul nu are nume" (OÙd' ¥ra Ônoma oestin aÙtù): pentru el, această concluzie are o valoare doctrinară8. Totuși, la Platon concluzia avea o anumită doză problematică, în măsura în care unul a fost propus ca ipoteză, așadar cu un nume, dacă nu cu o știinţă explicită, apoi numele și știinţa i-au fost retrase. În plus, imediat după afirmarea acestei concluzii, Platon se întreabă 6 Plotin, Enneade, V, 4, 1.9–10. 7 Plotin, Enneade, V, 3, 13.5–6 (1m‹n aÙto‹j shma...nein TMpiceiroàmen per aÙtoà). de asemenea, în Enneade, V, 5, 6.23–37, se arată că nu știm ce să spunem despre unu, ci îi dăm un nume pentru a ni-l indica nouă înșine, deși el însuși nu are nume. 8 Vezi Plotin, Enneade, Vi, 41, 37. Capitolul 5: Unul absolut 155 - prin intermediul personajului Parmenide - dacă este posibil ca lucrurile să stea așa în privinţa unului, iar răspunsul este negativ. Plotin însă, nu numai că preia concluzia negativă a argumentării ca atare, dar „rezolvă" în același timp partea problematică a acestei concluzii. Pentru el, „unul" nu este un nume propriu-zis, deși ne folosim de el. Mai mult, nu numai că este posibil ca unul să fie așa cum se prezintă în concluzia platonică, ci doar aceste negaţii (ale numelui, știinţei, etc.) sunt adecvate unului, care transcende orice dualitate, așadar și pe cea implicată de gândire, de știinţă, de nume. În felul acesta, deși nu numește și nu descrie transcendenţa, expresia „dincolo de fiinţă" - ca și toate celelalte depășiri și negaţii care o însoţesc - ne indică maniera însăși în care sufletul poate atinge această transcendenţă1: anume suprimând și părăsind tot ceea ce ţine de fiinţă și rămânând în sine însuși, iar nu în altceva2. cel care merge nu înspre lucruri, ci în sens opus, nu va ajunge la o fiinţă, ci la sine însuși, iar cel ce este astfel în sine nu este în altceva, nu este în fiinţă, ci în acela (de dincolo de fiinţă), deoarece sufletul însuși devine nu o fiinţă, ci dincolo de fiinţă. „dincolo de fiinţă" descrie astfel o stare accesibilă sufletului care se unește cu principiul. Această stare constă în a fi în sine, iar nu în altceva, adică nu în ceea ce este. „cel care nu este în altceva nu este în nimic anume, ci doar în sine"3, într-un mod autentic al acestui în sine, un în sine ne-dedublat. iar cel care este în sine în acest fel este în cel care depășește dualitatea, adică în unu, devenind el însuși dincolo de fiinţă. Tocmai de aceea, dincolo de fiinţă nu trebuie înţeles ca referindu-se la o regiune determinată a realităţii, la un lucru anume, pe care l-am numi unu și care ar avea altă natură decât fiinţa. ci dincolo de fiinţă indică această unificare totală, înspre care fiinţa 1 despre cum putem noi să cunoaștem unul, vezi Enneade, Vi, 8, 11.23; iii, 8, 9.20. 2 Vezi Enneade, Vi, 9, 11.41–42. 3 Plotin, Enneade, Vi, 9, 11.39–40. Într-adevăr, alteritatea este o caracteristică a fiinţei; doar ea poate fi „în altceva", într-o dualitate cu acest „altceva". PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM156 însăși tinde, dar care nu mai poate fi o altă fiinţă. Dincolo de fiinţă nu mai este ceva anume, iar a ajunge dincolo de fiinţă - în identitate cu acest principiu transcendent - înseamnă a se desprinde de logica duală a fiinţei, a nu mai fi o fiinţă anume. Astfel, dacă „dincolo de fiinţă" descrie în primă instanţă transcendenţa principiului faţă de fiinţă, totuși, într-un sens mai profund, expresia nu transmite ceva despre principiul însuși, ci ea indică inadecvarea fundamentală faţă de principiu a oricărui nume și a oricărei expresii concrete - de vreme ce principiul rămâne in-exprimabil. În plus, funcţia acestei expresii este aceea de a indica sufletului uman „direcţia" principiului: renunţând pe rând la orice prezenţă de natura fiinţei, rămânând în cele din urmă în sine însuși iar nu în altceva, sufletul ajunge în unitate cu cel care nu este în altceva, și căruia nimic altceva nu îi este potrivit. Așadar, în loc să fie o expresie a unei naturi anume, „dincolo de fiinţă" are rolul de a suprima orice expresie și de a ne îndepărta de orice natură determinată, îndreptându-ne spre cel care este străin oricărei naturi, spre cel care nu mai este nimic anume1. 2. Principiul negândit al gândirii Am urmărit, până acum, modul în care Plotin înţelege transcendenţa principiului faţă de fiinţă, punând în evidenţă diferitele niveluri la care această anterioritate poate fi identificată: faţă de pluralitate, faţă de activitatea fiinţei și faţă de gândirea specifică ei. În urma acestei analize, se ridică însă o problemă de fond privind gândirea lui Plotin, și anume: cum putem admite un principiu la care gândirea nu are un acces direct, și care este relevanţa acestui principiu; de ce gândirea ar avea nevoie de un astfel de principiu, pe care nu îl poate nici măcar numi? Astfel de întrebări ating statutul cu totul aparte a ceea ce numim „principiu". Trebuie să înţelegem că există o dinamică a principiului în gândirea noastră, o dinamică din care nu ne putem opri niciodată: pe de o parte, 1 damascius va vorbi despre principiu ca despre un „nimic" propriu-zis, însă într-un sens superior fiinţei. Vezi De principiis, R. i, 6.22–26. Capitolul 5: Unul absolut 157 principiul se impune gândirii, sau gândirea însăși își caută un punct de reper absolut, dar, pe de altă parte, acest principiu, acest punct de reper absolut, nu poate fi identificat ca atare, ci el se retrage constant din gândire, iar gândirea se instituie de fapt tocmai faţă de această contantă retragere a principiului. Acest lucru creează efectul unor retractări constante: gândirea filozofică neagă ceea ce ea însăși a admis la un moment dat. Un exemplu de acest fel îl întâlnim la Plotin, a cărui gândire trebuie înţeleasă în stratificarea ei inerentă, în acest joc în care perspectiva se schimbă de fiecare dată. Gândirea lui Plotin se rafinează ea însăși pe măsură ce înaintează spre principiul prim. de pildă, dacă la un anumit nivel al analizei Plotin însuși propune anumite denumiri ale principiului (precum cea de „unu" și cea de „bine"), în schimb, la alt nivel al discuţiei, aceste denumiri sunt ele însele suspendate, Plotin arătând că nici ele nu sunt întru totul adecvate principiului, ci rolul lor este limitat: ele răspund unei nevoi a analizei, dar sunt apoi depășite, din aceeași nevoie a gândirii de a sugera principiul. Astfel, gândirea lui Plotin nu este una statică și descriptivă, ci este una care înaintează și se reformează ea însăși pe măsură ce înaintează. Acest lucru poate da impresia că Plotin însuși contrazice ceea ce a admis în alte părţi ale operei sale. de fapt, ceea ce răspundea exigenţelor gândirii sale la un anumit nivel al acesteia, nu mai răspunde exigenţelor unui nivel ulterior. Astfel, fiind dincolo de fiinţă, principiul prim nu poate fi nimic anume, așadar el nu poate fi nici bine, nici unu, ci acestea sunt doar două maniere în care noi indicăm principiul prim. În schimb, el însuși nu este bine pentru sine însuși, ci doar pentru celelalte lucruri, așadar pentru fiinţă1, iar el nu este un bine propriu-zis, un bine determinat. de asemenea, principiul nu este unu în mod propriu-zis, ca o caracteristică a lui, ci „unul" este modul cel mai simplu în care noi putem indica simplitatea absolută a principiului și depărtarea lui faţă de orice „lucru" pe care 1 Plotin, Enneade, Vi, 7, 24.15–16. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM158 îl putem gândi. „Unul" nu este, în ultimă instanţă, decât o indicaţie negativă asupra principiului, iar nu o descriere a acestuia1. numele „unului" nu este dat decât în manieră indicativă, pentru a arăta simplitatea principiului, în așa fel încât acela care caută principiul să suprime chiar și această indicaţie; astfel, este chiar mai potrivit a nu folosi nici un nume pentru unu, decât să înţelegem că acest nume ar exprima ceva pozitiv despre principiu. În concluzie, termenii „unu" și „bine" nu descriu propriu-zis principiul, nu au o referenţialitate directă, ci ei ghidează mintea înspre principiul, protejând, în același timp, principiul de orice descriere inadecvată lui2. În felul acesta, aporia platonică a principiului - care este admis ca unu, dar care se arată a nu avea fiinţă și a nu fi, la limită, nici măcar unu - se păstrează și în termenii lui Plotin. Într-adevăr, Plotin afirmă un principiu unu, care este în același timp bine, dar el nu acceptă că la acest principiu putem avea vreun acces în termenii gândirii. Singurul acces ar fi unul deasupra gândirii, într-o viziune privilegiată, care poate avea loc în mod cu totul excepţional. dar atunci, revenind la problema enunţată mai sus, ne putem 1 Astfel, numele „unu" este explicat ca o negaţie a pluralităţii (Enneade, V, 5, 6.26), explicaţia trimiţând la ipoteza primei aporii din Parmenide, cea în care unul este admis ca non-plural. Mai mult, Plotin leagă ideea unului nonplural de obiceiul pitagoric de a sugera principiul prin numele zeului Apollo, care exprimă de asemenea negaţia pluralităţii ('ApÒllwn - ¢pÒfasij tîn pollîn). Pentru Apollo ca nume al unui număr la pitagorici, vezi Porfir, De abstinentia, 2, 36 și e. Robbins, „The Tradition of Greek arithmology", Classical Philology, 16, 1921, pp. 97–123. 2 „[...] one and Good, though not proper names, descriptions or definitions, remain to some extent privileged terms for the neoplatonists. «one» suggests the absence of the articulation or organisation, division or boundary, which would make description or definition possible. And «Good», still more importantly, keeps our mind pointed in the right direction, and helps us to remember that we experience him primarily as the source of value and the goal of desire, and that he is more, not less, than anything we can describe or define." (A. H. Armstrong, „The escape of the one. An investigation of Some Possibilities of Apophatic Theology imperfectly Realised in the West", în Studia Patristica, Xiii, Berlin, 1975, pp. 77–89). Capitolul 5: Unul absolut 159 întreba: cum admitem acest unu în gândirea noastră? În ce termeni putem vorbi despre el, dacă el nu poate fi propriu-zis gândit? Pe de o parte, cum îl admitem, de vreme ce spunem că nu putem gândi așa ceva, iar, pe de altă parte, ce admitem, atunci când vorbim totuși despre unu? cum putem gândi așa ceva, pe de o parte, și pe de altă parte, nu cumva, ceea ce gândim este absurd și cu totul contradictoriu faţă de ceea ce însăși gândirea noastră poate accepta? Plotin are o soluţie la această aporie. Astfel, trebuie să înţelegem că gândirea, în termenii lui Plotin, înseamnă o depărtare de la unitatea absolută, deoarece gândirea necesită o dualitate (aceea între un obiect gândit și actul însuși de a gândi), așadar, gândirea noastră nu poate fi propriu-zis despre unu; orice gândire a noastră - oricât am încerca să ne apropiem de principiu - păstrează într-un fel distanţa faţă de unu. În plus, gândirea este în același timp dorinţă de a cunoaște și de a cuprinde unitatea absolută, iar această dorinţă este cea care ne atrage spre principiul prim. Așadar, într-un același act, se suprapun contemplaţia și dorinţa: pe de o parte, ne îndreptăm tot timpul spre principiu, dorind să îl cunoaștem, dar, în însăși această dorire și în această tendinţă de a ne apropia de el, de fapt, noi ne depărtăm de principiu, sau rămânem tot timpul la o anumită distanţă de el, indiferent cât de mult am vrea să ne apropiem, pentru că dorinţa de a-l cunoaște este în același timp cea care ne depărtează de el1. Așadar, felul în care Plotin gândește principiul prim ca unu și bine - ca obiectul suprem al contemplaţiei, dar dincolo de gândire, ca obiectul suprem al doririi, dar dincolo de orice obiect propriu-zis - reușește să impună în același timp și distanţa faţă de principiu, dar și faptul că orice gândire este referenţială, în cele din urmă, la acest principiu. Plotin iese astfel din aporia platonică, din contradicţia care ar părea să ameninţe gândirea principiului. Astfel, atunci când admitem principiul în gândirea noastră, nu admitem propriu-zis un 1 Plotin vorbește, de pildă, despre curiozitate ca sursă sau cauză a depărtării de principiu. Vezi n. Baladi, „origine et signification de l'audace chez Plotin", în Le Néoplatonisme, op. cit., pp. 89–99. PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM160 obiect, astfel încât gândirea lui să devină contradictorie, ci, vorbim despre principiu, dar niciodată nu îl exprimăm pe el, adică vorbim despre el, dar întotdeauna suntem la o distanţă faţă de el. Vorbim despre principiu incluzând în același timp această distanţă, sau incluzând conștiinţa acestei distanţări faţă de el. Principiul se impune astfel nu ca „obiect" (contradictoriu și paradoxal) al gândirii, ci ca o necesitate de ordinul gândirii. Mai precis, gândirea noastră este dublu condiţionată de acest principiu unitar: pe de o parte, gândirea duală are nevoie de o unitate anterioară, iar pe de altă parte gândirea este definită de Plotin tocmai ca un act de apropiere - și distanţare implicită - faţă de principiul prim. A vrea să cunoști înseamnă a dori să cunoști; dar gândirea se naște tocmai ca această dorinţă de a prinde unul într-un obiect al gândirii, instituindu-l astfel în diferenţă faţă de cel care vrea să cunoască. Unul este astfel, în cele din urmă, obiectul unic al gândirii, însă nu al unei gândiri care distinge unul faţă de alte obiecte - ceea ce ar fi imposibil - ci al unei gândiri care se mișcă în jurul unului, depărtându-se și apropiindu-se în același timp de el. Apropierea de unu este în același timp o depărtare. Unul este referinţa absolută a gândirii, precum centrul unui cerc, faţă de care punctele de pe cerc tind să se apropie, deși ele sunt departe, în același timp. În ea însăși, gândirea nu este suficientă deoarece este mereu duală, mereu despărţită de obiectul ei; în schimb, unitatea anterioară dă sens gândirii tocmai rămânând în afara acesteia, nedevenind obiectul ei propriu-zis - pentru a nu reinstitui astfel dualitatea gândirii. Gândirea se desfășoară faţă de o unitate, ea este mereu în jurul acestei unităţi anterioare. observăm astfel că tocmai ceea ce nu mai putem gândi propriu-zis susţine gândirea noastră, nu devenind un obiect al ei, nu subsumându-se gândirii, ci tocmai rămânând în afara ei. Același lucru se întâmplă și în cazul intelectului divin: unul susţine gândirea intelectului și îi dă sens, deși el însuși rămâne negândit. Gândirea depinde astfel de ne-gândirea principiului, de faptul că acesta nu mai poate fi gândit; altfel, o gândire care ar Capitolul 5: Unul absolut 161 cuprinde unul nu ar mai fi o gândire, căci ar pierde însăși dispunerea ei de gândire, inevitabil duală. În mod paradoxal, intelectul se constituie ca gândire tocmai prin depărtarea sa faţă de unu, obiectul doririi sale, cel spre care se îndreaptă gândirea sa, chiar dacă nu ajunge niciodată la el. intelectul se întoarce spre unu în contemplaţie, însă această contemplaţie, această vedere este în același timp o depărtare faţă de unu și, în consecinţă, o instituire a intelectului în dualitatea sa specifică. Vrând să cuprindă unitatea absolută, intelectul ajunge la pluralitate formelor. el ajunge astfel să gândească nu unul însuși - inconceptibil - ci pe sine, formele fiind conţinutul său intelectiv. Gândirea se constituie astfel pe sine, pornind de la un efort primar de a cuprinde unitatea cea de necuprins. Unul absolut (al primei ipoteze) este astfel surprins nu în mod direct, într-un act intelectual, ci indirect, ca unul-plural (din cea de-a doua ipoteză). Gândirea primă devine astfel manifestarea în pluralitate a ceea ce se sustrage pluralităţii și gândirii. Structura duală a gândirii ia astfel forma doririi: gândirea caută în permanenţă obiectul gândirii ei, însă nu poate ajunge niciodată la el - ca gândire - deoarece ea însăși este diferită de el, deoarece gândirea însăși presupune această diferenţă. Totuși, deși nu îl atinge, gândirea continuă să se îndrepte spre el, continuă să îl dorească. Tocmai această dorinţă - ca raportare constantă la principiul prim - este cea care constituie gândirea: „dorinţa a dat naștere gândirii și a produs-o odată cu sine"1. 1 Plotin, Enneade, V, 6, 5.8–10. În plus, tot dorinţa este cea care poate face drumul invers, acela al regăsirii principiului. dacă gândirea nu mai ajunge la principiul ei, pe care îl dorește, în schimb, tocmai această dorinţă este cea care poate conduce la o uniune cu principiul. Accesul cu totul privilegiat la principiul unitar nu mai este găsit în direcţia gândirii, ci în cea a dorinţei, atunci când gândirea însăși este depășită, când gândirea însăși încetează. Uniunea mistică nu poate fi atinsă decât într-o schimbare de registru, care iese din schemele gândirii (Enneade, iii, 8, 11.23–24). „cunoașterea" cea mai înaltă nu poate fi cea a gândirii, ci cea a lui eros din Banchetul, care se realizează într-o stare de „iubire, nebunie, beţie" (Enneade, Vi, 7, 35.19–30). PARTeA i: GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM162 dacă Aristotel remarca, la începutul Metafizicii, că toţi oamenii au dorinţa de a cunoaște1, în schimb, la Plotin, relaţia dintre cunoaștere și dorinţă devine mult mai concretă, cele două fiind - în punctul lor cel mai înalt - identice. cunoașterea cea mai înaltă devine de fapt o dorinţă, o veșnică dorinţă îndreptată spre cel care nu se actualizează niciodată într-o cunoaștere determinată. neoplatonicii aduc astfel, în gândirea noastră, elementul non-gândirii, a ceea ce depășește gândirea, dar care este totuși presupus de gândire. În sistemul lor, gândirea propriu-zisă va fi pusă pe o treaptă inferioară în ordinea realităţii. dacă pentru Parmenide a fi este tot una cu a gândi, iar fiinţa este cea mai înaltă treaptă a realităţii, pentru neoplatonici, realitatea se constituie pornind de la un principiu anterior fiinţei; de asemenea, gândirea își pierde primatul său; ea nu mai este posibilă decât pornind de la un principiu care scapă cu totul gândirii. 1 Aristotel, Metafizica, 980 a 21 (P£ntej ¥nqrwpoi toà e„dšnai Ñršgontai fÚsei). PARTeA A doUA eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM dUPă PloTin: PoRfiR, iAMBlicHoS şi PRoclUS

capitolul 1 PRoBleMA UnUi PRinciPiU de dincolo de fiinţă lA PoRfiR evoluţia problemei principiului de dincolo de fiinţă este o istorie cu multe amănunte și răsturnări de situaţie. linia doctrinară impusă de Plotin nu a fost urmată întotdeauna foarte strict. Astfel, pentru Porfir, principiul prim este actul însuşi de a fi. odată cu iamblichos, asistăm la o dedublare a primului principiu, sau la introducerea unui principiu suplimentar, anterior chiar și unului absolut - iar aceasta va fi prima încercare de a depăși structura realităţii expusă și impusă de Plotin. Proclus revine la perspectiva plotiniană, introducând însă noi dificultăţi privind eficienţa unului ca principiu prim al realităţii, așadar asupra statutului său de cauză primă. Vârful acestei evoluţii îl va constitui damascius, care vorbește despre un principiu absolut transcendent: inefabilul. În privinţa lui Porfir, sursele de care dispunem pentru elucidarea perspectivei sale asupra principiului prim sunt distincte și uneori contradictorii. Pe de o parte, este vorba de mărturii indirecte, venind din partea lui Proclus și a lui damascius. Pe de altă parte, dispunem de fragmentele unei scrieri a lui Porfir ('Aforma prÕj t¦ noht£)1, în care acesta încearca să expună într-o manieră sumară tratatele Enneadelor lui Plotin. de asemenea, dispunem de fragmente ale unui comentariu anonim la dialogul Parmenide, care a fost atribuit lui Porfir2. comparând cele două 1 Porphyre, Sentences, études d'introduction, texte grec et traduction française, commentaire par UPR 76, cnRS, avec une traduction anglaise par J. dillon, Vrin, Paris, 2005, vol. i și ii, travaux édités sous la responsabilité de l. Brisson. 2 Vezi P. Hadot, „fragments d'un commentaire de Porphyre sur le Parménide", Revue des Études Grecques, 74, 1961, pp. 410–438 și P. Hadot, Porphyre PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM166 texte - dintre care unul ne-a parvenit anonim, iar celălalt se referă de fapt la Enneadele lui Plotin - cu mărturiile lui Proclus și damascius, observăm o anumită neconcordanţă, cel puţin de suprafaţă, care pune în lumină un fragment foarte interesant din istoria evoluţiei ideilor filozofice. Tocmai despre această neconcordanţă vom vorbi în continuare. Vom începe cu mărturiile amintite mai sus, pentru a scoate în evidenţă dintru început neclaritatea care planează asupra perspectivei lui Porfir. este surprinzător - în primă instanţă - să observăm cum a fost receptat Porfir de către neoplatonicii ulteriori. Prima recepţie este cea a lui Proclus, care, într-un fragment al propriului său Comentariului la Parmenide, se referă la doctrina lui Porfir - deși fără să îl numească explicit pe acesta. el spune: „în nici un caz nu vom spune că vârful inteligibilului este zeul prim, așa cum aud despre unii dintre cei mai de seamă teologi, făcând pe tatăl de acolo [din inteligibil] identic cu cauza tuturor"1. conform acestei mărturii, s-ar părea că Porfir pune principiul prim la nivelul inteligibilului, ceea ce este cu totul neașteptat, dacă ne gândim la stringenţele pe care Plotin - maestrul lui Porfir - le-a impus asupra principiului prim. Trebuie remarcat că, în alt context, Proclus îl așează pe Porfir în rândul filozofilor care - precum Plotin - au înţeles că, la Platon, „cauza primă este dincolo de intelect și transcende toate fiinţele"2. Acest lucru complică problema, făcând să apară un echivoc. Totuși, nu putem presupune că prima afirmaţie (legată de identificarea zeului prim cu vârful inteligibil) nu ar aparţine lui Porfir, și că Proclus s-ar referi la altcineva, deoarece opinia pe care Proclus o amintește fără să numească autorul ei este menţionată și de damascius, de data aceasta legată în mod explicit de numele lui Porfir. et Victorinus, Études Augustiniennes, Paris, 1968, vol. i, pp. 102–143 și vol. ii, pp. 59–113. 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1070.15–19. 2 Proclus, Teologia platonică, ii, 31, 25–28. În acest context, Proclus critică doar pe origen platonicianul, care, deși a primit o educaţie filozofică similară cu a lui Plotin, neglijează existenţa unului de dincolo de fiinţă și de intelect. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 167 damascius discută perspectiva lui Porfir într-un context în care el însuși își pune întrebarea câte și care sunt principiile situate înaintea triadei inteligibile, adică principiile anterioare intelectului divin, fiinţei veritabile și inteligibile1. Înainte de a răspunde el însuși la această întrebare, damascius enumeră trei opinii aparţinând filozofilor neoplatonici anteriori. Una dintre opiniile amintite este cea a lui Porfir: „sau poate [...] vom spune împreună cu Porfir că tatăl triadei inteligibile2 este principiul unic al totului?" damascius arată că această perspectivă nu poate fi acceptată, deoarece cauza unică a tuturor lucrurilor nu poate fi inclusă între lucrurile a căror cauză este. de asemenea, principiul este indicibil (¥rrhtoj), așadar el nu poate fi inteligibil și nu poate fi numit „tată al triadei" inteligibile. Triada - având un intelect al ei - este inteligibilă într-un anumit fel (Ópwj d»pote noht»), pe când principiul absolut este complet indicibil (p£mpan ¥rrhtoj)3. În plus, el trebuie să fie principiu al întregii realităţi, iar nu doar al unei singure triade. Astfel, damascius face foarte clar diferenţa dintre „vârful fiinţelor" (koruf3⁄4 tîn Ôntwn)4 și ceea ce transcende toate fiinţele (t¦ p£nta TMkbšbhken)5. dacă acceptăm ca atare mărturia lui damascius, s-ar părea că Porfir „regresează" faţă de poziţia lui Plotin, că se întoarce la un nivel inferior în raport cu ţinta cea mai înaltă a gândirii maestrului său, punând ca principiu al întregii realităţi partea cea mai înaltă a acestei realităţi însăși. S-ar părea că, pentru Porfir, principiul realităţii inteligibile - și, în consecinţă, al întregii realităţi - este partea cea mai înaltă a inteligibilului. Însă Plotin a insistat foarte mult asupra faptului că intelectul divin nu poate fi principiu prim. Întrebarea pe care ne-o punem este cum se explică 1 damascius, De principiis, R. i, 86.3–10. 2 „Tatăl triadei inteligibile" (tÕn patšra tÁj nohtÁj tri£doj) este o expresie inspirată din Oracolele caldeene; ea indică nivelul cel mai înalt al inteligibilului. 3 damascius, De principiis, R. i, 86.3–10. 4 Idem, R. i, 86.14. 5 Idem, R. i, 86.14–15. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM168 acest „regres", dacă este vorba de un regres propriu-zis, sau doar de unul aparent. A. Textele lui Porfir Totuși, mărturia lui damascius (și cea a lui Proclus) pare a fi contrazisă de anumite afirmaţii ale lui Porfir însuși. Astfel, în 'Aforma..., Porfir afirmă în mai multe rânduri transcendenţa principiului prim faţă de fiinţă. Principiul este dincolo de intelect, deasupra fiinţei, sau pur și simplu „cel de dincolo"1. de asemenea, într-un fragment (fr. 18) păstrat din lucrarea sa Istoria filozofică2, Porfir vorbește despre un prim zeu, anterior intelectului, pornind de la care intelectul se generează pe sine însuși. Această generare a intelectului pornind de la zeul prim nu necesită o mișcare a zeului prim înspre ceea ce îi este inferior, ci zeul rămâne veșnic în sine, deoarece este imposibil ca acesta să fie numărat alături de lucrurile ce vin de la el și să fie pus în serie cu acestea. el este „nenumărabil și necoordonat (mhd sugkatat£ttesqai)" faţă de celelalte lucruri. Porfir distinge așadar între intelect și un zeu anterior, pornind de la care intelectul se autogenerează3, ceea ce contrazice afirmaţia lui damascius, conform căreia Porfir nu ar mai admite nici un alt principiu dincolo de vârful intelectului. dar poate că mărturia cea mai elocventă pentru a descoperi în ce constă doctrina lui Porfir este Comentariul la Parmenide. Pentru istoria neoplatonismului, faptul că Porfir a scris un comentariu la dialogul Parmenide este un lucru remarcabil. Astfel, se știe că Plotin nu a realizat niciodată un comentariu aplicat asupra vreunei scrieri platonice. chiar și interpretarea primelor trei ipoteze din Parmenide este formulată în treacăt, fără o analiză 1 Vezi Porfir, Sentences, 10; 12; 25.1–2; 26; 30.5–6. 2 Vezi cyrillus, Contra Iulian, i 45, 10–27, 552 Bc, p. 196, Burguièreevieux (XViii, p. 15, nauck). 3 Vezi de asemenea Proclus, Teologia platonică, i, 11, p. 51, 4–8, în care se spune că Porfir distingea între intelect, care este etern, și o parte a intelectului care este pre-eternă (proaiènion), prin care intelectul se identifică de fapt cu unul. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 169 mai largă a textului de bază, fără o contextualizare a acestor ipoteze. Plotin urmărea liniile de forţă ale dialogului platonic, însă nu se simţea obligat să explice și amănuntele textuale și să le integreze în interpretarea generală pe care el o oferea - anume în această omologare a ipotezelor platonice cu cele trei ipostaze (unu, intelect, suflet). În schimb, după Plotin începe marea tradiţie a comentariilor platonice aplicate. dialogul Parmenide va fi citit ca un tratat concentrat de ontologie; el este preluat în detalii de comentatori, care încearcă să desprindă din el o perspectivă coerentă și amănunţită asupra întregii realităţi. Unul dintre primii autori care comentează dialogul Parmenide este Porfir, discipolul lui Plotin1. deși acest comentariu nu s-a păstrat integral, știm că el cuprindea analize concrete asupra tuturor ipotezelor din a doua parte a dialogului2. Porfir este primul care a împărţit textul platonic în nouă ipoteze3; dintre acestea, prima ipoteză vorbește despre zeul prim (per qeoà toà prwt...stou), iar a doua despre nivelul inteligibil (per toà nohtoà pl£touj). ceea ce ne interesează în acest context este diferenţa pe care o făcea Porfir între unul suprem, absolut simplu, și unul celei de-a doua ipoteze, pe care Plotin îl identificase deja cu intelectul divin. Pentru aceasta, fragmentele păstrate din Comentariul lui Porfir sunt foarte relevante, deoarece ele poartă asupra unor amănunte din primele două ipoteze. Analizând textele păstrate, observăm în primul rând că Porfir distinge foarte clar zeul suprem faţă de toate celelalte lucruri. 1 Se pare că și celălalt discipol al lui Porfir - anume Amelius - a comentat dialogul Parmenide, însă comentariul său nu s-a păstrat. 2 Proclus (Comentariul la Parmenide, 1051.34–1064.12) prezintă în mod sistematic interpretările neoplatonice anterioare asupra ipotezelor platonice privind unul. Primii trei filozofi care au oferit o interpretare asupra tuturor ipotezelor (fie că identificau opt sau nouă ipoteze) sunt Amelius, Porfir și iamblichos. Proclus însuși nu îi numește direct, însă numele lor sunt precizate în scoliile marginale. 3 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1053.36–1055.25. Pentru motivele atribuirii acestei interpretări lui Porfir, vezi H. d. Saffrey și l. G. Westerink, Introduction, în Proclus, Théologie platonicienne, i, nota 1, p. lXXXi. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM170 Acesta nu este descris ca un „vârf al inteligibilului" (precum în mărturia lui Proclus și a lui damascius despre Porfir), ci este net distins de inteligibil și de toate lucrurile de după el. Astfel, Porfir înaintează ipoteza că zeul prim este „neasemenea și diferit faţă de intelect"1, și anume „prin simplul fapt că zeul nu este intelect" (aÙtù ge tù m3⁄4 enai Ð noàj). el afirmă așadar ceea ce Proclus și damascius nu se grăbesc să îi conceadă, anume existenţa unui principiu anterior intelectului și diferit de intelect. Mai mult decât atât, nu numai că zeul prim al lui Porfir nu este intelect, ci el nici nu poate fi comparat cu intelectul, asemănat sau distins de acesta, deoarece zeul prim nu poate intra în nici o alteritate (nici faţă de intelect, nici faţă de altceva), ci el este incomparabil cu orice altceva: „nu alteritatea este cea care îl distinge de celelalte lucruri, deoarece el nu poate fi comparat, nici circumscris în raport cu lucrurile de după el"2. fiind incomparabil cu orice altceva, nimic din sfera fiinţei nu poate exprima ce este zeul. despre el nu putem vorbi decât prin negaţii, anume tocmai prin acele negaţii care - în prima ipoteză platonică - distingeau unul de sfera fiinţei. Astfel, zeul „nu poate fi exprimat și numit (¢rr»tou ka ¢katonom£stou Ôntoj)"3; el este dincolo de noţiunea de pluralitate, dar, mai mult decât atât, el este dincolo chiar și de noţiunea de unu4, neavând, așadar, nici o noţiune proprie, care să îl poată exprima. nimic din ceea ce sunt celelalte lucruri nu se poate aplica zeului prim, căci el este „deasupra tuturor lucrurilor" (TMp p©sin)5, „superior tuturor lucrurilor" (Øpšrteron 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, iii, 1 ('Ar' oân ¢nÒmoioj Ð qeÕj tù nù ka ›teroj;) 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, iii, 10–12. Vezi de asemenea Vi, 20 despre caracterul incomparabil al ipostazei unului prim (tÕ ¢sÚmblhton tÁj aÙtoà Øpost£sewj). 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, i, 3–4. cf. Platon, Parmenide, 142 a 3–4: „unul nu poate fi numit, nici exprimat" (OÙd' Ñnom£zetai ¥ra oÙd lšgetai). 4 Porfir, Comentariul la Parmenide, ii, 1–14. cf. Platon, Parmenide, 141 e 12: „unul nu este nici măcar unu" (tÕ n oÜte ›n TMstin). 5 Porfir, Comentariul la Parmenide, i, 4. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 171 aÙtîn)1. Astfel, dacă toate lucrurile sunt fiinţe determinate, zeul prim este „supra-fiinţial" (p£ntwn ØperoÚsioj)2 sau „înaintea fiinţei" (prooÚsion)3, după modelul binelui din Republica. dar atunci, cum se face că autorii de după Porfir i-au atribuit acestuia o perspectivă diferită, în care principiul prim nu mai este propriu-zis dincolo de fiinţă, ci se identifică cu parte cea mai înaltă a fiinţei? Pentru a elucida această problemă, va trebui să intrăm și mai adânc în amănuntele textului lui Porfir, și să observăm care este elementul de originalitate ce intervine în privinţa principiului prim de dincolo de fiinţă. Porfir încearcă să explice în ce constă această superioritate a zeului (a unul prim) faţă de celelalte lucruri, faţă de sfera fiinţelor determinate, și care este motivul real pentru care acest zeu prim nu poate fi cunoscut și nici exprimat în termenii obișnuiţi ai gândirii noastre. Problema care se pune privește statutul acestei „supra-fiinţialităţi" (ØperoÚsioj) a principiului prim: dacă principiul este dincolo de fiinţă, oare trebuie să înţelegem că el este un fel de ne-fiinţă? ne amintim că Plotin însuși era foarte precaut în a vorbi despre principiul prim atribuindu-i fiinţă, iar într-un anumit context4, el suprimă însuși faptul de a fi al principiului. Totuși, Plotin însuși nu afirmă că principiul prim ar fi o nefiinţă5. În schimb, Porfir operează o răsturnare de sens, tocmai pen1 Porfir, Comentariul la Parmenide, ii, 1. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, ii, 11. 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, X, 25. 4 Vezi, de pildă, Plotin, Enneade, Vi, 8, 8.13–15: „căci dăm la o parte acest este, precum și orice alt fel de relaţie faţă de cele ce sunt". de asemenea, în Enneade, Vi, 8, 11.25–26, Plotin spune că unul este „așa cum este" (aej oesti), însă precizează imediat că acest „cum este" este spus numai dintr-o necesitate a expunerii, iar nu pentru că unul însuși ar fi cu adevărat, nu pentru că lui i-ar reveni fiinţa. Vezi de asemenea Vi, 8, 16, 20, unde se spune că a fi-ul unului este aparent, căci el este ca şi cum ar fi (oOEon enai). 5 este ceea ce vor face abia neoplatonicii tardivi, precum Proclus și damascius. Așa cum vom vedea în continuare, acești autori vor prefera să se refere la principiul de dincolo de fiinţă ca la o nefiinţă, dar, desigur, în sensul superiorităţii faţă de fiinţă. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM172 tru a nu lăsa să se înţeleagă că principiul ar fi o nefiinţă, în sensul inferiorităţii faţă de fiinţă. el vrea să pună în evidenţă anterioritatea și superioritatea zeului prim, fără ca această anterioritate să fie aceea a unei nefiinţe, a unui neant. Astfel, dacă zeul este incomparabil cu orice lucru dintre cele care sunt, și nimic dintre acestea nu îl poate exprima, aceasta nu înseamnă că zeul însuși ar fi „ne-fiinţă", ca și cum ar avea o lipsă și ar fi mai puţin decât fiinţa. din contră, dacă privim lucrurile din perspectiva demnităţii lor ontologice, zeul este singurul care are fiinţă într-un sens veritabil, anume o fiinţă autentică, în cel mai înalt sens al termenului; în schimb, faţă de acest unu prim, celelalte lucruri par a fi, ele de fapt, neant1. Ele sunt, de fapt, lipsite de fiinţă, faţă de principiul care este cauza anterioară și neafectată a tuturor lucrurilor: „căci nu el este nefiinţă (m3⁄4 Ôn) și de neînţeles pentru cei care vor să îl cunoască, ci noi, împreună cu toate fiinţele, suntem nimic (mhdšn) faţă el"2. Tocmai de aceea, explică Porfir, nu putem cunoaște principiul, tocmai de aceea el ne apare ca inexprimabil și exclus din sfera fiinţei: nu pentru că el ar fi ne-fiinţă, ci pentru că, de fapt, fiinţa lui depășește fiinţa noastră, el este de necuprins în sfera prea strâmtă a ceea ce noi numim fiinţă, în sfera a ceea ce suntem noi și a ceea ce sunt celelalte lucruri pe care le numim fiinţe. Acesta este și motivul pentru care zeul rămâne fără relaţie cu tot ceea ce vine după el: nu pentru că toate celelalte lucruri sunt, în timp ce el însuși nu ar fi nimic, ci, din contră, pentru că el singur este, într-un mod preeminent faţă de toate celelalte lucruri. Porfir unește astfel faptul de a fi dincolo de fiinţă (sau dincolo de lucrurile determinate, care există) și faptul de a poseda fiinţă în sensul cel mai veritabil. Astfel se explică afirmaţia lui că: „Zeul 1 Vezi Porfir, Comentariul la Parmenide, iii, 94, 5–9, unde se arată că unul prim rămâne același, într-o preexcelenţă (Øperoc») incomensurabilă faţă de orice altceva, iar aceasta indiferent dacă lucrurile care vin de la el ar exista sau nu; în consecinţă, totul care vine după el este ca și cum nu ar fi, faţă de această preexcelenţă a unului. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, iV, 94, 19–22. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 173 posedă, ca pe ceva inseparabil, faptul de a fi, singur și dincolo de tot (tÕ enai mÒnon ka Øpr tÕ p©n)"1. Zeul are faptul de a fi (tÕ enai), însă acest fapt al său de a fi este dincolo de totul (Øpr tÕ p©n), mai presus de fiinţă (ØperoÚsioj) - chiar dacă, în primă instanţă, cele două enunţuri par contradictorii. Prin această afirmaţie atât de surprinzătoare, Porfir introduce o distincţie foarte fină între „tipurile" de a fi; el „desfoliază" faptul însuși de a fi, distingând în el mai multe niveluri: el nu distinge doar fiinţa veritabilă de fiinţa „neveritabilă" - așa cum făcea Plotin, urmându-l pe Platon -, ci distinge nivelurile fiinţei veritabile, nivelurile necesare în constituirea fiinţei înseși, în sensul ei de fiinţă inteligibilă, de fiinţă a intelectului divin. Totuși, dacă zeul prim este fiinţa în sens preeminent, ne întrebăm ce statut oferă Porfir fiinţei inteligibile, adică acelei „fiinţe" care a constituit interogaţia constantă a filozofiei, încă de la Platon. de aceea, ceea ce ne interesează în continuare este modul în care Porfir gândește unul secund (intelectul): cum anume se constituie acesta după zeul prim (unul absolut) și ce fel de „fiinţă" îi revine lui. Altfel spus, cum se face trecerea de la a fi-ul zeului prim, la a fi-ul intelectului divin. Se pare că tocmai aceasta ar fi problema care i-a făcut pe Proclus și pe damascius să spună că, pentru Porfir, principiul prim ar fi vârful intelectului, în ciuda faptului că Porfir insistă asupra anteriorităţii zeului prim faţă de intelectul divin. Așadar, cum se constituie intelectul divin în urma zeului prim, sau - în termenii ipotezelor platonice reluate de neoplatonici - cum trebuie înţeles unul secund faţă de unul prim, absolut? Pentru a răspunde la această întrebare, Porfir pornește tocmai de la textul platonic al celei de-a doua ipoteze, încercând să îl analizeze în amănunt. ceea ce caracterizează scrierea lui Porfir este, în primul rând, faptul că aceasta intră în detaliile textului platonic, ridicând probleme foarte punctuale și încercând să le dea o explicaţie „neoplatonică", așadar în acord cu doctrina ge1 Porfir, Comentariul la Parmenide, iV, 94, 8–9. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM174 nerală a maestrului său, Plotin. Astfel, în cazul care ne interesează acum, Porfir crede că găsește în textul platonic o indicaţie privind relaţia concretă dintre intelect (sau unul secund) și unul suprem, mai precis o indicaţie asupra modului specific de a fi al intelectului. la drept vorbind, dacă respectăm termenii lui Porfir, nu putem vorbi despre o relaţie propriu-zisă între intelect și unul prim, în măsura în care acesta din urmă nu poate intra în nici o relaţie și nu poate fi comparat cu intelectul sau cu orice altceva de după el. Totuși, deși în primă instanţă el afirmă non-relaţionarea unului cu intelectul, în cele din urmă el ajunge să acorde unului un rol concret în raport cu intelectul. Tocmai de aici va decurge ambiguitatea lui Porfir; de asemenea, de aici decurge modul aparte în care Porfir a fost receptat de neoplatonicii ulteriori. Astfel, în contextul celei de-a doua ipoteze din Parmenide, Platon afirmă că „unul participă la fiinţă"1. Aceasta este o afirmaţie care, în primă instanţă, pare destul de spinoasă și la limită inacceptabilă în contextul general al gândirii neoplatonice, care privilegiază unul faţă de fiinţă. cum ar putea unul să participe la fiinţă, dacă unul este cel care precede fiinţa și o face posibilă, iar nu invers? după cum am arătat în prima parte a analizei noastre, Plotin a pus mereu în evidenţă anterioritatea unului faţă de fiinţă, atât la nivel sensibil, la nivel inteligibil, cât și ca anterioritate a unului absolut faţă de întreaga realitate. Totuși, Plotin însuși nu ia în calcul o asemenea afirmaţie, cum că unul ar participa la fiinţă. Pentru el, această afirmaţie ar constitui într-adevăr o mare problemă. În schimb, Porfir este primul care încearcă să integreze și acest amănunt platonic în gândirea neoplatonică. el încearcă să dea o soluţie acestei probleme. În acest sens, el formulează mai multe ipoteze. o primă explicaţie a acestei participări a unului secund la fiinţă este următoarea: „unul [se1 Platon, Parmenide, 142 b 5–6: „dacă unul este, oare este posibil ca el să fie, fără a participa la fiinţă? nu este posibil." (•En e„ oestin, «ra oOEÒn te aÙtÕ enai mšn, oÙs...aj d m3⁄4 metšcein; - OÙc oOEÒn te.). de asemenea, Parmenide, 143 a 4: „spunem că unul participă la fiinţă" (OÙs...aj famn metšcein tÕ ›n). Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 175 cund] nu mai este unul pur, ci proprietatea de a fi se alterează împreună cu el"1. Așadar, unul secund este unu, însă nu în mod pur, ci el este unu în mod derivat, ca o proprietate a lui, deţinând în același timp proprietatea de a fi. Unul secund rezultă astfel din întâlnirea „unului" și a „faptului de a fi" (enai) care, tocmai pentru că nu mai sunt pure, ci se amestecă una cu alta, creează o alterare faţă de unul prim, absolut. În acest caz, „unul [secund] participă la fiinţă (oÙs...a)" tocmai în sensul că are acest fapt determinat de a fi: el este unu, însă un unu determinat, care are, în consecinţă, un fapt de a fi determinat. Unul și faptul de a fi care se întâlnesc în unul secund determină o reciprocă relativizare, atât a unului cât și a faptului de a fi: unul nu mai este pur, iar faptul de a fi (nici el pur) este doar o proprietate a unului secund, care participă astfel la fiinţă. Totuși, Porfir nu se oprește la această interpretare, ci merge și mai departe, pentru a explica participarea unului secund la fiinţă. Pista pe care va merge va fi aceea de a căuta de unde vine această „proprietate de a fi" a unului secund, de unde primește el faptul de a fi. În unul secund, faptul de a fi se află deja într-un mod derivat, amestecat într-un fel cu unul. Însă unde se află faptul de a fi pur, la care, participând, unul secund devine un unu-fiinţă? ipoteza pe care o înaintează Porfir va fi aceea că unul secund primește fiinţa sa derivată prin participare la unul prim, așadar că, dacă „unul [secund] participă la fiinţă", această participare este o participare la unul prim anterior: „dar poate că, deoarece [unul] secund vine de la [unul] prim, tocmai de aceea spunem că cel secund participă la primul, întregul unu-care-este (n enai) fiind generat prin participare la unul [prim]."2 dar aici, Porfir își ia o precauţie: dacă unul secund ar participa la unul prim, de ce textul platonic nu spune chiar asta, anume că unul secund participă la unul [prim]? Răspunsul lui Porfir este 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xi, 7–9 (oÙd tÕ ›n TMstin tÕ ¢kraifnšj, sunhllo...wtai d aÙtù 1 toà enai „diÒthj). 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 10–14. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM176 următorul: dacă s-ar fi spus că unul [secund] participă la unul [prim], atunci s-ar fi înţeles că unul secund este mai întâi generat ca atare, ca unu secund, și abia apoi participă la unul prim. dar acest lucru nu poate fi acceptat, ci tocmai participaţia unului secund la unul prim este cea prin care unul secund este generat: unul secund este unu (precum unul prim), însă el este în același timp diferit de unul prim, iar „această diferenţă îl conduce spre faptul-de-a-fi-unu" (¢pÕ toà  nÕj  terÒthj peri»gagen aÙtÕ e„j tÕ n enai)1. Așadar, unul secund este constituit prin participare la unul prim, iar participarea sa la unul prim constă în aceea că unul secund își adaugă sieși acest fapt de a fi unu (prose... lhfe tÕ enai ›n)2, participând astfel la fiinţă. dar aici se ridică o problemă pentru analiza porfiriană. Unul secund deţine fiinţa, participând de fapt la unul prim; totuși, unul prim nu este el însuși fiinţare (în sensul de Ôn, de fiinţă determinată), ci el este - în bună tradiţie platonică - dincolo de fiinţă (TMpškeina oÙs...aj)3. dar atunci, ce este acest unu prim, la care, participând, unul secund ajunge să deţină fiinţă? Răspunsul lui Porfir este acela că: „unul [prim], care este dincolo de fiinţă și de fiinţare (TMpškeina oÙs...aj ka Ôntoj), nu este nici fiinţare, nici fiinţă, nici act, ci mai degrabă el „acţionează și este act pur" (tÕ TMnerge‹n kaqarÒn), astfel încât este și „faptul însuși de a fi" (aÙtÕ tÕ enai), cel care este înaintea fiinţării"4. Astfel, dacă mai înainte (iV, 94, 8-9) Porfir admitea că, faţă de fiinţările determinate, unul prim are pe a fi într-un mod superior, acum, el merge și mai departe, și spune că unul prim este însuşi faptul de a fi, cel anterior fiinţei și fiinţării determinate. din această perspectivă, participarea unului secund la fiinţă 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 18–19. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 21–22. 3 desigur, Porfir a spus că unul prim ar fi „singura fiinţă adevărată" (Porfir, Comentariul la Parmenide, iV, 94, 27), însă aceasta nu înseamnă că unul prim poate fi considerat alături de celelalte fiinţări, ca una dintre ele, ci, din contră, înseamnă că doar unul este cu adevărat, separându-se astfel de mulţimea fiinţărilor determinate. 4 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 23–27. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 177 este același lucru cu participarea lui la unul prim. Unul secund participă la fiinţă și participă la unul prim deoarece, în fond, unul prim este tocmai faptul pur de a fi. Unul secund este un unu determinat și are o fiinţă determinată, deoarece el participă la unul pur, care este faptul pur de a fi. În această soluţie a lui Porfir recunoaștem mai multe surse doctrinare. Pe de o parte, Porfir însuși prezintă această afirmaţie a sa ca fiind o interpretare sau o lămurire a „manierei ascunse" în care Platon vorbește despre unul prim, de dincolo de fiinţă1. Porfir unește astfel - după maniera tipic neoplatonică - cele două referinţe platonice fundamentale: cea privind unul prim din Parmenide și cea privind binele de dincolo de fiinţă din Republica. Pentru el, acest dincolo de fiinţă - la care unul secund participă pentru a primi fiinţă - reprezintă însuși faptul de a fi, actul pur de a fi. dar în această a doua indicaţie recunoaștem o altă sursă doctrinară, și anume una plotiniană, la care se cuvine să ne referim în continuare. Vom vedea că interpretarea lui Porfir la formula platonică este intermediată de analiza lui Plotin asupra aceleiași formule. B. Sursa plotiniană a problemei este vorba despre două pasaje în care Plotin însuși discută expresia „dincolo de fiinţă", prezentând-o, de asemenea, ca având „un sens ascuns"2. „dincolo de fiinţă" ar indica independenţa absolută a unului faţă de fiinţă; unul a generat fiinţa, dar el însuși nu are nevoie de fiinţă, ci o lasă în afara sa: „cel care l-a făcut [pe a fi] nu are nevoie de a fi (oÙdn toà enai deÒmenoj). de aceea, unul nici măcar nu face pe este în măsura în care [el în1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 22–23: „Vezi dacă nu cumva Platon pare să spună în mod ascuns [sau să vorbească în enigme, într-un mod aluziv], despre unul de dincolo de fiinţă ..." ("Ora d m3⁄4 ka a„nissomšnJ oeoiken Ð Pl£twn, Óti tÕ n tÕ TMpškeina oÙs...aj [...]). 2 Plotin, Enneade, Vi, 8, 19.13–14: „cei vechi au vorbit despre dincolo de fiinţă într-un mod ascuns [sau în enigme, în aluzii]" (tÕ TMpškeina oÙs...aj [...] to‹j palaio‹j legÒmenon di' a„n...xewj). PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM178 suși] este [sau conform cu faptul că el însuși este]"1. Plotin distinge astfel între ceea ce este principiul însuși și fiinţa pe care el o generează (spunând că principiul nu creează pe este conform cu ceea ce el însuși este). dar atunci, ce „este" acest principiu anterior fiinţei, care a făcut pe „este"? În ce constă el? Plotin va spune că principiul este „un act prim, lipsit de fiinţă (TMnšrgeian t3⁄4n prèthn [...] ¥neu oÙs...aj)" 2, deoarece „actul este superior fiinţei" 3. Într-adevăr, principiul nu poate fi produs de altceva (și, deci, nu poate avea un act anterior lui), ci el se produce pe sine. Totuși, în el nu există relaţia (și dualitatea) dintre produs și producător. el nu poate fi nici producător, nici produs, căci el nu poate nici să preceadă actul său propriu, nici să apară abia în urma acestui act - în ambele cazuri, principiul ar avea în sine însuși o dualitate. Principiul este doar actul de a produce, un act pur, independent atât de un „agent" care l-ar precede, cât și de un „rezultat" care i-ar urma. Principiul nu are o fiinţă a sa, diferită de actul său (fie că aceasta ar precede actul, fie că ar rezulta din acel act), ci principiul este însuși actul, însuși acest fapt de a se crea pe sine însuși ca act pur, anterior fiinţei. şi tocmai acesta consideră Plotin că ar fi sensul „ascuns" al expresiei dincolo de fiinţă. În consecinţă, principiul se produce pe sine ca act, iar faptul lui de a produce este deja ceea ce el este: „căci a fi este una cu producerea și cu această așa-zisă generare eternă"4. contextul pe care l-am analizat se apropie foarte mult de interpretarea lui Porfir. Astfel, ca și Plotin, Porfir arată că unul prim nu este ceva de ordinul fiinţei (oÙs...a), ci este faptul pur de a fi (tÕ enai), anterior fiinţei (oÙs...a)5. desigur, observăm că, 1 Plotin, Enneade, Vi, 8, 19, 13–20. 2 Plotin, Enneade, Vi, 8, 20.9–10. 3 Plotin, Enneade, Vi, 8, 20.14 (teleiÒteron 1 TMnšrgeia tÁj oÙs...aj). În această expresie recunoaștem o trimitere la doctrina aristotelică - acceptată de Plotin - privind anterioritatea actului faţă de potenţă. 4 Plotin, Enneade, Vi, 8, 20.27. 5 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 23–27: „Unul care este dincolo de fiinţă și de fiinţare nu este nici fiinţare, nici fiinţă, nici act, ci mai degrabă el acţionează și este el însuși faptul pur de a acţiona, astfel încât el este și faptul Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 179 faţă de Plotin, Porfir schimbă într-un fel perspectiva, aducând în prim-plan acest fapt de a fi al principiului. Astfel, dacă Plotin spunea că, pentru principiu, a fi constă în actul anterior fiinţei, Porfir merge mai departe și spune că unul prim este însuși faptul pur de a fi anterior fiinţei, la care fiinţa însăși trebuie să participe, pentru a se constitui ca fiinţă determinată. În plus, el încearcă să explice și felul în care se constituie fiinţa veritabilă (adică intelectul) pornind de la acest fapt pur de a fi (care este unul prim) - iar aceasta va fi în același timp explicaţia dată de Porfir expresiei platonice: „unul [secund] participă la fiinţă"1. Astfel, el arată că: „participând la acesta [la faptul de a fi anterior fiinţei], unul [secund] primește un a fi derivat, și tocmai aceasta înseamnă a participa la fiinţă"2. Astfel, Porfir face diferenţa dintre a fi-ul pur al principiului, și proprietatea de a fi care revine unului secund. Avem pe de o parte unul prim, care este „doar unu" (n mÒnon)3 și este în același timp „doar a fi" (tÕ enai mÒnon)4, așadar în el nu există nici o distanţă între „a fi" și „unu". Pe de altă parte, avem unul secund, care participă la unul prim, adică la acest fapt pur de a fi; însă, în felul acesta, unul secund este un unu determinat și are un fapt de a fi derivat. Unul secund nu mai este „doar unu", ci este „unu-fiinţă" (n Ón)5; de asemenea, el nu este „doar a fi", adică doar faptul de a fi, ci el este o fiinţă determinată, el este prima fiinţă propriu-zisă. Astfel se constituie unul secund: el primește ambele „caracteristici" ale unului prim (aceea de unu și aceea de a fi), însă le primește pe amândouă nu pure, ci determinate; acestea sunt derivate și distinse una de alta, ele se adaugă una celeilalte, însuși de a fi, acela care este anterior fiinţării". 1 Platon, Parmenide, 142 b 5–6; 143 a 4. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 27–29 (oá metascÕn tÕ <>n ¥llo TMx aÙtoà oecei TMkklinÒmenon tÕ enai, Óper TMst metšcein Ôntoj). 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 4. 4 Porfir, Comentariul la Parmenide, iV, 8. Unul prim este „doar a fi" (tÕ enai mÒnon), fără ca acest „a fi pur" să se aplice la ceva sau să se însoţească cu ceva (deoarece unul prim nu este nimic din cele ce sunt, ci este anterior fiinţei). 5 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xi, 30. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM180 alterându-se una prin cealaltă1. În unul secund, faptul de a fi unu este adăugat2, iar faptul de a fi este derivat3. el participă astfel la fiinţă, participând la acest fapt pur de a fi. Porfir distinge astfel două feluri de a fi4. Pe de o parte, este vorba despre acest a fi care preexistă fiinţei (adică intelectului) (proãp£rcei toà Ôntoj), adică de unul de dincolo de fiinţă (TMpškeina toà Ôntoj). Acesta este a fi absolut (enai tÕ ¢pÒluton) și este „ca o idee a fiinţei" (ésper „dša toà Ôntoj). Pe de altă parte, este vorba de un a fi derivat, corespunzător unului secund, de un a fi produs de unul prim. Așadar, avem un a fi absolut și transcendent, și un alt a fi derivat și produs. interpretarea lui Porfir la expresia platonică „unul participă la fiinţă" se apropie destul de mult de textul platonic, dacă ne gândim că, atât în prima aporie, cât și în cea de-a doua, Platon pornește de la ipoteza că „unul este". desigur, în prima ipoteză, „unul este" (e„ ›n TMstin)5 are sensul că „unul este unu", adică unul este în sine însuși, iar în cea de-a doua, „unul este" (n e„ oestin)6 are sensul că „unul participă la fiinţă", așadar că unul are o fiinţă a sa. Porfir privilegiază tocmai acest aspect al textului platonic, anume similaritatea dintre cele două ipoteze. fiecare dintre ele pornește de la faptul că unul este (›n TMstin), deși prima ipoteză pune accentul pe unu (›n) și izolează unul în sine, separându-l în cele din urmă chiar și de oÙs...a, pe când cea de-a doua pune accentul pe a fi (oestin) și caută modul în care unul participă la fiinţă. Am putea spune astfel că, dacă la Plotin unul de dincolo de fiinţă este unul din „concluzia" aporiei platonice - anume unul care nici măcar 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xi, 15–17: „Așa și aici, în cazul unului [secund]: unul se alterează împreună cu fiinţa, iar fiinţa împreună cu unul" (OÛtwj g¦r ka TMp toÚ<tou> tÒ te n tÍ oÙs...v sunhllo...wtai 1⁄4 te oÙs...a tù  n...). 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 21 (prose...lhfe tÕ enai ›n). 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 28 (TMkklinÒmenon tÕ enai). 4 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 29–35. 5 Platon, Parmenide, 137 c 4. 6 Platon, Parmenide, 142 b 3. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 181 nu este -, în schimb, Porfir revalorifică ipoteza de la care pornește aporia, anume faptul că, la începutul primei aporii, unul prim este anunţat ca fiind (›n TMstin), iar în cea de-a doua aporie, unul secund este enunţat ca participând la fiinţă. Prin această interpretare a sa, Porfir leagă anterioritatea absolută a unului prim faţă de cele de după el (el este dincolo de toate tocmai pentru că doar el are fiinţa în mod real, pe când, faţă de el, celelalte sunt neant), cu faptul că unul secund participă la a fi (și anume, el participă tocmai la faptul pur de a fi, care este unul prim, dincolo de toate celelalte lucruri, dincolo de fiinţa determinată). el pune astfel în acord textul Republicii, 509 b 9 (despre binele de dincolo de fiinţă), cu textul celei de-a doua ipoteze din Parmenide, în care unul [secund] participă la fiinţă. Pentru Porfir, unul [secund] participă la fiinţă deoarece participă la ceea ce este dincolo de fiinţă, la ceea ce fundamentează fiinţa: iar acesta este unul prim, identic cu faptul pur de a fi. faptul pur de a fi este dincolo de fiinţă, adică dincolo de fiinţa determinată. Maniera lui de a fi este însă preeminentă, superioară manierei determinate în care sunt celelalte lucruri. C. „Nemulţumirea" lui Damascius dar atunci, pentru a continua parcursul nostru, se ridică o întrebare: de unde venea „nemulţumirea" lui damascius faţă de Porfir, respingerea fără drept de apel a opiniei acestuia? de ce spune damascius - ca și Proclus, de altfel - că primul principiu al lui Porfir ar fi doar vârful inteligibilului, deși Porfir însuși insistă asupra anteriorităţii unului prim (care este faptul pur de a fi) faţă de unul secund (care este prima fiinţă determinată)? de care parte stă adevărul: de cea a lui Porfir (conform cu ceea ce ne arată Comentariul la Parmenide), sau de cea a lui damascius? Pentru a rezolva această dilemă, Pierre Hadot arată că poziţia lui Porfir este de fapt mai nuanţată: pe de o parte, unul prim este anterior și necoordonat intelectului, iar pe de altă parte, unul PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM182 prim este primul moment al constituirii intelectului, de aceea el este - în același timp, dar sub alt aspect - coordonat cu celelalte „momente" ale intelectului, adică cu viaţa și gândirea1. Totuși, această clarificare nu poate explica până la capăt nemulţumirea lui damascius. Ar părea că damascius ia în seamă doar o parte a gândirii lui Porfir, fie că nu ar fi înţeles și cealaltă parte a acesteia, fie că ar trece-o - în mod intenţionat - sub tăcere2. Să vedem însă, în amănunt, textele lui Porfir în care apare această problemă a coordonării sau necoordonării principiului faţă de intelect. ne vom opri, mai precis, asupra ultimei părţi păstrate din Comentariului la Parmenide3, unde Porfir discută rolul principiului prim în constituirea intelectului. el observă, în primul rând, că intelectul rămâne divizat în două părţi care nu se pot confunda: este vorba despre o parte intelectivă (tÕ nooàn) și o parte inteligibilă (tÕ nooÚmenon)4. cu alte cuvinte, intelectul este în același timp act al gândirii, dar și obiect al gândirii, el are mereu o „parte" intelectivă, diferită de „partea" sa inteligibilă. dar această distincţie - necesară intelectului - arată în același timp că intelectul rămâne într-un fel în afara sa, „neputând intra în sine" (m3⁄4 dun£menon e„j  autÕn e„selqe‹n)5, de 1 P. Hadot, „la métaphysique de Porphyre", art. cit., p. 147: „[...] conform primului său aspect, Unul este absolut și necoordonat, conform celui de-al doilea aspect al său, Unul este coordonat cu viaţa și gândirea, deoarece atunci el este considerat drept primul moment al intelectului, drept existenţa pornind de la care intelectul se desfășoară, drept Unul izolat din Unul-care-este". 2 În articolul „Porphyry's doctrine of the one" (SOPHIES MAIETORES, « Chercheurs de sagesse » : Hommage à Jean Pépin, institut d'études augustiniennes, Paris, 1992, pp. 357–366), J. dillon, susţine chiar că succesorii lui Porfir (Proclus și damascius) prezintă doctrina acestuia într-o manieră foarte simplificatoare, din interese polemice. 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii–XiV. 4 la Plotin, cele două părţi ale intelectului sunt indicate ca atare, însă Plotin pune accentul pe identitatea lor, arătând că orice fiinţă inteligibilă este deja intelectivă, și invers. 5 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 1. Altfel, dacă intelectul ar intra complet în sine, atunci distincţia dintre inteligibil și intelectiv ar fi suprimată. dar atunci ar fi suprimată însăși condiţia duală a cunoașterii, iar, în consecinţă, Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 183 vreme ce aceste două părţi ale sale rămân distincte una de alta, atâta timp cât nimic altceva nu vine să realizeze unirea lor1. Pornind de la această observaţie, Porfir ridică o problemă foarte subtilă: dacă intelectul nu poate intra în sine, ci rămâne mereu divizat în inteligibil și intelectiv, atunci cum se face că, totuși, intelectul se vede pe sine însuși? Porfir scoate astfel în evidenţă condiţia paradoxală a cunoașterii, în ipostaza ei cea mai înaltă, anume aceea a cunoașterii de sine: pe de o parte, pentru a se cunoaște pe sine, intelectul trebuie să fie în același timp și inteligibil și intelectiv. Pe de altă parte, dacă intelectul are această situare duală, el nu poate intra în sine (ci intelectivul rămâne în afara inteligibilului), așadar, la limită, el nu se poate cunoaște pe sine, deoarece „partea" care cunoaște rămâne în afara celei care trebuie cunoscută. Această problemă ne amintește de dificultatea ridicată de Sextus empiricus privind cunoașterea de sine: dacă o parte cunoaște, iar alta este cunoscută, atunci intelectul nu ajunge niciodată să se cunoască pe sine însuși2. Plotin încercase să rezolve această dificultate, arătând că, în intelect, inteligibilul este în același timp intelectiv. Plotin punea accentul pe identitatea celor două aspecte ale intelectului, rezolvând astfel problema cunoașterii de sine. Totuși, intelectul presupune identitatea celor două aspecte ale sale (inteligibil și intelectiv), dar și distincţia dintre ele. Porfir va pune accentul nu pe identitatea, ci pe distincţia lor. el duce astfel mai departe această problemă de origine sceptică, întrebându-se cum se poate cunoaște intelectul pe sine însuși, tocmai în condiţia acestei distincţii din el însuși, a acestei distanţe faţă de sine însuși. Așadar, Porfir pornește de la faptul că intelectul nu poate inintelectul nu s-ar mai putea cunoaște pe sine. 1 dacă altul este intelectivul și altul este inteligibilul, atunci inteligibilul nu se poate cunoaște pe sine ca inteligibil (așadar nici nu poate fi inteligibil) pentru că cel care ar putea cunoaște acest lucru (adică intelectivul) rămâne diferit și „în afară". de asemenea, intelectivul (așadar cel care cunoaște) nu poate fi intelectiv, pentru că nu mai poate cunoaște nimic, deoarece inteligibilul (pe care l-ar putea cunoaște) îi rămâne străin, exterior. 2 Vezi partea i, capitolul 4, al lucrării noastre. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM184 tra în sine, deoarece el însuși nu poate suprima dualitatea din sine. dar atunci, se ridică trei întrebări. În primul rând, „cum poate [intelectul] să se vadă pe sine, dacă nu poate intra în sine?"1. Așadar, cum se cunoaște intelectul pe sine, dacă „sinele" său (inteligibil) rămâne „în afara" sa? În al doilea rând, dacă nu se poate vedea pe sine, se pune întrebarea: „cum [se poate vedea] pe sine [ca fiind] acela în care nu poate intra?"2. Așadar, cum poate intelectul să știe că el este tocmai acela în care, de fapt, nu poate intra? În al treilea rând, cum poate intelectul să știe chiar și acest fapt, anume că nu poate intra în sine? Altfel spus, de unde știe inteligibilul că el însuși este diferit de sine, dacă nu a ajuns încă la acest sine din „afara" sa, pentru a-l cunoaște ca diferit? cum ajunge intelectul să cunoască chiar și această distincţie din sine însuși? Așadar, Porfir observă că, dacă intelectul rămâne în această distanţă sau diviziune faţă de sine însuși, atunci el nu poate surprinde nici măcar această diviziune a sa, ci „altcineva" ar trebui să identifice această distanţă. „Altcineva" trebuie să fie în contact atât cu inteligibilul, cât și cu intelectivul, atât pentru ca acestea să se poată identifica, cât și pentru a vedea că „cel ce gândește" este altul decât „cel gândit". dacă diferenţa (dintre inteligibil și intelectiv) împiedică intelectul să surprindă atât identitatea celor două, cât și diferenţa lor, atunci cel care le va putea surprinde va fi cel în care nu mai există nici o diferenţă, nici o diviziune. iar acest punct de reper absolut va fi, pentru Porfir, principiul anterior intelectului, adică unul prim, care este actul pur de a fi. Pentru a explica în ce fel unul prim devine punctul de reper al intelectului - prin care acesta însuși se poate vedea pe sine - Porfir recurge la un exemplu din sfera biologică: într-un organism există mai multe puteri sau acte distincte, care nu se ating unele pe altele și nu se pot cunoaște unele pe altele în mod direct (de pildă, vederea, auzul, gustul). Pentru ca acestea să poată intra 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 1–2. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 3–4. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 185 în contact și să „știe" că sunt diferite între ele, este nevoie de o putere sau de un act care le transcende pe toate - pe care am putea-o numi conștiinţă internă - care nu este nici auz, nici văz, nici gust, dar care le cunoaște pe fiecare în parte, le distinge și le unifică, servindu-se de ele ca de niște instrumente1. În același fel, dacă intelectul este divizat în două părţi distincte, cărora le corespund două acte distincte (și tocmai de aceea nu se poate unifica pe sine într-un singur act de cunoaștere, ci rămâne mereu „în afara sa"), în schimb, unul anterior este un act pur și unic, în care nu există nici o distincţie2. el nu este un act anume, determinat - pentru a fi astfel separat de toate celelalte acte determinate la rândul lor, astfel încât celelalte acte să fie în afara lui și să îi rămână inaccesibile. din contră, toate celelalte acte îi sunt accesibile, tocmai pentru că el nu mai este un act determinat și distinct, ci este un act pur. Unul prim este astfel „acel act de dincolo de celelalte [acte], care le transcende pe toate, [...] care este în contact cu toate în mod identic, fără a fi [cuprins] în nici unul dintre acestea"3. Actul pur (așadar unul prim) este în contact cu toate celelalte acte de după el, garantând legătura dintre acestea. el devine astfel „acea putere (dÚnamij) prin care intelectul vede că nu poate intra în sine însuși"4, dar și acea putere prin care intelectivul ajunge totuși să se identifice cu inteligibilul. În actul pur al unului absolut este astfel suprimată acea diferenţă dintre inteligibil și 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 24–35. 2 Actul pur nu corespunde nici unui lucru anume. În consecinţă, el este un act fără formă, fără nume și fără fiinţă, căci orice alt act își ia forma de la lucrul căruia în corespunde, pe când el este anterior fiinţei. În el nu există nimic altceva (formă sau fiinţă), și tocmai de aceea el este lipsit de orice diferenţă. el este actul pur de a fi, anterior fiinţei și anterior oricărei distincţii, precum aceea dintre inteligibil și intelectiv. 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 9–13 (1 TMnšrgeia par' TMke...naj 1 TMpanabebhku‹a p£saij, 1 p£ntwn TMfaptomšnh ka kat¦ tÕ aÙtÕ ka TMn oÙden oâsa). 4 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 34–35 (1 dÚnamij kaq' ¿n Ðr  Ð noàj m3⁄4 dun£menoj e„selqe‹n e„j  autÒn). PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM186 intelectiv care făcea ca intelectul să nu se poată cunoaște pe sine, care ameninţa unitatea intelectului. Porfir rezolvă astfel - pe o altă cale decât Plotin - problema cunoașterii de sine a intelectului: atât diferenţa, cât și identitatea dintre intelectiv și inteligibil devin vizibile numai din perspectiva unului prim, care, ca act pur de a fi, nu se mai divide, ci transcende distincţia însăși. el este „dincolo de acestea ca vârstă și ca putere"1, Porfir reluând aici tocmai expresia din Republica, 509 b 9, privind binele de dincolo de fiinţa. Pornind de la această explicaţie a modului în care intelectul se cunoaște pe sine prin intermediul unului anterior, Porfir se vede nevoit să admită că, la originea sa, intelectul este tocmai acest act pur care transcende distincţia, această putere (dÚnamij) prin care intelectul se vede pe sine - atât ca distincţie, cât și ca unitate. În primă instanţă - anterior distincţiei propriu-zise, dintre intelectiv și inteligibil - intelectul este „unu și simplu" (n ka ¡ploàn)2. intelectul, la originea sa, ajunge să se identifice cu unul prim. Mai mult decât atât, Porfir descoperă o sursă doctrinară pentru această explicaţie a sa, tocmai în textul platonic al dialogului Parmenide. Astfel, în cea de-a doua ipoteză, așadar în ipoteza unului secund, a intelectului, înainte de a desfășura însoţirea constantă dintre unu și fiinţă, Platon se întreabă cum este acest „unu în sine" (aÙtÕ tÕ ›n). Unul din a doua ipoteză participă, într-adevăr, la fiinţă, și devine astfel plural3, fiind descoperit în fiecare colţ al fiinţei; totuși, dacă gândim acest unu „în el însuși", separat de fiinţa la care participă, el ne va apărea a fi doar unu, iar nu plural4. Sprijinindu-se pe această indicaţie platonică, Porfir arată că, 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, XiV, 3–4 (TMpškeina toÚtwn oâsa presbe...v ka dun£mei). „dincolo de acestea" înseamnă dincolo de inteligibil și intelectiv, care sunt distinse în cadrul intelectului. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, XiV, 5. 3 Platon, Parmenide, 143 a 4–6: „spunem că unul participă la fiinţă [...] și că de aceea el s-a arătat a fi plural". 4 Platon, Parmenide, 143 a 6–9. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 187 înainte de a fi distins în sine însuși - așadar înainte de a se manifesta ca atare, ca act de a se gândi pe sine însuși - intelectul (acest „unu în sine" din ipoteza platonică) este „unu și simplu", și anume, el este tocmai acea „putere" prin care intelectul se vede pe sine, adică el este tocmai unul absolut: „în același fel, am putea spune că puterea prin care vede intelectul care nu poate intra în sine este diferită și superioară distincţiei dintre intelectiv și inteligibil, fiind dincolo de acestea ca vârstă şi putere, iar în felul acesta, acest [unu] în sine1, care este unu și simplu, diferă totuși de sine ca act și existenţă; așadar, el este într-un sens unu și simplu, iar în alt sens el diferă de sine"2. observăm astfel că Porfir identifică de fapt unul din prima ipoteză (această putere de dincolo de fiinţă, care este „dincolo de tot și este cauză necoordonată a totului"3, prin care intelectul se vede pe sine), cu acest unu din a doua ipoteză, care, înainte de a participa la fiinţă, este considerat în sine însuși și apare a fi unu și simplu, non-plural. el identifică astfel binele de dincolo de fiinţă (din Republica 509 b 9), cu unul din prima ipoteză platonică, dar și cu unul din expresia „unu-care-este" (n Ôn)4 (din cea de-a doua ipoteză platonică) ce corespunde primului moment al constituirii intelectului divin5. Unul din a doua ipoteză (adică intelectul) este astfel dublu: pe de o parte, considerat ca unu în sine, separat de fiinţă, el este „unu și simplu", identificându-se cu unul absolut din prima ipoteză; pe de altă parte, dacă îl considerăm împreună cu fiinţa, așadar ca unul-care-este, el devine plural, fiind intelectul desfășurat, mani1 „Acest [unu] în sine" (tÕ aÙtÕ toàto) reia întocmai expresia din textul platonic Parmenide, 143 a 9. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 34–XiV, 8. 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 22–23. 4 Platon, Parmenide, 142 d 4. 5 P. Hadot, „la métaphysique de Porphyre", art. cit., p. 144: „Selon le Commentaire sur le Parmenide, l'intelligence en son premier état, identifiée à l'«Un» de l'«Un-qui-est», coïncide donc avec le premier Un lui-même". interpretarea este reluată de Steven K. Strange, în articolul „Porphyry and Plotinus' Metaphysics", în G. Karamanolis și A. Sheppard (ed.), Studies in Porphyry, Bulletin of the institute of classical Studies, 98, 2007, pp. 17–34. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM188 fest, pe care Porfir îl va descrie ca triadă (după modelul deja prezent la Plotin). Unul simplu constituie în același timp primul aspect al intelectului, acela în care intelectul nu este încă desfășurat. el este actul pur de a fi sau existenţa (Ûparxij), care transcende orice determinaţie și distincţie. Mai precis, în primul rând, existenţa (ca act pur de a fi) pre-există fiinţei (ca fiinţă determinată, ca Ôn)1. În al doilea rând, acest act pur de a fi este un act ce rămâne în sine, deoarece el nu are nevoie să se îndrepte spre altceva, așa cum intelectivul s-ar îndrepta spre inteligibil. la acest nivel, actul nu iese din sine, nu are o viaţă a sa, ci el este un act imobil ( stîsa)2. În al treilea rând, acest act pur de a fi (numit existenţă - Ûparxij) nu este determinat încă drept inteligibil sau intelectiv, ci el transcende această diferenţă, și tocmai de aceea poate face legătura dintre cele două, constituind astfel o cunoaștere anterioară distincţiei dintre subiectul și obiectul cunoașterii. Porfir spune chiar că, la acest nivel al existenţei, al unului prim, intelectivul coincide cu inteligibilul3. Pornind de la acest prim aspect, în care nu există încă nici o distincţie, intelectul se poate apoi desfășura: el iese din această pură existenţă, separându-se în intelectiv și inteligibil; el devine astfel o fiinţă determinată, cu un act determinat (actul de a gândi), îndreptat spre sine însuși (ca obiect al acestei gândiri). intelectul instituie astfel toate distincţiile care în unul prim nu funcţionau. Astfel, intelectul porfirian se desfășoară și se manifestă, el fiind 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xii, 29–30: „A fi (enai) este dublu: pe de o parte, cel care preexistă fiinţei (tÕ mn proãp£rcei toà Ôntoj)". Întradevăr, acest a fi al unului prim nu este a fi-ul unui lucru anume, el nu determină o fiinţă concretă, ci este doar actul de a fi, care nu se particularizează într-o fiinţă determinată și distinctă de alte fiinţe. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, XiV, 22–23: „conform existenţei, actul ar fi imobil" (kat¦ mn t3⁄4n Ûparxin  stîsa  n e‡h 1 TMnšrgeia). Acest act imobil a fost întâlnit deja la Plotin, care în Enneade, V, 3, 10.17–18 spune că unul nu are spre ce să își îndrepte activitatea, ci el rămâne „absolut imobil" (p£nth st»setai). 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, XiV, 16–17. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 189 constituit ca o triadă: existenţă-viaţă-gândire. intelectul lui Porfir are astfel două „aspecte": pe de o parte un prim aspect de imobilitate, în care intelectul coincide cu unul prim și rămâne în sine, cunoscându-se pe sine fără să se distingă în sine însuși, iar, pe de altă parte, acest al doilea aspect, cel desfășurat, în care intelectul capătă o viaţă a sa: el iese din sine ca intelectiv, pentru a se întoarcere apoi la sine ca inteligibil. D. Coordonat sau necoordonat? Să ne întoarcem însă la problema de la care am pornit, și anume dacă la Porfir principiul prim este coordonat (așa cum spune damascius) sau necoordonat cu cele de după el. În explicaţia lui P. Hadot amintită mai sus, aceste două aspecte coexistă: principiul prim este pe de o parte absolut, transcendent, așadar necoordonat, dar, pe de altă parte, el este coordonat celorlalte „momente" ale intelectului, ca vârf al intelectului. Totuși, în această interpretare subzistă o echivocitate. Hadot afirmă, pe de o parte, că „Tatăl din Oracole, identificat de Porfir cu Unul lui Plotin, este primul moment al mișcării prin care intelectul se pune pe sine" și că „intelectul este la origine identic cu Unul prim"1. Pe de altă parte, după ce distinge cele două aspecte ale intelectului (momentul său prim, identic cu unul prim, respectiv intelectul desfășurat ca triadă) Hadot deduce că unul are și el două aspecte: „dacă există un dublu aspect al intelectului, rezultă că există și un dublu aspect al Unului: conform primului său aspect, Unul este absolut și necoordonat, iar conform celui de-al doilea aspect Unul este coordonat cu viaţa și gândirea, deoarece îl considerăm ca fiind primul moment al intelectului"2. 1 P. Hadot, „la métaphysique de Porphyre", art. cit., p. 135. 2 P. Hadot, „la métaphysique de Porphyre", art. cit., p. 147. Vezi de asemenea p. 142: „această afirmaţie [a dualităţii intelectului] înseamnă în același timp că Unul sau Zeul suprem are și el un dublu aspect: un prim aspect, conform căruia el este Unul absolut și necoordonat, un al doilea aspect, conform căruia el este intelectul redus la momentul său prim". PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM190 cele două afirmaţii par însă să se contrazică: din prima afirmaţie rezultă că primul moment al intelectului ar fi unul prim (unul lui Plotin); în schimb, din cea de-a doua afirmaţie rezultă că primul moment al intelectului este „aspectul" coordonat al unului, așadar diferit de unul prim, absolut. conform explicaţiei lui P. Hadot - privind cele două aspecte ale unului - ar însemna că avem trei niveluri distincte: 1. Unul absolut, necoordonat 2. Unul ca prim moment al intelectului, care este deci coordonat (acesta ar corespunde unului din unul-care-este) 3. intelectul însuși, desfășurat (care ar corespunde unuluicare-este, respectiv triadei existenţă-viaţă-gândire) dar în felul acesta intelectul (în primul său moment) nu s-ar mai identifica cu unul absolut însuși, ci doar cu unul din unulcare-este, care ar fi considerat ca diferit, într-un fel, de unul absolut. Totuși, această interpretare ar merge împotriva a ceea ce vrea să spună Porfir, anume că unul absolut (1.) este faptul pur de a fi, anterior distincţiei dintre intelectiv și inteligibil, și este acela prin care intelectul se vede pe sine (adică primul moment al intelectului: (2.). de fapt, Porfir șterge diferenţa dintre (1.) și (2.), adică dintre unul absolut și unul din unul-care-este (sau primul moment al intelectului). Pentru Porfir, unul absolut este primul moment al intelectului, și el rămâne anterior - și necoordonat - distincţiei ulterioare între inteligibil și intelectiv. de fapt, la ce se referă coordonarea sau necoordonarea principiului? În Istoria filozofică, ocurenţa termenului necordonat (sugkatat£ttesqai) se referă la faptul că zeul nu poate fi pus alături de celelalte lucruri în privinţa demnităţii (mhd t3⁄4n ¢x...an sugkatat£ttesqai), așadar el depășește ca demnitate toate celelalte lucruri. În Comentariul la Parmenide, problema coordonării (în acest sens al lui sugkatat£ttesqai) apare o singură dată: Porfir spune că orice act determinat este ordonat (tštaktai) unui lucru, atât în privinţa formei sale, cât și în privinţa numelui1. 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 13–16 (`Ek£sth mn oân tîn Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 191 Altfel spus, fiecare act determinat corespunde unui lucru (de pildă, tăierea este actul cuţitului, iar gândirea este actul intelectului). În schimb, unul absolut, care este actul pur de a fi, nu este actul nici unui lucru. Înţelegem astfel că unul absolut nu are nici un alt lucru co-ordonat lui, căci „el nu este act al nimic anume" (aÛth d oÙdenÒj TMsti)1. observăm astfel că necoordonarea aparţine principiului prim, actului pur, în timp ce coordonarea apare la nivelul intelectului plural, diferenţiat în sine însuși. În interpretarea lui P. Hadot, coordonarea (principiului prim al lui Porfir - coordonare pe care o afirma damascius) este explicată prin faptul că unul, ca prim moment al intelectului, ar fi coordonat „celorlalte" momente. Totuși, oare chiar avem a face cu mai multe momente? Prin „moment" nu trebuie să înţelegem că intelectul ar apărea în scenă treptat, moment după moment, și că ar exista o decurgere între „momentele" sale. În acest caz, unul absolut (ca prim moment al intelectului) ar fi într-adevăr coordonat celorlalte momente ale intelectului. ne întrebăm însă dacă nu cumva este vorba mai degrabă de două „aspecte" sau „faze" ale intelectului, care rămân însă necoordonate între ele. Astfel, într-o primă „fază", avem un intelect „total", adică deja prezent, însă fără a fi distins în el însuși. Mai precis, el este deja existenţă (care este unul absolut); de asemenea, el este act (actul pur de a fi), însă nu este un act aplicat în afara sa, asupra altui lucru, așadar nu este coordonat cu nimic altceva. de aseme- ¥llwn prÒj ti pšphge ka kat¦ tÕ edoj p£ntwj aÙtù ka kat¦ tÕ Ônoma tštaktai). Acest tštaktai este aoristul 2, perfect, persoana a 3-a, singular, al verbului t£ssw (a aranja, a ordona), de la care sunt formaţi termenii ce desemnează coordonarea: sÚntaxij (coordonare), sunt£ttein (a coordona). 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 16–17. există totuși și un al doilea concept care descrie coordonarea (sau cuplarea) dintre doi termeni. este vorba despre adjectivul sÚzugon. Acesta apare de două ori în textul Comentariului: prima ocurenţă (Xii, 34) se referă la faptul că, la nivelul intelectului propriu-zis (adică cel descris în a doua ipoteză platonică), unul este coordonat cu fiinţa. A doua ocurenţă (Xiii, 23) vine să întărească faptul că unul prim, acest act pur de a fi, nu este coordonat cu nimic altceva, deoarece el nu corespunde nici unui lucru anume. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM192 nea, la acest nivel, Porfir afirmă că inteligibilul este identic cu intelectivul, așadar ele sunt deja prezente într-un fel (căci și unul absolut are cunoaștere de sine), însă ele nu sunt propriu-zis distincte. Totuși, putem afirma că tot ceea ce va fi intelectul ca triadă (adică existenţa, actul și gândirea) este deja prezent în această primă fază, însă nu în mod distinct. Într-o a doua fază, intelectul iese din această unitate absolută, se depărtează de sine și se diferenţiază în intelectiv și inteligibil. Aici, triada existenţă-viaţă-gândire este manifestă, s-a desprins din unitatea anterioară. dar această a doua fază nu este coordonată cu prima, nu avem a face cu un prim moment, urmat de un al doilea moment, ci prima fază rămâne necoordonată (pentru că este actul pur, care nu corespunde nici unui lucru și nu se îndreaptă spre nimic altceva, nu intră în relaţie cu nimic altceva), iar a doua fază este cea la nivelul căreia apare coordonarea - deoarece aici intelectivul este coordonat inteligibilului, iar unul este cuplat (sÚzugon) cu fiinţa. intelectul se poate vedea pe sine - în ciuda distincţiei sale - tocmai pentru că, în primă instanţă, el însuși este unu absolut, necoordonat cu nimic altceva. Așadar, coordonarea nu apare de sus în jos, pe verticală, (de la unul absolut, la unul secund al intelectului), ci apare „pe orizontală": termenii deja distinși ai intelectului sunt coordonaţi între ei (așa cum intelectivul e coordonat inteligibilului, iar unulcare-este este coordonat fiinţei). În schimb, „pe verticală" nu există nici o coordonare, ci unul absolut (care este în același timp „unu luat în sine", intelectul încă nedistins în sine, actul pur de a fi, respectiv existenţa) nu este coordonat cu nimic altceva. Tocmai de aceea „elementele" distincte ale intelectului (adică intelectivul și inteligibilul) pot fi coordonate între ele (adică intelectivul poate vedea inteligibilul, deși este diferit de el și în afara lui): anume pentru că unul absolut nu este coordonat cu nimic (pentru că el este act pur, care nu se distinge de nimic altceva și deci nu se diferenţiază de nimic altceva, ci rămâne în contact atât cu inteligibilul cât și cu intelectivul). necoordonarea principiului prim (cu orice altceva) garantează astfel coordonarea ulterioară a termenilor disCapitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 193 tincţi ai intelectului (termeni care, altfel, ar rămâne complet separaţi, așa cum avertiza Sextus empiricus). intelectul nu se constituie pornind de la actul pur, ca de la un prim moment al său, ci el se diferenţiază faţă de acesta (faţă de actul pur, nediferenţiat și necoordonat). În schimb, intelectul este deja prezent în întregime la nivelul unului absolut, însă este prezent în mod nedistins. Unul absolut este astfel cel care suprimă diferenţa dintre intelect și inteligibil, înainte chiar ca această diferenţă să fi apărut. el rămâne însă necoordonat cu orice altceva dintre cele care sunt distinse și coordonate după el. E. Proclus şi Damascius despre Porfir dar atunci, cum putem înţelege mărturia lui Proclus și a lui damascius despre Porfir? de ce aceștia lasă cu totul la o parte necoordonarea principiului prim al lui Porfir, spunând că principiul prim al lui Porfir este, de fapt, coordonat cu cele de după el, fiind doar vârful inteligibilului, doar vârful triadei? considerăm că răspunsul la această întrebare poate fi descoperit dacă ne gândim ce s-a întâmplat între timp, între Porfir și damascius. Mai precis, este vorba despre faptul că linia de interpretare a lui Porfir nu a fost urmată. În schimb, analiza neoplatonică asupra nivelurilor realităţii a înaintat foarte mult, apărând distincţii tot mai amănunţite în cadrul ierarhiei principiilor. Rezultatul acestei nuanţări este că descrierea pe care o dă Porfir principiului prim (ca existenţă anterioară distincţiei dintre inteligibil și intelectiv) a fost „depășită", ajungând să fie situată la un nivel inferior principiului prim. Pentru Proclus și damascius, acest prim aspect al intelectului (ca anterior distincţiei dintre inteligibil și intelectiv) nu mai poate fi principiu prim, necoordonat, ci el va fi doar un vârf al intelectului, așadar coordonat cu celelalte niveluri ale acestuia. Astfel, atunci când damascius se întreabă dacă „principiul unic al totului este tatăl triadei", așa cum afirmă Porfir, nu trebuie PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM194 să credem că damascius ignora „aspectul" necoordonat, absolut, al principiului prim descris de Porfir. ceea ce se întreabă damascius este dacă acest principiu - pe care Porfir îl descrie ca necoordonat (ca principiu absolut al totului) - este într-adevăr principiul prim, necoordonat, al totului. Răspunsul lui damascius este negativ: principiul lui Porfir nu poate fi principiul prim - chiar dacă Porfir îl descrie ca necoordonat și ca absolut - ci el se oprește la nivelul cel mai înalt al intelectului, al triadei inteligibile. de asemenea, ne amintim că Proclus dădea două mărturii despre Porfir: pe de o parte, Porfir ar fi spus că principiul prim transcende fiinţa1, dar, pe de altă parte, el ar fi identificat principiul prim cu vârful intelectului2. din aceste două afirmaţii trebuie să înţelegem că Porfir admitea existenţa unui principiu anterior fiinţei, însă, prin felul în care descria acest principiu, el identifica, de fapt, principiul prim cu ceea ce Proclus și damascius vor numi „vârful inteligibilului" sau „vârful fiinţelor" (koruf3⁄4 tîn Ôntwn)3. Altfel spus - privind din perspectiva lui Proclus -, perspectiva lui Porfir cuprinde o contradicţie: el vrea să vorbească despre principiul de dincolo de fiinţă, însă descrie doar punctul cel mai înalt al inteligibilului. de ce? Tocmai pentru că Porfir identifică unul prim cu unul din a doua ipoteză - desigur, considerat în sine, fără fiinţă. În schimb, pentru Proclus și damascius, acest unu din expresia „unu-care-este" - din a doua ipoteză platonică - nu poate fi principiul prim, ci reprezintă doar punctul cel mai înalt al lumii inteligibile, unitatea pornind de la care se constituie lumea inteligibilă. În neoplatonismul de după Porfir - mai ales la Proclus și damascius - „obiectele" primelor două ipoteze sunt foarte clar separate. Astfel, Proclus distingea unul absolut de unul din a doua ipote1 Proclus, Teologia platonică, ii, 31, 25–28. 2 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1070, 18. 3 damascius, De principiis, R. i, 86.14. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 195 ză, spunând că „unul-care-este nu poate fi același cu unul absolut"1. Pentru el, intelectul divin (sau unul-care-este) reprezintă o pluralitate inteligibilă2, care depinde de unul prim (deoarece își primește unitatea sa de la acesta), însă nu se identifică niciodată cu acesta, ci rămâne - prin însăși natura sa plurală -, diferit de unul absolut. Unul absolut este „dincolo de fiinţă și nu se amestecă cu nimic dintre cele ce există"3. după acest unu absolut - subiect al primei aporii din Parmenide - Proclus așează lumea inteligibilă, sau ordinea fiinţelor veritabile (tîn Ôntwj Ôntwn 1 t£xij)4, care se desfășoară - conform celei de-a doua ipoteze platonice - începând cu fiinţele cele mai simple și mai apropiate de unu, și până la pluralitatea inteligibilă propriu-zisă. A doua ipoteză expune așadar generarea fiinţelor divine, inteligibile, „începând de la unitatea supremă a inteligibilelor, până la fiinţa divină"5. Această lume sau ordine (t£xij) a fiinţelor inteligibile este o pluralitate, dar ea are în același timp unitatea sa proprie, diferită de unul absolut. cum se explică această diferenţă? Proclus face apel la un alt text platonic, și anume Sofistul, 245 a 1–b 9. În acest pasaj, Platon arată că fiinţa (care este o pluralitate), are totuși și condiţia unităţii, ca o afectare a sa, ca un efect pe care aceasta îl resimte6. din această indicaţie, Proclus deduce faptul că fiinţa (așadar lumea inteligibilă) nu este 1 Proclus, Teologia platonică, iii, 68, 9–10. Vezi de asemenea Comentariul la Parmenide, Vii, 34 K, unde Proclus vorbește despre cele două sensuri ale unului: unul transcendent fiinţei, despre care nu se poate spune nici măcar că este unu, respectiv cel coordonat fiinţei, adică unul care este, din a doua ipoteză platonică. 2 Vezi Proclus, Teologia platonică, iii, 68, 1–2, unde se arată că existenţa pluralităţii inteligibile (din a doua ipoteză) este foarte importantă, deoarece, punând în evidenţă această pluralitate, Platon se opune tezei parmenidiene conform căreia „totul este unu". 3 Proclus, Teologia platonică, iii, 84, 4–5. dacă, pentru Porfir, unul absolut era existenţa (Ûparxij), faptul pur de a fi, pentru Proclus unul absolut este neamestecat cu existenţa. 4 Proclus, Teologia platonică, i, 55, 16. 5 Proclus, Teologia platonică, iii, 82, 2–4. 6 Platon, Sofistul, 245 b 7–8: „fiinţa este afectată de unu" (peponqÒj te g¦r tÕ ×n n ena...). PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM196 unul însuși, absolut, ci este doar o unitate impusă de unul anterior: ea este unificată. Pornind de la această observaţie, neoplatonicii vor desemna intelectul divin ca „unificat" (tÕ 1nwmšnon)1. Astfel, dacă Porfir identifica unitatea originară a intelectului cu unul anterior, în schimb, pentru Proclus, unitatea intelectului este resimţită mai degrabă ca un efect al unului prim, ca o afectare din partea lui, dar distinctă de unul prim însuși. Mai precis, lumea inteligibilă (fiinţa, unificatul, sau intelectul plotinian) va fi descrisă ca o structură piramidală: ea pornește de la o unitate primordială, de la un vârf unitar, și se desfășoară până la pluralitatea inteligibilă completă. iar această unitate a lumii inteligibile este strict distinsă de unul absolut, anterior, tocmai pentru că aceasta este unitatea unei pluralităţi și este inseparabilă de pluralitatea inteligibilă, pe când unul absolut transcende pluralitatea: „căci nu era permis să coordoneze (sunt£ttein) pluralitatea zeilor cu zeul-unu, nici zeul-unu cu pluralitatea zeilor, deoarece zeul prim transcende totul în mod desăvârșit"2. Așadar, dacă ipoteza a doua prezintă o lume în desfășurarea sa, o ordine (t£xij), în schimb, prima ipoteză este ipoteza unului absolut, care nu poate intra în această ordine a inteligibilelor și nu poate fi coordonat (sunt£ttein) cu pluralitatea fiinţelor inteligibile. Astfel, dacă Porfir identifica intelectul - la originea sa - cu unul absolut, în schimb, Proclus separă în mod radical cele două niveluri, respectiv ipotezele platonice care le corespund. Universul inteligibil (acest unu-care-este) are forma unei triade (prima triadă inteligibilă): el reprezintă de fapt o mișcare prin care unul - din a doua ipoteză, așadar diferit de unul absolut3 - se 1 Vezi Proclus, Teologia platonică, i, 18, 17–20 sau i, 115, 24–25, unde se arată că unificatul este inferior unului (absolut); unificatul (fiinţa inteligibilă) este doar cel care primește efectul unificator al unului însuși, dar nu este unul însuși. 2 Proclus, Teologia platonică, iii, 82, 5–7. 3 căci, așa cum observă Proclus (Teologia platonică, iii, 82, 8–10), despre unul din prima ipoteză se neagă chiar și faptul că el ar fi unu - desigur, pentru a sublinia transcendenţa sa -, ceea ce nu se întâmplă cu unul din a doua ipoteză. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 197 îndreaptă spre fiinţă1, sau, altfel spus, o mișcare prin care unitatea primă (acest „efect" al unului absolut) ajunge să instituie pluralitatea propriu-zisă a fiinţei inteligibile. Acest unu din a doua ipoteză nu este unul absolut (care este descris de Proclus ca dincolo de fiinţă și neamestecat cu existenţa2), ci este o henadă (o unitate) la care fiinţa participă3. el păstrează caracterul unitar al unului prim (de aceea este numit henadă:  n£j), însă intră deja într-o relaţie cu fiinţa. Mai precis, el face să se constituie fiinţa, care participă la el. el este astfel baza pornind de la care se constituie fiinţa, însă, în felul acesta, el este totuși anterior fiinţei. desigur, el nu este absolut anterior fiinţei (precum unul prim), ci este anterior fiinţei, intrând totuși în relaţie cu aceasta, constituind-o. el este momentul prim, de la care începe să se constituie lumea inteligibilă, ordinea fiinţelor veritabile. Proclus afirmă că acest unu secund este „o existenţă superioară fiinţei, și <vârful> primei triade inteligibile"4. Așadar, unul secund este într-un fel anterior fiinţei (mai precis pluralităţii fiinţei), însă anterioritatea lui este una relativă. observăm astfel că Proclus distinge ceea ce Porfir identifica: dacă la Porfir, unul absolut era existenţa (Ûparxij), pornind de la care intelectul se distingea în sine însuși, în schimb, pentru Proclus unul absolut este dincolo de existenţă, neamestecat cu aceasta, „pre-existând dincolo de toate"5, iar unul secund este - el, abia - existenţa pornind de la care se constituie fiinţa. Pornind de aici, Proclus dă cu totul altă interpretare expresiei 1 Triada este de fapt constituită din unul (›n) secund, fiinţa (tÕ Ôn) care participă la acest unu și puterea (dÚnamij) prin care unul generează fiinţa - dar care, în a doua ipoteză, este trecută sub tăcere (vezi Proclus, Teologia platonică, iii, 84, 9–23), sau, mai precis, este prezentă într-un mod ascuns (Teologia platonică, iii, 85, 28). de asemenea, triada este descrisă ca fiind alcătuită din unu, fiinţă și relaţia dintre acestea două (Tri¦j oân aÛth prèth noht», tÕ ›n, tÕ Ôn, ka scšsij ¢mfo‹n), vezi Teologia platonică, iii, 85, 17–18. 2 Proclus, Teologia platonică, iii, 84, 4–5. 3 Proclus, Teologia platonică, iii, 84, 5–6. 4 Proclus, Teologia platonică, iii, 84, 9–10. 5 Proclus, Teologia platonică, iii, 83, 23–24 (TMpškeina tîn Ólwn proãp£rcon). PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM198 platonice din a doua ipoteză, conform căreia „unul participă la fiinţă"6. ne amintim că aceasta era tocmai expresia de la care pleca interpretarea lui Porfir, care făcea din unul prim faptul pur de a fi, la care unul secund participa în sensul că își primea el însuși fiinţa, o fiinţă deja determinată. ca act pur de a fi, unul prim era cel pornind de la care intelectul se putea diviza în inteligibil și intelectiv, de aceea, unul prim ajungea să se identifice cu originea intelectului însuși. Proclus nu mai acceptă această identificare, ci el rezolvă problema „participării unului la fiinţă" la un alt nivel, și anume strict la nivelul ipotezei secunde. el valorifică în acest sens un alt pasaj din Parmenide7, în care se arată că, în a doua ipoteză, atât fiinţa este predicată despre unu, cât și unul este predicat despre fiinţă. Pornind de aici, Proclus vorbește despre o dublă participaţie: atât a unului la fiinţă, cât și a fiinţei la unu; însă el situează cele două feluri de participaţie la nivelul primei triade inteligibile, adică la nivelul acestui unu-care-este. el arată că, în relaţia dintre unu și fiinţă din prima triadă inteligibilă, fiinţa participă la unu deoarece ea depinde de acesta, primind de la el caracterul de fiinţă divină, iar unul participă la fiinţă în sensul că el iluminează fiinţa și îi dă caracterul divin8. dacă la Porfir participarea unului la fiinţă se făcea în direcţie ascendentă (adică unul secund participa la faptul pur de a fi al unului prim), în schimb, la Proclus, această participare se face „descendent": unul secund, considerat în sine, participă la fiinţa pe care el însuși o constituie. o altă diferenţă de interpretare între Proclus și Porfir intervine în privinţa percepţiei triadei caldeene tată-potenţă-intelect. Pentru Porfir, unul absolut corespunde tatălui din triada caldeeană, respectiv originii intelectului. În schimb, după acest prim moment de identitate cu unul absolut, intelectul iese din sine, devine potenţă (având un act propriu, o viaţă proprie) și astfel el 6 Platon, Parmenide, 142 b 5–6. 7 Platon, Parmenide, 142 d 1–2. 8 Proclus, Teologia platonică, iii, 85, 1–4. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 199 devine intelect propriu-zis, adică un intelect care se gândește pe sine, un intelect atât inteligibil cât și intelectiv. În schimb, Proclus situează triada caldeeană strict la nivelul inteligibilului, identificând-o cu acea triadă inteligibilă pe care el o decriptează în cea de-a doua ipoteză platonică1. Astfel, tatăl triadei este identificat cu unul secund, din expresia „unul-careeste", dar acesta din urmă este strict distins de unul absolut. dacă Porfir identifica unul din „unul-care-este" cu unul absolut, această identificare revine - în termenii lui Proclus, de data aceasta - la a identifica pe „tatăl de acolo [din inteligibil] cu cauza tuturor"2. dar Proclus nu poate accepta această identificare, de aceea el respinge perspectiva porfiriană. Tabloul principiilor prime ar arăta astfel, conform lui Proclus: Unul absolut, cauza tuturor, transcendent fiinţei Prima triadă inteligibilă: Triada caldeeană: Unul secund, existenţa superioară fiinţei Tatăl Puterea, relaţia (scšsij) Potenţa fiinţa intelectul În concluzie, dacă pentru Porfir principiul prim este actul pur de a fi, de dincolo de fiinţele determinate și de actele determinate de a fi, iar acesta este în același timp „originea" intelectului divin, sursa pornind de la care el se constituie, în schimb, pentru Proclus, ca și pentru damascius, intelectul divin este o lume și o ordine inteligibilă triadică, ce se constituie pornind de la o unitate proprie, care este vârful intelectului, punctul său cel mai înalt. În schimb, principiul prim este anterior triadei inteligibile, complet distins de termenii acesteia. S-a spus despre Porfir că încerca să „salveze" abordarea specifică filozofiei, apărând-o de imixtiunile non-raţionale ce începeau 1 Proclus, Teologia platonică, iii, 85, 17–21. 2 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1070, 18. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM200 să își facă apariţia - deja odată cu iamblichos1. Într-adevăr, chiar și în această privinţă, a principiului prim, deși acceptă anterioritatea principiului faţă de fiinţă, Porfir încearcă să gândească această anterioritate, să îi găsească o soluţie în termenii fiinţei, în termenii obișnuiţi ai gândirii. În schimb, vom vedea că, după Porfir, problema principiului prim anterior fiinţei nu mai poate fi o problemă propriu-zisă de filozofie, ci ea devine (la iamblichos, apoi la Proclus), o problemă de intuiţie non-raţională, intrând în domeniul teologiei și al teurgiei. În continuarea analizei noastre, vom vedea cum au gândit autorii neoplatonici de după Porfir anterioritatea principiului faţă de fiinţă și care sunt soluţiile lor pentru această transcendenţă absolută. neoplatonismul de după Porfir se caracterizează prin două aspecte: pe de o parte, spaţiul intelectului este împărţit în zone din ce în ce mai clar delimitate, așadar se realizează o cartografiere amănunţită a intelectului divin (fiinţa veritabilă sau unificatul), pornind de la indicaţiile platonice asupra relaţiei dintre fiinţă și gândire și asupra unului din a doua ipoteză. o a doua caracteristică va fi tocmai adâncirea distanţei dintre principiul prim și spaţiul intelectului, în care se întâlnesc fiinţa, respectiv gândirea cea mai înaltă. dacă la Porfir intelectul se identifica într-un fel cu unul absolut, în schimb, după Porfir, acest lucru devine imposibil. Principiul prim este separat foarte strict de realitatea de după el. ca atare, principiul trebuie să îndeplinească două condiţii, care în primă instanţă par contradictorii: pe de o 1 Vezi în acest sens articolul lui H. d. Saffrey: „Pourquoi Porphyre a-t-il édité Plotin?", în Porphyre, La vie de Plotin, vol. ii, Vrin, Paris, 1992, pp. 31–64. de asemenea, articolul lui Andrew Smith, „Porphyry and the Platonic Theology" (în A. Ph., Segonds și c. Steel (ed.), Proclus et la Théologie platonicienne, les Belles lettres, leuven University Press, Paris, louvain, 2000), care arată că iamblichos îi reproșa lui Porfir faptul că nu distingea foarte clar între metoda filozofică și cea teologică, pe care el o considera superioară. de asemenea, îl putem invoca pe damascius, care în Comentariul la Phaidon, i, § 172, 1–3, distingea gânditorii neoplatonici, împărţindu-i în două grupe, după cum aceștia au favorizat filozofia sau teurgia. Porfir și Plotin, sunt consideraţi mai degrabă filozofi, spre deosebire de iamblichos, Syrianus și Proclus. Capitolul 1: Principiul de dincolo de ființă la Porfir 201 parte, el este cauza primă a întregii realităţi, dar, pe de altă parte, el trebuie să fie transcendent întregii realităţi, tocmai pentru că, fiind cauza primă, principiul nu poate fi pus pe același nivel cu celelalte realităţi, nu poate fi considerat în vreun fel alături de ele. există așadar o tensiune și chiar o contradicţie între funcţionalitatea principiului prim în ierarhia realităţii (el fiind cauza primă) și preeminenţa lui faţă de întreaga realitate (adică transcendenţa lui absolută). dacă ne gândim la poziţia lui Porfir, remarcăm că el încerca de fapt să unească cele două condiţii: pe de o parte, principiul prim este descris ca transcendent fiinţei, ca un act pur, anterior oricărui act determinat; pe de altă parte, acest act pur, tocmai pentru că este transcendent și nedeterminat, poate fi punctul de reper pornind de la care intelectul se determină pe sine ca inteligibil și intelectiv, așadar el este originea pornind de la care se constituie prima fiinţă (intelectul prim, desfășurat) și, în continuare, toate celelalte fiinţe. Totuși, această soluţie a lui Porfir a fost respinsă și depășită de neoplatonicii care i-au urmat. Astfel, iamblichos este primul care se opune interpretării lui Porfir. Pentru el1 există un principiu anterior triadei inteligibile și necoordonat cu aceasta. Totuși, anterior acestui principiu necoordonat, iamblichos pune încă un principiu, anume un principiu absolut indicibil. În felul acesta, iamblichos întărește transcendenţa principiului prim faţă de fiinţă, însă desparte, în același timp, aspectul transcendent de cel cauzal al principiului. Proclus va încerca să împace cele două aspecte, unindu-le din nou. el admite ca principiu prim unul inefabil. Acest unu absolut (descris de prima ipoteză platonică) generează întreaga sferă a fiinţei inteligibile (descrisă de a doua ipoteză platonică) tocmai prin transcendenţa sa, tocmai prin faptul că el nu intră în sfera fiinţei, ci o lasă, într-un fel, în afara sa, negaţiile primei ipoteze dând astfel naștere afirmaţiilor din a doua ipoteză. damascius va 1 Așa cum decurge din mărturia lui damascius, De principiis, R. i, 86.11– 87.18. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM202 merge și mai departe decât Proclus. Pentru el, unul descris în prima ipoteză - acest unu care este cauza a orice altceva, și fără de care nimic nu poate exista - este, de fapt, doar o indicaţie a principiului inefabil, anterior. Unul rămâne într-un fel în relaţie cu totul, cu sfera fiinţei, și nu poate exprima transcendenţa absolută. Tocmai de aceea, Platon însuși suprima unul: anume pentru a sugera principiul cu adevărat prim, adică inefabilul. Acesta produce întreaga realitate într-un mod inefabil, iar toate celelalte principii pe care le distingem după el nu sunt decât maniere de a sugera acest principiu inefabil. Pentru damascius, așa cum vom vedea, „cauza primă" nu mai are nici o relaţie cu cele cauzate, iar „principiul transcendent" nu este nici măcar transcendent. damascius duce cele două condiţii ale principiului la antipodul lor: principiul prim nu este nici măcar transcendent, iar felul lui de a cauza nu este o relaţie cu cele cauzate. În cele ce urmează vom continua firul acestor problematizări asupra principiului de dincolo de fiinţă, punând în evidenţă dificultăţile ce au survenit. capitolul 2 iAMBlicHoS şi PRoBleMA PRinciPiiloR de dincolo de fiinţă În acest capitol, vom atinge una dintre cele mai acute probleme ale gândirii neoplatonice, privind statutul principiului prim de dincolo de fiinţă. În tradiţia filozofică inaugurată de Plotin, principiul prim este acea cauză pornind de la care se constituie întreaga realitate, însă care rămâne ea însăși dincolo de realitatea pe care o fundamentează, dincolo de fiinţă. Astfel, principiul se prezintă în mod diferit dacă îl considerăm în sine, respectiv în raport cu realitatea pe care o generează: el este și principiu al fiinţei, dar și dincolo de fiinţă. Totuși, aceste două „condiţii" ale principiului nu sunt foarte ușor de pus în acord; în primă instanţă, ele par, de fapt, contradictorii. Gândirea noastră se vede în faţa unui paradox, deoarece ea nu poate prinde într-un singur concept atât relaţia de cauzalitate a principiului faţă de realitate, cât și suprimarea oricărei relaţii, în transcendenţa absolută a principiului. În cele ce urmează, vom vedea cum a apărut această problemă - în gândirea lui iamblichos - și care este soluţia oferită de el. dacă la Plotin problema nu este foarte stringent formulată1, dificultatea se face simţită abia în gândirea lui Porfir. Acesta 1 Pentru Plotin, cele două aspecte ale principiului sunt inseparabile și necontradictorii: principiul dă naștere intelectului divin fără a fi el însuși afectat în vreun fel. el nu creează intelectul printr-un efort special în acest sens, ci tocmai prin a-și păstra starea lui, rămânând în liniște, în sine însuși. Asemenea unui izvor originar, care nu are nici o altă sursă, principiul dă naștere unei pluralităţi de izvoare, fără a pierde ceva din sine, ci păstrând într-un fel în sine tot ceea ce a produs (Enneade, iii, 8, 10.1–10). o altă imagine a acestei cauze transcendente este aceea a soarelui, care dă naștere luminii fără ca lumina să se despartă de el și fără ca el însuși să rămână cu „mai puţină" lumină (Enneade, V, 3, 12.39–47). Totuși, Plotin acceptă ca atare acest paradox al unei surse care dă fără să piardă ceva din sine. În schimb, gândirea post-plotiniană va intra în mod concret în firele acestui paradox, încercând să explice filozofic posibilitatea unei cauze transcendente. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM204 încearcă să precizeze în ce constă funcţia cauzală a principiului, explicând modul în care se constituie intelectul divin pornind de la unul anterior; în același timp, Porfir accentuează transcendenţa principiului, negând orice relaţie a acestuia faţă de lucrurile de după el, faţă de intelect. În felul acesta devine evidentă tensiunea dintre cele două aspecte ale principiului - transcendenţa și cauzalitatea -, deși Porfir însuși încearcă să le îmbine, sau chiar să le suprapună1. după Porfir, iamblichos este cel care va identifica această tensiune și va pune sub semnul întrebării coincidenţa dintre cele două aspecte sau funcţii ale principiului prim. el va aduce astfel problema în prim-planul meditaţiei filozofice, făcând pentru prima dată o distincţie clară între principiul ca fundament al fiinţei și principiul ca absolut transcendent, care nu mai intră în nici o relaţie cu fiinţa. el va ajunge să vorbească despre două principii anterioare fiinţei: principiul-cauză a fiinţei respectiv principiul-transcendent, indicibil. În consecinţă, iamblichos va propune o altă structură a ierarhiei principiilor - decât cea transmisă de Plotin și reluată de Porfir - și respectiv o altă interpretare a ipotezelor platonice din partea a doua a dialogului Parmenide, un alt fel de a integra nivelurile realităţii în cadrul oferit de ipoteze. este un pas interpretativ surprinzător, o depărtare de la linia de interpretare plotiniană, însă una care încearcă să răspundă unor probleme intrinseci tradiţiei, sau pe care aceasta le lăsa deschise. În cele ce urmează, ne propunem să elucidăm această schimbare intervenită odată cu iamblichos, să descoperim care sunt dificultăţile de ordin interpretativ din tradiţie care au făcut cu putinţă interpretarea lui iamblichos2. Analiza noastră va urmări 1 Pentru Porfir, principiul prim iese în afara distincţiilor specifice fiinţei, în afara manierei triadice în care se desfășoară aceasta, oferind în același timp fiinţei un punct de reper absolut, pornind de la care ea se poate desfășura. el este astfel și dincolo de fiinţă, dar și la originea fiinţei și a intelectului. 2 Pentru contextul filozofic mai larg în care se situează iamblichos, vezi B. dalsgaard larsen, „la place de Jamblique dans la philosophie antique tardive", în De Jamblique à Proclus, entretiens sur l'antiquité classique, 21, fondation Hardt, Vandoeuvres-Genève, 1975, pp. 1–34. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 205 două niveluri problematice. Primul este reprezentat de relaţia dintre inteligibil și unul anterior. În acest sens, vom încerca să arătăm că perspectiva lui iamblichos reprezintă un răspuns critic la adresa perspectivei lui Porfir. Al doilea nivel este acela al principiului absolut. Vom încerca să arătăm că tocmai felul în care gândește relaţia dintre intelect și unu îl determină pe iamblichos să considere încă un principiu anterior, absolut indicibil. dacă unul unit inteligibilului joacă rolul cauzei, principiul indicibil va juca rol de transcendenţă absolută. Problema este una de maximă importanţă în istoria neoplatonismului, deoarece, chiar dacă gânditorii neoplatonici ulteriori nu au acceptat întotdeauna - sau nu întocmai - perspectiva lui iamblichos, totuși, analiza neoplatonică ulterioară a fost suscitată tocmai de problemele ridicate de iamblichos: „criticii" lui iamblichos1 au fost nevoiţi să ţină cont de dificultăţile surprinse de el, iar rezultatele gândirii lui vor fi revalorificate și adâncite în gândirea lui damascius. Analiza noastră se lovește în mod inevitabil de lipsa surselor prime: textele principale în care iamblichos expunea viziunea sa asupra ierarhiei principiilor nu s-au păstrat2. Singurul mod de acces care ne rămâne este cel mediat de mărturiile filozofilor ulteriori asupra lui iamblichos. Acestea vin, de fapt, din două direcţii diferite: pe de o parte, Proclus prezintă perspectiva lui iamblichos deoarece el însuși nu este de acord cu ea, ci o respinge; pe de altă parte, damascius prezintă această perspectivă deoarece, într-o oarecare măsură, el o acceptă și o preia în propria sa interpretare. În cele ce urmează, vom discuta aceste două mărturii - procleană și damasciană -, precum și câteva fragmente din opera păstrată a lui iamblichos care ne pot ajuta să descoperim raţiunile ce stau în spatele perspectivei sale asupra principiilor prime. cele două mărturii pe care ne sprijinim ne pun însă în faţa unei contradicţii, sau mai degrabă în faţa unui echivoc în ceea ce privește perspectiva lui iamblichos. după cum vom vedea, Proclus 1 Vezi, de pildă, Proclus, a cărui critică o vom discuta în cele ce urmează. 2 de pildă Teologia caldeeană, pe care o menţionează damascius în De principiis, R. i, 86.6. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM206 respinge perspectiva acestuia, ca o abatere de la interpretarea tradiţională asupra principiilor prime. În schimb, damascius vede în interpretarea lui iamblichos un punct de profunzime în înţelegerea principiilor prime și a relaţiei dintre ele. Tocmai de aceea, damascius va păstra anumite amănunte ale perspectivei lui iamblichos și le va exploata în propria lui interpretare. Așadar, în primă instanţă, se ridică întrebarea: unde stă de fapt adevărul privind interpretarea lui iamblichos? este ea o abatere de la tradiţie, pe care interpretarea ulterioară a trebuit să o corecteze (așa cum pare să facă Proclus), sau este ea mai degrabă o adâncire a datelor fundamentale ale tradiţiei, o reevaluare și o repunere în discuţie a problemelor de fond pe care tradiţia le-a purtat cu sine nerezolvate? În cele ce urmează, vom încerca să răspundem la această întrebare, arătând că, de fapt, chiar dacă iamblichos s-a abătut de la litera interpretativă a tradiţiei, el a adus în centrul discuţiei o problemă de fond a gândirii neoplatonice, anume problema relaţiei dintre principiul-cauză primă și principiul-transcendenţă absolută. A. Perspectiva lui Iamblichos 1. Mărturia lui Proclus Proclus discută perspectiva lui iamblichos într-un context în care se referă la felul în care au fost interpretate ipotezele din dialogul Parmenide de către gânditorii neoplatonici anteriori. Astfel, în Comentariul la Parmenide, 1054.37–1055.171, el expune o interpretare a celor nouă ipoteze platonice, care va fi identificată ca aparţinând lui iamblichos2: 1. zeul și zeii; 2. zeii 1 Pasajul este menţionat de J. dillon între fragmentele comentariilor lui iamblichos la dialogurile platonice (Iamblichi Chalcidensis in Platonis Dialogos Commentariorum Fragmenta, Brill, leiden, 1973, pp. 206–209). 2 Proclus însuși nu menţionează cine este autorul acestei interpretări. identificarea autorului ca fiind iamblichos se sprijină pe o însemnare din scolii, precum și pe compararea mărturiei cu anumite texte în care damascius se referă direct la iamblichos. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 207 intelectivi; 3. îngeri, demoni, eroi; 4. suflete raţionale; 5. suflete inferioare; 6. formele unite cu materia; 7. materia; 8. corpurile cerești; 9. corpurile sublunare. dintre aceste ipoteze, pe noi ne va interesa aici numai prima, cea referitoare la „zeu și zei" (per qeoà ka qeîn)1. Încă de la această primă ipoteză intervine o netă diferenţă faţă de tradiţia plotiniană. Proclus însuși, înainte de a prezenta această perspectivă, remarcă faptul că ea urmează o altă linie interpretativă decât autorii anteriori (Plotin și Porfir)2. Astfel, pentru Porfir - ca și pentru Plotin - prima ipoteză era cea a zeului prim (sau a unului absolut, identic cu binele de dincolo de fiinţă), urmând ca a doua ipoteză să se refere la planul inteligibil. În schimb, pentru iamblichos, prima ipoteză se referă nu numai la zeul prim, ci și la o întreagă pluralitate de zei. despre ce pluralitate este vorba? după cum demonstrează H. d. Saffrey și l. G. Westerink3, prin „zeul și zeii", iamblichos înţelege unul prim (unul lui Plotin), respectiv zeii inteligibili. Urmând mărturia lui Proclus, s-ar părea că iamblichos nu vedea în prima ipoteză numai „unul" însuși. Pentru el, proprietăţile care în prima ipoteză sunt negate de la unul revin de fapt zeilor inteligibili și îi indică pe acești zei. Mai precis, având în vedere că toate lucrurile negate în această ipoteză ţin de sfera fiinţei (de la parte-întreg, mișcare, timp, până la fiinţa însăși), iamblichos consideră că aceste negaţii descriu nivelul cel mai înalt al fiinţei divine, anume nivelul inteligibil, și că acestor negaţii le corespund zeii 1 Asupra acestei prime ipoteze, Proclus însuși revine și în alte contexte, discutând-o și respingând-o. Vezi, de pildă, Comentariul la Parmenide, Vi, 1064.21– 1071.3 și Vii, 36.8–18, precum și Teologia platonică, iii, 23, p. 82. Toate aceste texte sunt reunite și analizate de H. d. Saffrey și l. G. Westerink în Proclus. Théologie platonicienne, vol. iii, „introduction, 3: exégèse de la première hypothèse du Parmenide par Jamblique selon Proclus", pp. xxxi–xxxii. 2 Proclus, Comentariul la Parmenide, Vi, 1054.38: „cei de după aceștia [de după Plotin și Porfir] dispun realităţile în altă manieră". 3 Vezi H. d. Saffrey și l. G. Westerink, „introduction", pp. xxix–xxxi, în Proclus, Théologie platonicienne, vol. iii. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM208 inteligibili. În concluzie, el consideră că ipoteza se referă nu numai la zeul prim (de dincolo de fiinţă), ci și la zeii inteligibili, adică la nivelul cel mai înalt al fiinţei. În felul acesta, zeii inteligibili - care sunt cei mai simpli și mai unitari - „sunt uniţi cu unul"1 (din prima ipoteză). Proclus nu poate fi de acord cu perspectiva lui iamblichos, ci o respinge în mod sistematic. el arată că prima ipoteză este cea a principiului unu, transcendent, care nu poate fi asociat cu pluralitatea2. Pentru Proclus, negaţiile din prima ipoteză se pot aplica numai principiului prim, iar nu și nivelului inteligibil. Astfel, în prima ipoteză, Platon neagă chiar și faptul de a fi unu, iar această negaţie nu se potrivește decât unului prim, iar nu și unului determinat; doar unul prim transcende chiar și faptul de a fi unu, pe când celorlalţi zei inferiori le revine faptul de a fi unu3. Într-adevăr, pentru Proclus, după unul absolut urmează henadele, iar fiecare dintre acestea este un „un" determinat. ele sunt vârfuri ale claselor de fiinţe, fiind anterioare pluralităţii propriu-zise a fiinţei, iar fiinţa participă la ele; în schimb, unul prim este anterior fiinţei, rămânând imparticipabil. Totuși, explicaţiile critice ale lui Proclus la adresa acestei interpretări - atribuită lui iamblichos - sunt făcute din perspectiva noii soluţii pe care o dădea Proclus însuși problemei primelor principii. Proclus rezolvă în felul său problema diferenţei dintre transcendenţa absolută a principiului și cauzalitatea principiului faţă de întreaga realitate (funcţie ce revine mai degrabă henadelor, acestor „unu" determinaţi). dar respingerea lui iambli chos dintr-o perspectivă care îi este străină nu ne poate ajuta prea mult să înţelegem miza veritabilă a gândirii sale. În plus, critica lui Proclus este fragmentară și preferenţială, deoarece 1 Vezi Proclus, Teologia platonică, iii, 82, 13 (sun»nwntai tù  n...). 2 Proclus, Teologia platonică, iii, 82, 5–7. 3 Același argument este oferit de Proclus și în Comentariul la Parmenide, Vii, 36 K: prima ipoteză platonică se referă doar la unul transcendent fiinţei, singurul despre care nu se poate spune nici măcar că este unu; în schimb, toate celelalte henade coexistă cu fiinţa. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 209 doctrinele criticate nu sunt prezentate cu întregul context pe care îl aveau acestea la iamblichos. 2. Mărturia lui Damascius despre Iamblichos damascius întregește imaginea pe care o avem despre felul în care iamblichos ordona principiile prime. dacă din mărturia lui Proclus pare să rezulte că principiul prim ar fi fost pentru iamblichos doar acest unu care devine subiect al primei ipoteze, alături de ceilalţi zei inteligibili, în schimb, de la damascius aflăm că, dincolo de triada inteligibilă (așadar dincolo de fiinţă), iamblichos nu punea un singur principiu, ci două principii: după acestea, să cercetăm dacă principiile prime, anterioare primei triade inteligibile, sunt două, adică cel absolut indicibil și cel necoordonat triadei - așa cum considera marele iambli chos în a douăzeci și opta carte a prea-perfectei Teologii caldeene.1 damascius precizează de asemenea că iamblichos este singurul care a susţinut această doctrină a existenţei a două principii anterioare fiinţei2. dacă ţinem cont de mărturia lui damascius, rezultă că iamblichos împărţea spaţiul de dincolo de fiinţă în două niveluri. Pe de o parte, el admitea existenţa principiului necoordonat faţă de triada fiinţei (1 ¢sÚntaktoj prÕj t3⁄4n tri£da), așezând acest principiu în prima ipoteză din Parmenide, alături de vârful inteligibil al fiinţei. Pe de altă parte, dincolo de acest vârf al fiinţei și dincolo de principiul necoordonat cu fiinţa (așadar „dincolo" chiar și de prima ipoteză platonică), iamblichos concepea încă un principiu, și anume un principiu complet indicibil (1 p£nth ¥rrhtoj). observăm așadar că asocierea unului cu inteligibilul 1 Vezi damascius, De principiis, R. i, 86.3–6. Pentru a întări această perspectivă, pe care el însuși o va relua și o va adânci, damascius o așează alături de alte câteva doctrine a căror autoritate era incontestabilă pentru gânditorii neoplatonici: cea pitagorică, cea platonică și cea a Oracolelor caldeene. 2 damascius, De principiis, R. i, 89.7–8. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM210 (adică a zeului cu zeii) nu însemna neapărat o pierdere a statutului preeminent al principiului prim (așa cum pare să sugereze Proclus în critica sa), deoarece pentru iamblichos ierarhia principiilor nu se oprea aici, ci mergea mai departe, stabilind încă un principiu dincolo de unu, și anume un principiu care iese chiar și din schema ipotezelor platonice. Altfel spus, iamblichos pare, pe de o parte, să coboare statutul „unului", asociindu-l cu inteligibilul, însă, pe de altă parte, el pare să ridice și mai mult statutul principiului prim, deoarece îl situează dincolo de unul din prima ipoteză. Așa cum vom încerca să arătăm în continuare, cele două mișcări sunt legate între ele, una determinând-o pe cealaltă, în sensul în care asocierea unului cu inteligibilul îl face pe iamblichos să considere că acest unu din prima ipoteză nu este principiul absolut, ci că înaintea acestui unu se află încă un principiu, pe care damascius în mărturia sa îl numește „indicibil". dar atunci, întrebarea care se ridică este următoarea: de ce „unul" tradiţiei nu mai poate juca pentru iamblichos rolul de principiu prim, părând să coboare din demnitatea lui, ajungând a fi asociat cu inteligibilul? B. Interpretarea primei ipoteze platonice 1. Zeul şi zeii la Iamblichos Pentru a răspunde la această întrebare, va trebui să urmărim mai departe mărturia lui damascius despre iamblichos. Această mărturie nu se limitează la existenţa acestui principiu indicibil, ci ea ne va lămuri și felul în care gândea iamblichos „zeul" situat în prima ipoteză platonică, alături de ceilalţi „zei". dacă în acest sens mărturia lui Proclus este profund negativă, scopul ei fiind în esenţă unul critic, în schimb, damascius preia perspectiva lui iamblichos și încearcă să găsească motivul adânc al asocierii dintre „zeu" și „zei". Mărturia lui damascius întărește convingerea că, prin „zeul și zeii", iamblichos înţelegea unul de dincolo de fiinţă, respectiv zeii inteligibili, deoarece damascius însuși amintește în Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 211 repetate rânduri faptul că, pentru iamblichos, inteligibilul este inseparabil de unu1. damascius va relua el însuși această idee, aplicând-o asupra relaţiei dintre unu și unificat (numele pe care damascius, urmându-l pe Proclus, îl acorda inteligibilului sau primei triade a fiinţei). Totuși, cum înţelegea damascius această imposibilitate de a separa inteligibilul de unu, și de ce vedea el în această idee unul dintre punctele „tari" ale gândirii lui iamblichos? Pentru a înţelege explicaţia lui damascius, trebuie să amintim felul în care gândește el însuși relaţia dintre unul anterior fiinţei și fiinţă, respectiv felul în care gândește el trecerea de la unu la fiinţa propriu-zisă, care este în același timp unitară și plurală. Pentru acesta, va trebui să facem o scurtă trecere în revistă a ierarhiei principiilor, așa cum o gândește damascius. ierarhia principiilor este de fapt maniera gradată și descendentă în care ajungem de la o sursă unică a întregii realităţi - sursă inexprimabilă și indeterminabilă - la ceea ce numim fiinţă, care este spaţiul predilect al gândirii, al determinărilor și al distincţiilor. damascius consideră că principiul absolut este inefabil, cu totul imposibil de prins în vreo expresie discursivă. de asemenea, el consideră că ceea ce tradiţia neoplatonică numește „unul absolut" este prima și cea mai înaltă manieră de a indica (fie și într-o manieră imperfectă, aproximativă) principiul prim. Unul absolut trebuie înţeles atât ca simplitate absolută, cât și ca totalitate; deși în el nu poate intra nici o dualitate, totuși, el nu are sensul minimalităţii, ci, din contră, el este unu în sensul unei puteri absolute, nelimitate și nedivizate. de aceea, damascius numește acest principiu „unul-tot dincolo de totul" (n p£nta prÕ p£ntwn)2. Pornind de aici, el observă că gândirea noastră nu poate să exprime în mod adecvat nici măcar acest unu absolut, ci îl reduce de fapt la două aspecte: simplitatea și totalitatea. de 1 Vezi, de pildă, De principiis, R. i, 255.27: „inteligibilul este nediferenţiat (¢di£kriton) faţă de unu", precum și R. i, 127.13; 145.6; 147.22; 273.17; 191.7, pe care le vom analiza în continuare. 2 damascius, De principiis, R. i, 53.5. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM212 aceea, după unul absolut urmează alte două principii, care modulează unul absolut, adică oglindesc un aspect sau altul al principiului. Urmând o tradiţie deja foarte veche - pitagorică și apoi platonică - damascius pune după unul absolut „cele două principii", pe care pitagoricii le numeau monadă și diadă, iar Platon le numea limită și nelimitat. damascius le va numi unul și pluralele (tÕ n ka t¦ poll£). dar aceste „două principii" pierd ceva din unitatea absolută a principiului, în care nu există nici o diferenţă și nici o distincţie între unitate și pluralitate. Într-adevăr, unul absolut este unul-tot anterior totului, adică el este totul, fără însă a pierde unitatea sa absolută, și este unu fără ca din el să lipsească ceva. În schimb, cele două principii creează impresia unei distincţii intervenite în principiu - chiar dacă damascius însuși insistă foarte mult asupra faptului că între cele două principii nu există nici o contradicţie, nici o opoziţie, nici o distincţie, ci ele sunt doar două aspecte ale unului absolut, principiu în care unitatea nu se opune pluralităţii. Totuși, de vreme ce gândirea noastră care încearcă să surprindă principiul introduce această pseudo-distincţie între cele două principii, ierarhia principiilor (sau mai degrabă ierarhia manierelor în care sugerăm principiul inefabil) nu se poate opri aici, ci este nevoie de încă un principiu, care să „corecteze" distincţia astfel introdusă între cele „două principii". Acest al treilea principiu va fi „unificatul" (tÕ 1nwmšnon). el este cel care exprimă tocmai identitatea - în unul absolut - a unităţii și a pluralităţii. după cum sugerează și numele lui, unificatul exprimă faptul că pluralele sunt restrânse sub unitate. damascius precizează că unificarea pe care o exprimă unificatul nu este una posterioară desfășurării pluralelor, ci una anterioară. Mai precis, unificatul nu reunește niște plurale deja distinse, ci el indică tocmai faptul că, înainte de a se distinge între ele, pluralele sunt unite, adică totalitatea lor este restrânsă în simplitatea cea mai unitară. În plus, această restrângere a pluralelor sub unitate, această întâlnire a pluralelor și a unităţii, este prima manifestare a fiinţei, Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 213 deoarece fiinţa este tocmai cea în care pluralitatea și unitatea sunt în echilibru, prezente deopotrivă1. Primul moment al apariţiei fiinţei este acela în care pluralitatea absolută este convertită spre unu, adică pluralele sunt restrânse sub unitate. Tocmai de aceea unificatul este numit și prima triadă a fiinţei, deoarece în el unitatea și pluralitatea se întâlnesc pentru a forma o natură distinctă. odată cu acest al treilea principiu - pe care pitagoricii îl numeau „triadă", Platon îl numea „mixt", iamblichos îl numea „inteligibil", iar damascius îl numește „unificat" - începem să intrăm în tărâmul fiinţei. Totuși, trecerea de la unu la fiinţa propriu-zisă nu se face direct. Acest prim moment, deși se apropie de natura fiinţei, nu este încă fiinţa propriu-zisă, deoarece acest principiu păstrează încă foarte mult din natura unului absolut, pe care îl exprimă. el este un fel de vârf al fiinţei, însă se află într-un fel tot „înaintea" fiinţei, adică înaintea fiinţei desfășurate ca pluralitate, deoarece unificatul manifestă de fapt strângerea pluralelor absolute sub unitatea absolută, așadar o coincidenţă a pluralelor cu unitatea, iar nu o pluralitate deja desfășurată, precum cea care caracterizează fiinţa propriu-zisă. el ocupă astfel un loc median între unu și fiinţa desfășurată, fiind o natură intermediară, după sugestia „unului-fiinţă", despre care vorbea Platon în cea de-a doua ipoteză din Parmenide. el este punctul cel mai înalt al fiinţei, numit „inteligibil", însă în el pluralitatea nu este încă distinsă de unitate. condiţia proprie fiinţei este aceea a distincţiei, a dualităţii în care gândirea își poate găsi locul. În schimb, în acest vârf inteligibil, gândirea nu poate fi încă prezentă, pentru că nici dualitatea nu este încă prezentă, ci pluralitatea este complet restrânsă în unitate. Abia într-un moment ulterior (numit inteligibil-intelectiv) vom descoperi o primă încercare de infiltrare a dualităţii, care va apărea în mod concret abia într-un al treilea nivel, numit 1 desigur, ele sunt prezente în altă manieră decât la nivelul principiului unu absolut, care era totul și unu în același timp, fără însă ca pluralitatea sau unitatea să poată fi distinse în sine, să se poată pune în evidenţă. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM214 „intelectiv". În schimb, la nivelul la care ne situăm acum, nu avem a face cu o dualitate, și de aceea unificatul (sau acest nivel inteligibil) nu este încă fiinţa propriu-zisă, ci este într-o anterioritate faţă de aceasta. În consecinţă, damascius va accentua foarte mult faptul că unificatul (sau inteligibilul) este aproape inseparabil de unul anterior, că el se constituie pornind de la unul absolut și că, de fapt, nici nu părăsește propriu-zis acest unu. Metafora cea mai elocventă prin care damascius ilustrează această relaţie dintre unu și unificat (sau inteligibil) este cea a centrului unui cerc: unul este înţeles prin analogie cu centrul cercului care, neavând nici o dimensiune, este imposibil de determinat, rămânând astfel „dincolo" de pluralitatea pe care o determină (adică cercul propriu-zis, care sugerează pluralitatea fiinţei). Această pluralitate a fiinţei se desfășoară pornind de la centrul cercului. Totuși, înainte de a deveni efectiv o pluralitate, fiinţa este prinsă într-o unitate anterioară, pe care ne-o putem imagina dacă ne reprezentăm întâlnirea într-un singur punct a tuturor razelor cercului. fiecărui punct de pe cerc îi corespunde în centrul cercului un astfel de punct, care este capătul razei ce pornește de la cerc înspre centru. Aici, damascius face o diferenţă între centrul cercului, ca punct absolut indeterminabil și sustras pluralităţii, respectiv această coincidenţă a unui număr infinit de raze. Această coincidenţă corespunde „unificatului" (tÕ 1nwmšnon), care este vârful cel mai înalt al fiinţei, pornind de la care se desfășoară aceasta. Unificatul corespunde nivelului inteligibil al fiinţei (în împărţirea triadică pe care o face deja iamblichos), adică acelui moment în care pluralitatea fiinţei nu este încă desfășurată, ci mai degrabă „stă să apară". Astfel, acest unificat este o pluralitate compactă, încă nedivizată, o pluralitate unificată. ea nu poate fi propriu-zis distinsă de unul anterior, așa cum intersecţia pluralităţii razelor nu poate fi distinsă de centrul unic al cercului1. deși cuprinde ca potenţă întreaga pluralitate 1 damascius accentuează acest aspect al ierarhiei principiilor, anume faptul că între principii nu există nici o ruptură, ci fiecare își are originea în cel anteCapitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 215 ulterioară a fiinţei, unificatul rămâne inseparabil de unul anterior. Altfel spus, în mod originar, fiinţa inteligibilă este înrădăcinată în unul absolut și este inseparabilă de acesta. Tocmai de aceea, pentru a întări această perspectivă a sa, damascius face apel la autoritatea lui iamblichos1, care a pus un accent deosebit pe relaţia foarte strânsă dintre unu și unificat (pe care iamblichos îl numește „inteligibil"): cum anume, interpretând inteligibilul, iamblichos spune că acesta subzistă în jurul unului (per tÕ n aÙtÒ ØpostÁnai) și nu se îndepărtează de unu? desigur, deoarece el însuși concepe ceea ce noi numim unificat sau unu-fiinţă (n Ôn)2 ca nefiind încă fiinţa propriu-zisă, dar nefiind nici unul însuși, ci fiind situat la mijloc între acestea.3 Tocmai de aceea iamblichos a declarat că inteligibilul rămâne (mšnein) în unu, deoarece el este unit mai degrabă cu unul și este specificat (e„dopoie‹tai) mai degrabă conform unului decât conform fiinţei.4 dacă luăm în considerare și ceea ce spune iamblichos, anume că inteligibilul subzistă în jurul unului (per tÕ n Øpšsth tÕ nohtÒn), că este de aceeași natură cu binele [...], atunci este clar că acesta rămâne împreună cu unul, fără să se diferenţieze de el și fără să proceadă de la el.5 iamblichos, în repetate rânduri, ne îndeamnă să restrângem gândurile noastre multiple, sprijinindu-le ca într-un centru rior, de care este, la limită, indisociabil, diferenţa venind mai degrabă din gândirea noastre care, încercând să înţeleagă principiile, le determină și astfel le distinge între ele. 1 damascius vorbește despre iamblichos numindu-l „divinul iamblichos" și precizează că el este „cel mai bun interpret al lucrurilor divine, mai ales în ceea ce privește inteligibilul." (damascius, De principiis, R. i, 291.23–24). 2 expresia „unu-fiinţă" urmează, desigur, indicaţia lui Platon din a doua ipoteză din Parmenide, 142 c 9. 3 damascius, De principiis, R. i, 145.6–9. 4 damascius, De principiis, R. i, 147.22–23. 5 damascius, De principiis, R i, 255.24–27. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM216 unic, să facem din circumferinţă un centru și să aplicăm inteligibilului și unificatului, într-un mod inteligibil și unificat, o gândire mare și unică, nediferenţiată și inteligibilă.1 explicaţia lui damascius despre felul în care iamblichos unea inteligibilul cu unul ne permite să răspundem criticii pe care Proclus i-o aducea lui iamblichos, privind faptul că el ar fi pus pe același nivel unul absolut și pluralitatea zeilor - pierzând astfel unitatea absolută a principiului ce corespunde primei ipoteze din Parmenide. Astfel, urmând mărturia lui damascius, se pare că „zeii" inteligibili, pe care iamblichos îi considera alături de zeul din prima ipoteză nu introduc o pluralitate desfășurată, propriu-zisă - ceea ce ar fi dat dreptate criticii lui Proclus la adresa lui iamblichos. din contră, nivelul inteligibil (sau unificat) este nivelul cel mai înalt și cel mai unitar al fiinţei, care la limită nu poate fi distins de unul absolut. damascius însuși descrie acest nivel ca pe o unitate a pluralelor, însă o unitate anterioară desfășurării pluralelor. Unificatul restrânge pluralele nu după ce acestea s-au diferenţiat deja, ci înainte ca ele să se diferenţieze. ele se diferenţiază abia pornind de la această iniţială strângere-împreună (suna...resij) a lor2. Așadar, dacă unea inteligibilul cu unul absolut, iamblichos voia de fapt să pună în evidenţă unitatea indivizibilă a inteligibilului și faptul că, la originea ei, fiinţa este inseparabilă faţă de principiul ei, adică faţă de unul anterior. 2. Iamblichos contra lui Porfir Totuși, de ce insistă iamblichos asupra acestor aspecte și care sunt „provocările" interpretative cărora el le răspunde? iamblichos, fost discipol al lui Porfir3, a purtat faţă de acesta din urmă 1 damascius, De principiis, R. i, 273.17–21. 2 Vezi, de pildă, damascius, De principiis, R. i, 37.1, unde unificatul este descris ca o strângere-împreună a pluralelor, anterioară pluralelor propriu-zise. 3 Maestrul și discipolul erau apropiaţi ca vârstă, însă Porfir purta în spate autoritatea școlii filozofice a lui Plotin, pe care o va apăra ulterior în faţa atacuCapitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 217 o îndelungă polemică, făcându-se reprezentantul mai noilor curente extra-filozofice, integrate de gândirea neoplatonică. Întrebarea pe care ne-o punem în continuare este dacă nu cumva opoziţia dintre cei doi gânditori se referă și la ierarhia primelor principii, și în ce constă această opoziţie. Mai precis, ne întrebăm dacă nu cumva perspectiva lui iamblichos răspunde tocmai interpretării lui Porfir, pe care am discutat-o în capitolul anterior. Într-adevăr, mărturia lui damascius ne pune pe urmele unei polemici între iamblichos și Porfir, privind statutul inteligibilului și al principiului anterior. Astfel, într-un fragment în care amintește poziţia lui iamblichos, damascius menţionează faptul că această perspectivă se opunea în mod direct celei a lui Porfir: Toţi cei care spun aceste lucruri au pus lumea inteligibilă în uniunea nediferenţiată a totului și nimeni nu contestă acest lucru. iamblichos însuși este martor, deoarece acordă inteli gibilului al doilea grad de unire după principiul unu al tuturor lucrurilor. el susţine peste tot că inteligibilul subzistă în jurul unului (per tÕ n Øfest£nai) și că în nici un caz nu poate fi smuls (¢napÒspaston) unului; el refuză orice separaţie (dia...resij), dualitate (diplÒh) sau distanţare (di£stasij) <în inte ligibil>, și face Bătrânului1 multe obiecţii în acest sens.2 Să vedem însă, mai în amănunt, în ce constă diferenţa dintre perspectivele celor doi filozofi și în ce constau obiecţiile lui iambli chos la adresa lui Porfir. Pentru aceasta, vom analiza mai întâi rilor „moderniste" ale discipolului iamblichos. cei doi aveau o divergenţă fundamentală în privinţa scopului ultim al filozofiei; vezi articolul lui H. d. Saffrey, „Pourquoi Porphyre a-t-il édité Plotin?", în Porphyre, La vie de Plotin, op. cit., vol. ii, pp. 31–64. 1 „Bătrânul" este apelativul prin care neoplatonicii tardivi îl numeau pe Porfir (vezi P. Thillet, „indices porphyriens dans la Théologie d'Aristote", în Le Néoplatonisme, op. cit., p. 294, notele 6 și 7 și H. d. Saffrey & l. G. Westerink, „introduction" în Proclus. Théologie platonicienne, vol. iii, p. xxxviii). 2 damascius, De principiis, R. i, 292.5–11. În De mysteriis, i, 9, 58, iamblichos neagă în mod explicit distanţarea (di£stasij) spaţială, referindu-se la prezenţa indivizibilă a zeilor în întreaga realitate. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM218 fragmentele din Comentariul la Parmenide al lui Porfir, pentru a vedea cum gândea acesta relaţia dintre intelect și unu, criticată ulterior de iamblichos. În acest sens, există două pasaje asupra cărora ne-am putea opri: primul dintre ele se referă la anterioritatea unului absolut faţă intelectul divin și faţă de toate lucrurile de după el, iar al doilea se referă la rolul pe care îl are unul în constituirea intelectului divin (cu cele două părţi ale sale: inteligibil și intelectiv). Aceste două probleme discutate corespund tocmai celor două funcţii ale principiului - aceea a transcendenţei și aceea a cauzalităţii - pe care Porfir încearcă să le identifice, pe când iamblichos le va separa. Primul fragment asupra căruia ne vom opri se află în Comentariul la Parmenide, iii, unde Porfir își pune problema relaţiei dintre intelect și unul anterior. Referinţa de la care pornește Porfir - și prin care va explica el raportul dintre unu și intelect - este aceea din dialogul Parmenide, în care aflăm că unul din prima ipoteză nu este nici asemenea, nici neasemenea (oÙd m3⁄4n ÓmoiÒn tini oestai oÙd' ¢nÒmoion)1. În primă instanţă, Porfir se întreabă în mod retoric dacă nu cumva zeul, adică unul prim, este totuși diferit (›teroj) și neasemenea (¢nÒmoioj) faţă de intelect, de vreme ce unul nu este intelect. Totuși, urmând linia textului platonic, el va spune că unul nu poate fi nici diferit, nici neasemenea cu cele de după el, datorită superiorităţii (Øperoc») sale faţă de ele. Argumentul invocat este acela că diferenţa nu poate exista decât între lucruri ce sunt comparabile între ele, pe când unul este dincolo de toate, așadar el nu poate fi cuprins în nici un alt lucru și nici un alt lucru nu se poate compara cu el2. În consecinţă, unul nu poate fi diferit faţă de nimic altceva. Mai precis, „el este lipsit de relaţie (¥sceton) cu oricare dintre lucrurile care există după el și de la el"3. diferenţa aparţine numai lucrurilor produse de unu, care 1 Platon, Parmenide, 139 e 7. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, iii, 11–12. 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, iV, 11–12. observăm aici că Porfir, urmându-l pe Plotin, suprapune aspectul cauzal al principiului, cu cel al transcendenţei sale: lucrurile de după principiu există prin principiu, însă fără ca Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 219 „au devenit diferite (¢nomoioÚmena)"1 faţă de unu, însă această diferenţă este non-reciprocă, deoarece ea vizează numai lucrurile de după unul, dar nu și unul însuși. În schimb, ceea ce distinge unul de celelalte lucruri nu este o relaţie, o diferenţă propriu-zisă, ci este tocmai faptul că unul nu intră în nici o relaţie cu nimic altceva, astfel încât el nu poate fi nici măcar diferenţiat faţă de celelalte lucruri. Astfel, pentru a păstra statutul principiului prim, Porfir îl desparte de toate lucrurile pe care acesta le produce și îl așează dincolo de orice relaţie cu acestea. observăm că, pe de o parte, Porfir nu introduce o diferenţă propriu-zisă între unu și intelect; din contră, în primă instanţă, el exclude posibilitatea unei diferenţe concrete între principiul prim și orice altceva. Totuși, pe de altă parte, observăm că Porfir introduce o separaţie și mai radicală, despărţind în mod absolut unul de tot ceea ce urmează după el - așadar și faţă de intelect - excluzând posibilitatea oricărei relaţii a unului faţă de altceva. Pentru Porfir, „cele de după unul trebuie înţelese ca și cum ar fi aruncate în afara unului și ca și cum ar fi neant faţă de el"2. Tocmai la această separaţie fundamentală între unu și intelectul ce urmează după el se referă critica lui iamblichos, așa cum ne-a fost ea transmisă de damascius. iamblichos nu critică faptul că Porfir ar fi diferenţiat inteligibilul de unu, ci faptul că le-a separat, că le-a distanţat, că a „smuls"3 intelectul în afara unului. Separaţia pe care a introdus-o Porfir este una anterioară și mai radicală decât diferenţa dintre două lucruri: unul și lucrurile de după el (între care putem număra și intelectul divin) sunt incomparabile acesta să intre în relaţie cu ele, fără ca ele să se poată compara în vreun fel cu principiul însuși. 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, iV, 1. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, iV, 17–19. În relatarea lui damascius despre critica lui iamblichos la Porfir, se arată că, dacă pentru Porfir lucrurile sunt „ca aruncate în afara unului" (aej ¢pobeblhmšnwn ¢p' aÙtoà), pentru iamblichos, inteligibilul nu putea fi smuls (¢napÒspaston) unului. 3 conform lui damascius, iamblichos consideră că „intelectul nu poate fi smuls (¢napÒspaston) unului" (De principiis, R. i, 292.8). PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM220 între ele, de aceea este imposibil a stabili dacă între ele există asemănare sau deosebire, identitate sau diferenţă. Totuși, faptul că Porfir separă în acest fel principiul prim faţă de restul realităţii ridică o problemă fundamentală: principiul este cauza primă a întregii realităţi, de aceea, am putea spune că există cel puţin o relaţie între principiu și realitate, anume aceea de cauzare. cum poate principiul să fie cauză, dacă el nu poate în genere să aibă nici un raport cu cele de după el? cum rezolvă Porfir această problemă a unei cauze absolut separate, și de ce iamblichos nu va accepta soluţia lui Porfir? Pentru a răspunde la această întrebare, ne vom întoarce spre un alt fragment din Comentariul la Parmenide, Xiii, în care este discutată maniera în care ia naștere intelectul divin. ne amintim că problema de la care pornea Porfir era aceea că cunoașterea de sine a intelectului divin presupune identificarea celor două părţi ale sale (cea inteligibilă și cea intelectivă), care în primă instanţă sunt distincte, prin însăși natura lor. Pornind de la această observaţie, Porfir se întreabă cum ajunge această dualitate la unitate, și cine este acela care oferă intelectului divin unitate, făcându-l să se constituie ca atare. iar răspunsul său la această întrebare este că unul absolut suprimă diferenţa dintre inteligibil și intelectiv, dând naștere intelectului propriu-zis, în care cele două părţi se identifică. dar atunci, unul este anterior celor două părţi ale intelectului, precum și distincţiei dintre ele. ca act pur de a fi, unul este anterior actelor determinate ale celor două părţi ale intelectului divin: cine este cel care vede când se unește intelectivul cu inteligibilul? Bineînţeles că este acel act din afara lor (par' TMke...naj) care le transcende pe toate (1 TMpanabebhku‹a p£saij) [...] și care nu este în nici unul dintre ele (TMn oÙden oâsa).1 Pe de o parte, inteligibilul depinde de faptul că intelectivul îl cunoaște, iar unitatea ce se naște din inteligibil și din intelectiv este în același timp condiţionată de diferenţa dintre acestea, deoarece 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 7–13. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 221 cunoașterea, ca unitate a inteligibilului și a intelectivului, presupune o anterioară diferenţă a lor. Pe de altă parte, punctul de reper absolut, în care diferenţa aceasta este suprimată, este unul anterior inteligibilului, fără de care inteligibilul și intelectivul nu ar depăși niciodată diferenţa lor esenţială. dar, pentru a îndeplini această funcţie de mediere între inteligibil și intelectiv, pentru a fi în contact cu fiecare dintre ele și a restabili unitatea dintre ele, unul anterior nu mai poate fi el însuși ceva determinat, diferit la rândul lui de inteligibil și de intelectiv. diviziunea și distincţia se instituie abia între cele două părţi ale intelectului1, pe când unul este anterior acestora și anterior distincţiei. Porfir gândea schema principiilor în felul următor: Unul absolut- anterior distincţiei inteligibilul - intelectivul- ca două părţi distincte ale intelectului divin Unul absolut este „o putere diferită ( tšra) și superioară (diafšrousa) faţă de distincţia (TMp...noia) dintre inteligibil și intelectiv"2. distincţia (TMp...noia) dintre inteligibil și intelectiv este diferenţa necesară cunoașterii; în schimb, această „puterea" este diferită ( tšra) nu pentru că ar intra într-o relaţie faţă de un alt termen, ci tocmai pentru că este superioară (diafšrousa) distincţiei dintre cei doi termeni. Așadar, pentru Porfir, unul nu poate fi unit cu inteligibilul (așa cum va susţine iamblichos), ci el este anterior celor două părţi ale intelectului și distincţiei dintre acestea două. În fiecare dintre cele două fragmente discutate - fie că se referă la statutul unului absolut faţă de intelect, fie la rolul lui cauzal, de sursă pornind de la care se constituie intelectul -, Porfir subliniază separarea unului faţă de intelect. Pe de o parte, unul este transcendent intelectului, neavând nici o relaţie cu acesta; pe de altă parte, intelectul (cu diferenţa lui specifică între inteligibil și intelectiv) se poate constitui pornind de la unu tocmai 1 Porfir, Comentariul la Parmenide, Xiii, 5–6; XiV, 1–3. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, XiV, 1–4. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM222 pentru că acesta rămâne în afara oricărei determinaţii și a oricărei diferenţe1. Mai mult, observăm că Porfir reușește în felul acesta să lege foarte strâns transcendenţa unului prim de cauzalitatea lui. Astfel, el merge mult mai departe decât Plotin în accentuarea statutului cauzal la unului faţă de intelect: mai precis, el face din unu o primă „fază" a intelectului2. În același timp, Porfir încearcă să păstreze transcendenţa principiului, arătând că acest prim moment nu este nici inteligibil, nici intelectiv, ci el este anterior acestora și tocmai de aceea el poate avea un rol de mediere între cele două părţi ale intelectului. Mai mult decât atât, nașterea intelectului propriu-zis - adică a intelectului divizat în inteligibil și intelectiv, respectiv în triada fiinţă-viaţă-gândire - este descrisă ca o ieșire a intelectului din starea sa iniţială3: aceea de identitate cu unul prim. Porfir descrie în mod distinct cele două momente ale intelectului: în primul dintre ele, intelectul este „unu și simplu"; în al doilea moment, intelectul este deja desfășurat și „diferă de sine". Mai precis, unul absolut, de la care se constituie intelectul, rămâne „unu și simplu", iar în el nu există diferenţă; diferenţa apare abia la nivelul intelectului desfășurat, care „diferă de sine însuși" (aÙtÕ  autoà diafšrei)4. Altfel spus, prima instanţă este cea a unului prim, care este primul moment al intelectului, însă nu este nici identic nici diferit (conform indicaţiei din prima ipoteză platonică), iar a doua instanţă este cea a intelectului propriu-zis, a unului din a doua ipoteză, iar acesta se diferenţiază pe sine faţă de acel prim moment al său. Porfir descrie 1 Porfir ne spune chiar că unul este „în contact cu amândouă [cu intelectivul și cu inteligibilul], într-un mod al identităţii (kat¦ tÕ aÙtÒ), fără a fi în nici unul dintre acestea" (Comentariul la Parmenide, Xiii, 12–13). Așadar, unul nu preia diferenţa specifică a celor două părţi ale intelectului și nici nu intră el însuși în diferenţă faţă de ele. 2 Porfir, Comentariul la Parmenide, XiV, 30–33: „[...] conform cu ceea ce în el este unul simplu și, într-un fel, unul prim și veritabil, intelectul nu este nici în repaus, nici în mișcare, nici același, nici altul [...]." 3 Porfir, Comentariul la Parmenide, XiV, 18–19. 4 Porfir, Comentariul la Parmenide, XiV, 8. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 223 astfel o relaţie nereciprocă de diferenţă: intelectul desfășurat se diferenţiază faţă de unul prim (faţă de acest prim moment al intelectului), însă unul prim nu se diferenţiază faţă de intelectul desfășurat1. În felul acesta, perspectiva lui Porfir accentuează ambele laturi ale problemei: pe de o parte, el pune în evidenţă transcendenţa unului absolut, despărţindu-l complet de intelect (iar acesta va fi aspectul criticat de iamblichos); pe de altă parte, el admite unul absolut ca sursă a intelectului, sau ca un prim moment pornind de la care intelectul ajunge să se determine și să se dezvolte (iar acesta va fi aspectul criticat de Proclus și damascius, care consideră că acest principiu al lui Porfir este mai degrabă vârful triadei inteligibile, decât principiul absolut). Porfir pare astfel a cădea în două extreme în același timp: pe de o parte, el operează o separaţie drastică între unu și intelect, vrând să impună unului o transcendenţă absolută, fără nici o relaţie cu cele de după el; pe de altă parte, având în vedere că unul trebuie totuși să îndeplinească un rol faţă de cele de după el, anume rolul de cauză primă, Porfir ajunge să considere unul drept un prim moment al intelectului, părând astfel să coboare statutul unului, apropiindu-l foarte mult de lumea inteligibilă, de lumea fiinţei supreme. deși Porfir a încercat să îmbine cele două extreme, și să gândească un principiu-cauză ce rămâne transcendent celor cauzate, totuși, ambele extreme, ambele laturi ale perspectivei sale vor cădea pradă criticilor gânditorilor ulteriori, care, prin structura pe care o vor oferi ierarhiei principiilor, vor răspunde, direct sau indirect, acestor probleme ridicate de Porfir. iamblichos, primul critic al lui Porfir, nu poate accepta nici separaţia radicală a principiului faţă de ceea ce instituie acest principiu, adică faţă de lumea inteligibilă, nici opoziţia directă dintre inteligibil și intelectiv. din contră, iamblichos va gândi o trecere treptată de la principiu la intelect, precum și, în cadrul intelectului, de la inteligibil la intelectiv, de la unitatea intelectului 1 Aceeași perspectivă este expusă în Comentariul la Parmenide, iV, 1: cele de după unu sunt diferite de unu, însă unul nu este diferit faţă de acestea. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM224 la diferenţa propriu-zisă, la pluralitatea specifică fiinţei. Astfel, după unu nu urmează imediat distincţia dintre inteligibil și intelectiv, faţă de care unul însuși ar rămâne suspendat într-o transcendenţă absolută, ci inteligibilul - partea cea mai înaltă a intelectului - este unit cu unul anterior, cu sursa sa, și este el însuși mai apropiat ca natură faţă de unu, decât faţă de fiinţa propriuzisă, desfășurată1. inteligibilul este o pluralitate, însă o pluralitate unitară, a cărei unitate provine din strânsa lui legătură cu unul anterior2. chiar dacă nu este identic cu unul, inteligibilul este totuși unit unului, imposibil de separat de acesta. el „rămâne în unu (TMn tù  n mšnein)"3 și se constituie „în jurul unului (per tÕ n aÙtÒ ØpostÁnai)"4, ca de la un centru unic, pornind de la care se constituie întregul cerc5, cu pluralitatea specifică lui. Mărturia lui damascius asupra inteligibilului la iamblichos este întărită de câteva pasaje din De mysteriis, în care iamblichos încearcă să pună în evidenţă tocmai unitatea inseparabilă a lumii inteligibile, în ciuda manifestărilor plurale și diverse ale acesteia în realitate (prin diferitele clase divine). el arată că diversele clase ale fiinţelor superioare nu trebuie să fie reduse la una, pentru a nu pierde diversitatea specifică fiecăreia, dar nu trebuie nici 1 este ceea ce notează damascius, redând perspectiva lui iamblichos: inteligibilul este de aceeași natură cu binele (damascius, De principiis, R. i, 255.24–27); el are mai degrabă caracterul unului, decât caracterul plural al fiinţei (De principiis, R. i, 147.22–23). 2 desigur, trebuie să avem în vedere faptul că unitatea inteligibilului cu unul nu înseamnă lipsa oricărei pluralităţi din inteligibilul însuși, ci doar restrângerea pluralităţii sub unitate. Pluralitatea (sau mai precis totalitatea) este prezentă la orice nivel al principiilor, chiar și la nivelul unului, deoarece puterea principiului constă tocmai în cuprinderea lui. Problema neoplatonică a trecerii de la unitate la pluralitate este mai degrabă problema trecerii de la o totalitate unitară la o totalitate diferenţiată, desfășurată într-o pluralitate propriu-zisă. 3 Vezi damascius, De principiis, R. i, 147.22–23. 4 Vezi damascius, De principiis, R. i, 145.6–7. 5 Metafora cercului este prezentă deja la Plotin (vezi, de pildă, Enneade, Vi, 8, 18.8–37); din mărturia lui damascius (De principiis, R. i, 273.17–21) putem deduce că iamblichos o folosea de asemenea, iar damascius însuși va medita îndelung pe marginea ei. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 225 diferenţiate pe specii, astfel încât să se piardă ceea ce este comun între ele. de aceea, el preferă să vorbească despre o „identitate analogică" între clasele divine1. Această identitate analogică constă în aceea că toate clasele divine pornesc de la unitate și toate converg în același timp înspre unitate. Unitatea domină întreaga realitate și desfășurare a ei, făcând ca, în mod originar, toate clasele divine să coincidă. În felul acesta, manifestarea plurală a zeilor în realitate nu suprimă unitatea lor anterioară. Zeii sunt prezenţi în realitate așa cum este prezentă lumina soarelui, care luminează întreaga lume divizibilă, fără a fi ea însăși divizată, ci rămânând stabilă, în sine însăși. În același fel, lumina indivizibilă a zeilor este pretutindeni, totală și identică, prezentă în mod indivizibil pentru tot ceea ce poate participa la ea. ea umple totul cu puterea sa perfectă; ea conţine totul în sine, printr-o infinită superioritate cauzală, și este pretutindeni unită cu sine însăși (sun»nwta... te pantacoà prÕj  autÒ), punând în contact pe cele ultime cu cele prime.2 iamblichos nu acceptă în inteligibil nici o diferenţă, nici o separaţie: zeii inteligibili sunt „în ei înșiși toţi împreună în unu, conform eternei lor preeminenţe"3. „esenţa imaterială și incorporală [a zeilor inteligibili] nu este divizată nici după loc, nici după substrat, nici împărţită conform unor circumscrieri parţiale ale părţilor, ci coincide în mod direct și concură în identitate"4. Astfel, lumea inteligibilă este o pluralitate care subzistă în unitate, în unu și în jurul unului: deoarece ordinea (t£xij) există în unitatea tuturor zeilor, iar speciile lor prime și secunde precum și tot ceea ce se naște în jurul lor subzistă împreună în unu (TMn  n t¦ Óla sunufšsthke), în ele unul este totul (tÒ te p©n TMn aÙto‹j TMsti tÕ ›n), iar începutul, mijlocul și sfârșitul coexistă în unu. Astfel, nu trebuie să ne întrebăm de unde vine unul în toţi, căci unul lor este 1 iamblichos, De mysteriis, i, 4, 76–77. 2 iamblichos, De mysteriis, i, 9, 35–40. 3 iamblichos, De mysteriis, i, 19, 23–24 (kaq'  aut¦  n Ðmoà p£nta kat¦ t3⁄4n diaiwn...an aÙtîn Øperbol»n). 4 iamblichos, De mysteriis, i,19,28–35. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM226 însuși faptul lor de a fi - orice ar fi acesta. În același fel, cei secunzi subzistă în unul celor primi, iar cei primi conferă celor secunzi unitatea (›nwsij) lor.1 În mod originar, zeii inteligibili sunt tocmai acest unu care îi cuprinde și în jurul căruia se desfășoară apoi întreaga ordine a zeilor, în care unitatea originară este comunicată claselor ulterioare de zei. observăm că iamblichos descrie lumea inteligibilă după modelul cercului, în care unitatea primă - cea a unului însuși - este transmisă claselor divine succesive, de la inteligibil, care este inseparabil de unu, până la nivelurile ulterioare. Prin acest model al cercului, iamblichos nici nu suprimă unitatea unului însuși, nu introduce nici o diferenţă în acesta, dar nici nu separă unul în mod radical faţă de ceea ce este după el. Porfir pornea de la o distanţare între inteligibil și intelectiv, pentru a se întreba apoi cum poate fi surmontată această distanţă, cum ajung cele două părţi ale intelectului să se identifice. Răspunsul lui este că cele două se identifică în unul anterior, care este în contact cu fiecare, rămânând de fapt dincolo de fiecare, necuprins în nici unul. Astfel, condiţia intelectului pare a fi de fapt cea a dualităţii, a distincţiei, iar identitatea și unificarea este atinsă dincolo de intelect, în unul anterior. Tocmai din această cauză unul anterior ajunge să fie considerat un prim moment al intelectului, anume momentul identităţii de la care pornește apoi distincţia propriu-zisă. şi tocmai de aici decurge statutul paradoxal al unului, care, deși este dincolo de intelect, joacă și rolul unui prim moment al intelectului. În schimb, pentru iamblichos, lucrurile stau altfel. În primul rând, problema de la care pornea Porfir - și anume cum ajung inteligibilul și intelectivul la unitate - nu se mai poate pune, deoarece intelectul nu se prezintă sub forma unei opoziţii între inteligibil și intelectiv, ci el are o structură ierarhică, de la inteligibil înspre intelectiv, de la unitatea originară a inteligibilului, înspre pluralitate. Astfel, intelectul nu atinge unitatea la un nivel 1 iamblichos, De mysteriis, i, 19, 50–60. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 227 de dincolo de intelect, ci el deţine unitatea în sine însuși, deoarece primul său moment (cel inteligibil) este unit (deși nu identic) cu unul anterior. Toate nivelurile ulterioare ale intelectului sunt co-originate în această unitate primă, care se transmite după modelul expansiunii cercului. chiar dacă desfășurarea intelectului ajunge până la pluralitatea propriu-zisă, el este în mod esenţial unitar, graţie legăturii indestructibile a inteligibilului cu unul anterior. În felul acesta, intelectul se poate desfășura în mod triadic pornind de la unitate, iar unul poate rămâne cu adevărat dincolo de intelect, fără a fi considerat un prim moment al intelectului (precum la Porfir)1. inteligibilul este unit cu unul anterior așa cum razele unui cerc sunt unite cu centrul cercului; totuși, așa cum centrul însuși nu poate fi precizat, ci rămâne într-un fel dincolo de pluralitatea razelor, la fel și unul de dincolo de intelect rămâne dincolo de intelectul însuși. Astfel, la Porfir inteligibilul și intelectivul sunt net distinse, de aceea, pentru a restabili unitatea lor, unul anterior trebuie să fie complet sustras atât inteligibilului cât și intelectivului, respectiv diferenţei dintre ele. el poate realiza contactul dintre cele două tocmai pentru că el însuși este sustras lor și le transcende. În schimb, pentru iamblichos, unul anterior intelectului este unit cu intelectul și tocmai de aceea el dă naștere intelectului, pentru că îi transmite unitatea. În schimb, acest unu nu mai poate fi absolut transcendent; de aici decurge nevoia încă unui principiu anterior. 1 Tocmai de aceea, damascius (De principiis, R. i, 86.3–10), atunci când se referă la Porfir, spune că pentru acesta principiul prim era „tată al triadei", care este coordonat triadei, iar când se referă la iamblichos spune că pentru acesta dincolo de triada inteligibilă se afla „principiul necoordonat triadei" (1 ¢sÚntaktoj prÕj t3⁄4n tri£da). Pentru iamblichos, inteligibilul este imposibil de desprins de unul în jurul căruia el se constituie; totuși, pe de altă parte, unul însuși nu se confundă cu inteligibilul, ci rămâne anterior triadei inteligibile, necoordonat ei. În schimb, Porfir separa prea tare unul de inteligibilul propriuzis (opus intelectivului), iar pe de altă parte ajungea să identifice unul cu primul moment al intelectului. Astfel, iamblichos răstoarnă perspectiva lui Profir. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM228 C. Iamblichos şi principiul indicibil Tocmai această relaţie specială între unu și intelect este cea care îl face pe iamblichos să depășească ierarhia tradiţională a principiilor, în încercarea lui de a răspunde unei probleme fundamentale: anume cum poate același principiu să fie și cauză și transcendenţă absolută? el va observa, de fapt, că acest unu, cauză a inteligibilului, nu este absolut transcendent, și de aceea el va considera că dincolo de principiul-cauză trebuie stabilit un principiu transcendent, despărţind astfel cele două aspecte ale principiului prim. Astfel, deși concepe acest principiu unu, care este sursa intelectului, a fiinţei inteligibile, iamblichos merge și mai departe în reinterpretarea lui asupra principiilor prime. distanţarea lui iamblichos faţă de Porfir (și faţă de tradiţia însăși inaugurată de Plotin) se face simţită mai ales în privinţa problemei principiului absolut. Reluând mărturia lui damascius invocată mai sus, aflăm că, pentru iamblichos, „principiile prime, anterioare primei triade inteligibile, sunt două, adică cel absolut indicibil (1 p£nth ¥rrhtoj) și cel necoordonat triadei"1. dacă „principiu necoordonat triadei" este acest unu în jurul căruia se constituie inteligibilul, atunci ce este acel principiu „indicibil", plasat mai sus chiar și decât unul tradiţiei? de ce unul „tradiţiei" este devansat de un alt principiu? de ce unul - pe care Porfir îl descria el însuși ca fiind indicibil2 - nu mai este principiul absolut, ci trece în urma unui alt principiu „indicibil"? Pentru a înţelege diferenţa dintre cele două principii propuse de iamblichos, vom face apel la un fragment din De mysteriis3, singurul din opera păstrată a lui iamblichos, în care apare această diferenţă. Vom reda acest pasaj, pentru a intra apoi într-o analiză amănunţită. 1 damascius, De principiis, R. i, 86.3–6. 2 Porfir însuși spune în mod explicit că „zeul care este dincolo de totul este indicibil și de nenumit (¢rr»tou g¦r ka ¢katonom£stou di¦ poll¦ toà TMp p©sin Ôntoj qeoà)" (Comentariul la Parmenide, i, 3–5). faptul că principiul este totuși indicat prin noţiunea de „unu" este explicat de Porfir prin aceea că „unul" suprimă ideea multiplicităţii și indică simplitatea lui. 3 iamblichos, De mysteriis, Viii, 2, 1–14. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 229 Înaintea fiinţelor veritabile și a principiilor claselor universale de fiinţă este un zeu unu, superior chiar și faţă de primul zeu și rege1, rămânând imuabil în singularitatea unităţii2 sale. căci nici un inteligibil și nimic altceva nu se unește cu el; el se instituie ca model al zeului care este propriul său tată, care se generează pe sine însuși și care este singurul său tată, adică al binelui veritabil: căci el3 este ceva superior și este primul și sursă a tuturor și fun dament al primelor gândite, care sunt ideile. de la acest unu, s-a manifestat zeul cel suficient sieși, și de aceea el este propriul său tată și suficient sieși: deoarece el este principiu și zeu al zeilor, monadă <care vine> din unu, anterior fiinţei și principiu al fiin ţei. căci de la el este fiinţialitatea și fiinţa, și de aceea este numit tată al fiinţei; căci el este fiinţa anterioară fiinţei, principiul inteli gibilelor, și de aceea este numit principiu al inteligibilelor.4 Pasajul redat confirmă mărturia lui damascius despre faptul că iamblichos distinge două principii: cel anterior fiinţei, pe care tradiţia (Plotin și Porfir) îl consideră primul principiu, și acest alt principiu, încă și mai înalt, prin care iamblichos depășește schema tradiţională a principiilor. Vom analiza în continuare ce caracterizează fiecare dintre aceste două principii, pentru a vedea care este sensul depășirii unului tradiţiei. 1 În Scrisoarea a II-a, 312 e 1–4, Platon vorbește despre „cei trei regi" pe care tradiţia neoplatonică, începând cu Plotin, îi va interpreta ca indicând cele trei niveluri principiale (unul, intelectul și sufletul). Pentru iamblichos, în acest context, „primul-zeu" corespunde unului tradiţiei, așadar corespunde și primului dintre cei trei regi platonici. 2 „În singularitatea unităţii sale" (TMn monÒthti tÁj  autoà  nÒthtoj), mai precis, în singularitatea caracterului său de a fi unu. iamblichos vrea să sublinieze unicitatea acestui zeu unu. felul său de a fi unu nu mai poate fi regăsit la nici un principiu inferior. 3 Textul grecesc poartă aici o urmă de echivoc: nu este foarte clar dacă acest „ceva superior, fundament al ideilor" se referă la zeul-unu, sau la bine. Totuși, având în vedere că mai jos binele veritabil este caracterizat ca „principiu al inteligibilelor", considerăm că și aici este vorba tot despre binele veritabil. 4 Singura ocurenţă a termenului „principiu al inteligibilelor" (noht£rchj). este posibil ca termenul să provină din Oracolele caldeene. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM230 Zeul unu (qeÕj eOEj) - anterior fiinţelor veritabile (prÕ tîn Ôntwj Ôntwn) - anterior primului zeu și rege (prètistoj toà prètou qeoà ka basilšwj) - imuabil în singularitatea unităţii sale (¢k...nhtoj TMn monÒthti tÁj  autoà  nÒthtoj) - modelul binelui veritabil (par£deigma toà Ôntwj ¢gaqoà) - nici un inteligibil nu se unește cu el (oÜte nohtÕn aÙtù TMpiplšketai) Primul zeu și rege (Ð prîtoj qeÕj ka basileÚj) - propriul său tată (aÙtop£twr)1 - suficient sieși (aÙt£rchj) - se generează pe sine însuși (aÙtÒgonoj) - binele veritabil (tÕ Ôntwj ¢gaqÒn) - ceva superior (me‹zon ti) - primul și sursă a tuturor (prîton ka phg3⁄4 tîn p£ntwn) - fundament al ideilor (puqm3⁄4n2 tîn „deîn) - s-a manifestat de la unul anterior (TMxšlamye ¢pÕ toà  nÒj) - principiu și zeu al zeilor (¢rc3⁄4 ka qeÕj qeîn) - monadă <care vine> de la unul (mon¦j TMk toà  nÒj) - anterior fiinţei și principiu al fiinţei (prooÚsioj ka ¢rc3⁄4 tÁj oÙs...aj) - tată al fiinţei (oÙsiop£twr) - fiinţa anterioară fiinţei (tÕ proÒntwj Ôn) - principiu (sau conducător) al inteligibilelor (tîn nohtîn ¢rc» / noht£rchj) observăm în primul rând că zeul-prim (conducător al inteligibilelor) este descris ca principiu al fiinţei, anterior faţă de fiinţă, și 1 Termenul aÙtop£twr provine din Imnurile orfice, 10, 10. Termenul este prezent și în descrierea pe care Porfir o face intelectului, în Istoria filozofică, 18, 10. 2 Termenul „fundament" (puqm»n) este de origine orfică (vezi damascius, Comentariul la Parmenide, R. ii, 177.16). În matematică, cuvântul se referă la primul termen al unei serii. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 231 ca auto-generat, el preluând astfel o parte din sensul „tradiţional" al principiului prim. În schimb, zeul-unu este descris ca anterior faţă de „zeul-prim", așadar ca anterior faţă de principiul prim al tradiţiei: zeul-unu este anterior fiinţei inteligibile (care nu se mai unește cu el) și anterior zeului-prim, adică binelui veritabil, instituindu-se într-un model al acestuia. Zeul-unu anterior zeului-prim. Totuși, încă de la început identificăm un aspect aparent paradoxal în perspectiva propusă de iamblichos: pe de o parte, el gândește un principiu sau „zeu prim", sursă a fiinţei, așa cum făceau și Plotin sau Porfir; pe de altă parte, dincolo de acest „zeu prim", iamblichos pune încă un principiu, și anume zeul-unu (qeÕj eOEj). În felul acesta, intervine un echivoc, deoarece zeul numit „primul" - atât de iamblichos cât și de Porfir - nu mai este cu adevărat primul, ci dincolo de „primul zeu" se mai află încă un zeu, „mai primul decât pri mul zeu" (prètistoj ka toà prètou qeoà). expresia care indică principiul cel mai înalt este una paradoxală. Autoritatea zeului pe care iamblichos însuși îl numește „zeul prim" pare astfel a fi subminată de existenţa acestui alt zeu, numit zeul-unu. În plus, maniera în care apare acest zeu-unu pare contradictorie: el va fi un principiu dincolo de principiul prim. din această cauză, indicaţia „primul zeu" trebuie luată cu prudenţă. Astfel, deși păstrează anumite aspecte ale principiului prim descris de Porfir - de pildă chiar această indicaţie: „primul zeu"1 -, iamblichos schimbă cu totul schema porfiriană a principiilor. dar atunci, ce vrea să spună iamblichos prin această perspectivă pe care o propune, ce înseamnă „zeul prim" în acest caz, și, mai ales, ce înseamnă zeul de dincolo de zeul prim, adică zeul „mai prim decât primul zeu" însuși? „Zeul prim" este primul faţă de ceilalţi zei inteligibili, adică faţă de întregul spaţiu inteligibil. ştim deja - din mărturiile invocate mai sus - că iamblichos considera inteligibilul (zeii inteligibili) în strânsă unitate cu principiul lor, așadar cu acest 1 Vezi Porfir, Istoria filozofică, fr. 18. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM232 prim-zeu. În pasajul din De mysteriis, acest zeu și principiu al inteligibilului este prezentat ca „sursă a tuturor", ca „fundament al ideilor", „principiu și zeu al zeilor", „principiu și tată al fiinţei", „principiu al inteligibilelor". Toate aceste formule indică de fapt relaţia pe care „zeul prim" o întreţine cu cele al căror principiu este1. Principiul acesta îndeplinește o funcţie faţă de fiinţa inteligibilă: el o fundamentează, el o generează. el este centrul pornind de la care se desfășoară întreaga sferă inteligibilă, iar această relaţie de întemeiere se răsfrânge și asupra principiului însuși, care este numit „principiu al inteligibilelor" sau „conducător al inteligibilelor" (noht£rchj)2, cu un termen ce sugerează strânsa relaţie a principiului cu inteligibilul. În orice caz, dacă în alte contexte iamblichos sublinia unitatea inteligibilului cu principiul său, aici el pune în evidenţă relaţia principiului cu inteligibilul pe care îl generează. În schimb, deasupra acestui principiu al inteligibilului, iambli chos vorbește despre un principiu și zeu-unu (qeÕj eOEj). iar ceea ce caracterizează acest principiu este faptul că el nu mai are nici o relaţie cu inteligibilul: „nici un inteligibil și nimic altceva nu se unește cu el". el este singur, într-o anterioritate absolută. În ordinea expunerii, acest principiu ar fi trebuit să fie numit „primul", de vreme ce el este deasupra principiului ce conduce inteligibilul (noht£rchj). Totuși, el nu este numit primul, tocmai pentru că el nu intră în relaţie cu celelalte niveluri ale realităţii, faţă de care să poată fi numit primul. el nu mai are nici o 1 Tema relaţiei principiului cu cele produse de el va fi analizată în amănunt de către damascius, care observă dificultatea inerentă conceptului de „principiu": acesta ar trebui să fie transcendent întregii realităţi produse de el, însă, pe de altă parte, el este principiu tocmai datorită acelei realităţi produse și este numit „principiu" al acelei realităţi, așadar pornind de la relaţia cu ea (vezi De principiis, R. i, 2.1–3). 2 Termenul noht£rchj nu mai apare în nici un alt context în filozofia greacă, iar faptul că fragmentul în care apare acest termen este prezentat ca redând o veche învăţătură revelată ne face să credem că provenienţa lui este una oraculară. Termenul este alcătuit după modelul cuvântului telet£rchj (conducător al riturilor secrete), care apare în Oracolele caldeene, fr. 86,1. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 233 relaţie de primordialitate, în raport cu ceva ulterior, ci este dincolo de nivelul la care se poate stabili o ordine și o succesiune. Tocmai astfel se poate înţelege paradoxul unui principiu „mai primul decât primul (prètistoj toà prètou)". dacă „conducătorul zeilor" poate fi înţeles ca primul dintre zei, în schimb, acest „zeu-unu" este izolat - prin însăși unicitatea sa - de ceilalţi zei, așadar el nu mai poate fi nici măcar „primul". Trebuie să remarcăm că, într-o anumită măsură, modul lui iamblichos de a gândi principiul cel mai înalt era deja prezent la Porfir: pentru acesta, principiului absolut era considerat a nu avea nici o relaţie cu cele de după el - așadar cu intelectul divin - deși, într-o a doua fază a analizei, el ajungea să joace rolul unui vârf pornind de la care inteligibilul se constituie. În schimb, observăm că iamblichos desparte acele caracteristici ale principiului pe care Porfir încerca să le identifice: este vorba despre caracterul absolut, anterior și lipsit de orice relaţie cu cele de după el, adică cu lumea inteligibilă, respectiv de caracterul de vârf sau moment prim, pornind de la care intelectul se constituie. dacă la Porfir, unul sau „zeul prim" avea ambele funcţii - a căror identificare ridica destule probleme - la iamblichos, ele sunt net distinse. Principiul prim și singur al lui Porfir devine la iamblichos două principii: zeul-unu (complet desprins de orice inteligibil) și zeul-prim (sursă unică a inteligibilului). În plus, între aceste două principii, așa cum le vede iamblichos, intervine un fel de ierarhizare, evidentă în termenii înșiși prin care sunt descrise aceste principii. În continuare vom analiza pe rând acești termeni ce diferenţiază și ierarhizează cele două principii ale lui iamblichos. Unul anterior monadei. Astfel, o primă problemă ţine de faptul că principiul cel mai înalt al lui iamblichos este numit el însuși „unu". numai că, din mărturia lui damascius știm că iamblichos considera unul împreună cu inteligibilele. Aceasta înseamnă că „unu" ar fi trebuit să se numească principiul ulterior, cel numit „conducător al inteligibilelor". dar atunci, de ce PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM234 iamblichos numește „unu" chiar și acest principiu anterior „conducătorului inteligibilelor", adică acest principiu care pare mai degrabă a fi dincolo de unu? de fapt, iamblichos distinge în acest context între „unul" care este „imuabil în singularitatea uni tăţii sale" și „monada <care vine> de la unul", care „s-a manifestat de la unul anterior (TMxšlamye ¢pÕ toà  nÒj)"1. „Unul" indică principiul cel mai înalt, cel care nu este unit cu nici un inteligibil, iar „monada" se referă la principiul „conducător al inteligibilelor". dar în ce constă diferenţa dintre cele două noţiuni? dacă monada are deja sensul unei anteriorităţi determinate, faţă de ceva anume (adică faţă de triada intelectului), în schimb, „zeul-unul" indică tocmai faptul că acest principiu nu se mai instituie într-o anterioritate relativă, ci anterioritatea lui este absolută2: unitatea lui este una „singulară", așadar una care trebuie înţeleasă în sine, iar nu în raport cu alte tipuri de unitate ulterioare. În fond, „zeul prim" are și el o unitate (iar conform mărturiei lui Proclus despre iamblichos, acest zeu ar corespunde unului din prima ipoteză platonică), așa cum și intelectul însuși are sau este o unitate, însă nu o unitate absolută, ci una derivată. dacă „zeul prim", adică „conducătorul inteligibilului" ţine în unitatea sa întregul inteligibil, în schimb, unitatea „zeului-unu" este una anterioară, singulară și imuabilă, căreia nici un inteligibil nu i se mai poate uni. din nou putem compara această particularitate a gândirii lui iamblichos cu gândirea lui Porfir: la acesta din urmă, principiul 1 Această manifestare a monadei de la unul anterior implică și faptul că unul însuși (adică zeul-unu) nu a trebuit să intervină în nici un fel pentru ca monada să apară. Altfel spus, el însuși nu trebuie să își părăsească unitatea sa imuabilă pentru a genera ceva în afara sa. Tocmai de aceea, monada, adică zeul-prim, va fi numit „propriul său tată", „suficient sieși" și „care se generează pe sine". 2 Proclus și damascius vor numi monadă vârful intelectului, unificatul sau unul-fiinţă din a doua ipoteză platonică, așadar unul care este deja coordonat cu fiinţa, fiind astfel inferior unului absolut. Vezi Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 34 K („unul-fiinţă este monada fiinţelor") și damascius, De principiis, R. i, 2.20 („monada celor distinse este unificatul; în plus, unul este mai simplu decât monada"). Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 235 prim era unu în cel mai înalt grad, iar la limită Porfir arată că nici măcar noţiunea de „unu" nu i se potrivește; totuși, pe de altă parte, Porfir gândește principiul prim ca o primă unitate indivizibilă, pornind de la care se constituie intelectul, cu diviziunea lui caracteristică, aceea între inteligibil și intelectiv. În schimb, iamblichos distinge foarte clar unul singur, în sine însuși, de unul pornind de la care se constituie inteligibilul. Unul anterior fiinţei veritabile. Un alt aspect care diferenţiază cele două principii ţine de relaţia lor cu fiinţa. observăm că iamblichos spune despre „conducătorul inteligibilelor" că este „anterior fiinţei și principiu al fiinţei" (prooÚsioj ka ¢rc3⁄4 tÁj oÙs...aj), sau tată al fiinţei (oÙsiop£twr), însă această anterioritate a sa faţă de fiinţă nu este una absolută, ci ni se spune de asemenea că el este „fiinţă într-o manieră anterioară fiinţei (tÕ proÒntwj Ôn)". deși are și o anterioritate faţă de fiinţă (ca sursă a acesteia), zeul-prim, „conducător al inteligibilelor", păstrează totuși o relaţie cu fiinţa, și chiar ceva din caracterul fiinţei, el fiind numit „o fiinţă anterioară fiinţei". de asemenea, deși titlul de „conducător al inteligibilelor" îl plasează într-o anterioritate faţă de inteligibil, știm totuși că această anterioritate a sa nu este absolută, de vreme ce inteligibilul îi este totuși unit. În schimb, despre zeul-unu iamblichos ne spune că este „înaintea fiinţei veritabile" (prÕ tîn Ôntwj Ôntwn); de asemenea, ni se spune că inteligibilul nu se poate uni cu el. Așadar, el nu mai are nimic din caracterul fiinţei, ci anterioritatea lui este absolută. dacă revenim la perspectiva lui Porfir, descoperim într-un fel aceste două laturi ale anteriorităţii principiului: anume cea absolută și cea care mai păstrează o urmă de relaţie cu fiinţa sau ceva din natura fiinţei. Astfel, pentru Porfir, principiul prim este fiinţă în sensul cel mai propriu, superior modului de a fi al celor pe care le numim în mod normal „fiinţe"1, iar, la limită, doar el este fiinţă veritabilă. Pe de altă parte, Porfir însuși accentuează 1 Vezi Porfir, Comentariul la Parmenide, iii. 5–9. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM236 anterioritatea principiului faţă de fiinţă1. În cele din urmă, Porfir încearcă să „împace" aceste două afirmaţii, spunând că principiul este însuși faptul pur de a fi, anterior fiinţei determinate. În schimb, iamblichos desparte foarte clar cele două aspecte pe care Porfir le identifica: anume principiul ca fiinţă în sensul cel mai înalt și principiul ca dincolo de fiinţă într-un sens absolut. dacă „zeul prim" este dincolo de fiinţă în sensul unei superiorităţi relative - deoarece el este cel pornind de la care fiinţa se constituie propriu-zis - în schimb, principiul anterior „primului principiu" (așadar zeul-unu) este dincolo de fiinţă într-un sens abso lut, și anume, el este dincolo de orice relaţie de fundamentare, dincolo de orice relaţie în genere; acestui principiu nu i se poate adăuga nici o fiinţă inteligibilă și nimic în genere. Unul anterior binelui. o altă problemă ridicată de fragmentul din De mysteriis redat mai sus este aceea că iamblichos pare să opereze o schimbare radicală faţă de interpretarea neoplatonică obișnuită, distingând unul de bine. ştim că Plotin a insistat asupra identităţii dintre unul din prima ipoteză platonică și binele de dincolo de fiinţă, și că aceasta a fost linia urmată de filozofii ulteriori. dar atunci, de ce iamblichos se sustrage acestei linii de interpretare, punând zeul-unu ca „model al binelui veritabil" (par£deigma toà Ôntwj ¢gaqoà)? de fapt - dacă analizăm cu atenţie perspectiva lui iamblichos, punând acest text alături de celelalte mărturii despre iamblichos - ar trebui să spunem că iamblichos așează încă un „unu" sau un „zeu-unu" dincolo de ceea ce tradiţia considera a fi unul-bine, adică unul prim, identic cu binele prim. iamblichos păstrează determinaţiile principiului prim tradiţional (acelea de „bine", „prim", „unu", „sursă a fiinţei") dar le rezervă pentru acest principiu numit de el „zeul prim", conducător al inteligibilelor, care - conform mărturiei lui Proclus - este identificat cu unul din prima ipoteză platonică și asociat cu inteligibilele. În schimb, dincolo de acest principiu, iamblichos 1 Vezi Porfir, Comentariul la Parmenide, ii. 11. Capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor 237 așează încă un principiu, sau încă un „unu". Acest alt unu va fi considerat indicibil (după mărturia lui damascius). Altfel spus, iamblichos nu desparte unul de bine - așa cum ar părea la prima vedere - ci el nu mai consideră că acest unu identificat cu binele poate fi unul cel mai înalt, principiul absolut, ci acesta va fi devansat de principiul numit „zeul-unu" sau „indicibil". În urma analizei de mai sus, observăm că toate caracteristicile „pozitive" ale principiului prim - prezente deja în tradiţia neoplatonică - se regăsesc în acest principiu pe care iamblichos îl numește „conducător al inteligibilelor". el este zeul prim autosuficient, sursă a tuturor lucrurilor și fundament al ideilor, binele veritabil anterior fiinţei, tată al fiinţei și principiu al inteligibilelor. Totuși, observăm în același timp că aceste caracteristici „pozitive" sunt prezentate ca păstrând într-un fel o relaţie cu fiinţa inteligibilă. În schimb, caracteristicile „negative" ale principiului - cele care îl prezintă ca neavând nici o relaţie cu realitatea de după el - sunt rezervate principiului anterior, cel numit „zeul-unu". capitolul 3 PRoclUS şi PRinciPiUl de dincolo de fiinţă cA TRAnScendenţă şi cAUZAliTATe În capitolele anterioare am discutat felul în care s-a constituit problema principiului de dincolo de fiinţă (începând cu Plotin) și felul în care au fost separate cele două aspecte ale principiului, mai ales la iamblichos, care distinge un principiu-cauză de un principiu absolut transcendent. Totuși, paradoxul celor două funcţii îndeplinite de principiul prim nu a fost rezolvat în felul acesta, ci el a continuat să fie adâncit de către autorii neoplatonici ulteriori. În acest capitol vom discuta soluţia lui Proclus, care revine la perspectiva „tradiţională" a unui principiu unic de dincolo de fiinţă și încearcă să împace cele două aspecte ale principiului prim (ca transcendenţă și cauzalitate), subliniind în același timp caracterul indicibil și indescriptibil al principiului. Proclus depășește astfel problema lui Porfir (pentru care principiul transcendent intra într-un fel în structura intelectului pe care îl cauza), precum și pe cea a lui iamblichos (pentru care transcendenţa principiului trebuia separată radical de aspectul cauzal al acestuia). Pentru Proclus, principiul va fi cauză a întregii realităţi, însă fără a-și pierde statutul transcendent și fără a intra în nici un fel de relaţie cu inteligibilul, rămânând complet inaccesibil și inexprimabil. Proclus pare astfel să depășească dificultăţile inerente celor două perspective anterioare. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 239 A. Necesitatea principiului de dincolo de fiinţă 1. Fiinţa inteligibilă şi nivelurile ei Pentru a înţelege statutul acordat principiului prim de către Proclus, trebuie să vedem mai întâi cum înţelege și cum structurează el fiinţa însăși, în sensul ei cel mai înalt, de fiinţă inteligibilă. Proclus este gânditorul care a dezvoltat foarte mult partea sistematică a neoplatonismului, elaborând până în cele mai mici amănunte structura realităţii: el distinge, cu mijloacele raţiunii, niveluri din ce în ce mai fine ale lumii inteligibile. Vom prezenta pe scurt această perspectivă, pentru a vedea apoi cum unește Proclus întreaga ierarhie a realităţii sub un principiu de dincolo de fiinţă și care este rolul atribuit acestui principiu. la Proclus, sfera intelectului divin (sau a fiinţei veritabile) primește o structură proprie, ordonată ierarhic, care depășește tradiţionala identitate indistinctă dintre fiinţă și gândire. de altfel, Proclus - urmându-l pe maestrul său, Syrianus - reproșa lui Plotin faptul că a confundat toate fiinţele inteligibile într-o singură unitate, fără să le diferenţieze unele de altele1. el își va lua ca sarcină tocmai expunerea în mod distinct a claselor de fiinţe inteligibile, considerând că descrierea ipostazei secunde, ca fiind în același timp fiinţă, act și gândire, nu este întru totul adecvată, deoarece aceste trei aspecte nu au aceeași relevanţă, aceeași funcţie și nici aceeași cauzalitate în sfera realului. cele trei aspecte nu pot fi confundate, ci, chiar și în lumea sensibilă, ele sunt distincte. de pildă, nu orice lucru care este are în mod automat și un act al său (despre o piatră spunem că este, dar ea nu are nici un act propriu); de asemenea, nu orice lucru care acţionează are și gândire (de pildă, o plantă are viaţă, dar nu și gândire). dintre cele trei caracteristici ale ipostazei secunde, se pare că fiinţa iradiază 1 Vezi Teologia platonică, i, 10, p. 42, 4–20; iV, 36, pp. 105.16–107.12. Pentru o analiză mai detaliată a diferenţelor dintre gândirea lui Plotin și cea a lui Proclus, vezi H. Blumenthal, „Plotinus and the Platonic Theology of Proclus", în Proclus et la Théologie platonicienne, op. cit., pp. 163–176. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM240 cel mai mult în real (deoarece ea se află în toate lucrurile, fie că acestea au sau nu viaţă sau gândire); urmează actul sau viaţa (căci, dintre lucrurile care sunt, doar unele au viaţă și acţionează), apoi gândirea (căci, dintre cele care acţionează, doar unele au actul specific al gândirii). Pornind de la această observaţie, ierarhia realităţii inteligibile va fi constituită ţinând cont de puterea de iradiere sau de cuprindere a principiilor. Astfel, triada fiinţă-viaţă-gândire1 - care era prezentă deja la Plotin, fiind reluată apoi de Porfir - va căpăta la Proclus o structură etajată: fiinţa, urmată de viaţă, urmată de gândire. Proclus observă de asemenea că puterea mai mare de iradiere este însoţită și de o mai mare unitate. Astfel, actul (sau viaţa) este mai puţin unitar decât fiinţa, deoarece el presupune o dualitate, o ieșire din sine înspre altceva, o părăsire a identităţii sinelui. de asemenea, gândirea este mai puţin unitară decât actul, deoarece ea presupune nu numai o dualitate, ci chiar o triplicitate: ea presupune un obiect, un act și un agent al gândirii. Totuși, Proclus își ia precauţiile necesare pentru a nu separa complet fiinţa inteligibilă de viaţa și de gândirea inteligibilă. dacă în lumea sensibilă distingem foarte clar între un lucru care doar este (o piatră) respectiv un lucru care este dar are și viaţă (o plantă) și unul care, în plus, gândește (un om), în schimb, în lumea inteligibilă, deși cele trei aspecte sunt distincte ca putere de cauzare, ca eficienţă, totuși, ele nu sunt distincte în mod absolut, ele nu sunt separate, deoarece nu putem întâlni fiinţa complet lipsită de viaţă sau de gândire. de aceea, pentru a conserva distincţia dintre cele trei principii, dar pentru a nu le separa în mod nepermis, Proclus arată că, în fiecare dintre cele trei niveluri deja distinse (fiinţă, viaţă, gândire), se regăsesc, de fapt, toate cele trei aspecte, însă de fiecare dată într-un alt mod. În felul acesta, lumea inteligibilă va fi concepută sub forma unei triade de triade, adică sub forma unei enneade (de la termenul grecesc TMnnša: nouă). fiinţa, viaţa și gândirea vor fi constituite 1 inspiraţia acestei structuri a fiinţei vine de la Platon, care spunea că fiinţa nu poate fi lipsită de viaţă și de gândire (Sofistul, 248 e 6–a 2). Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 241 ca niște triade de fiinţă-viaţă-gândire, iar ceea ce distinge o triadă de alta este accentul pus pe un aspect sau altul, respectiv gradul de unitate din fiecare triadă. i Triada fiinţei Fiinţă Viaţă Gândire ii Triada vieţii fiinţă Viaţă Gândire iii Triada gândirii fiinţă Viaţă Gândire Structura celor trei triade este identică, însă în prima triadă elementele sunt indistincte, având cea mai mare unitate, în cea de-a doua elementele încep să se distingă între ele, iar în cea de-a treia ele sunt deja distinse, constituind astfel pluralitatea inteligibilă propriu-zisă, desfășurată. Fiinţa din prima triadă este în același timp viaţă și gândire, deoarece ea este „sursa" acestora. Altfel spus, actul și gândirea sunt prezente deja în fiinţă, deoarece, înainte de a se desfășura în dualitatea specifică lui, actul este deja ceva, iar înainte de a se desfășura în forma ei proprie, gândire este deja. Actul și gândirea au în ele însele fiinţă, iar în acest sens, ele sunt deja prezente la nivelul triadei fiinţei. Astfel, fiinţa (din prima triadă) este deja act și gândire, însă nu în sensul concret al actului și al gândirii, ci doar în sensul că fiinţa este punctul pornind de la care se constituie acestea din urmă1. În al doilea rând, la nivelul triadei vieţii, fiinţa este deja prezentă, deoarece viaţa însăși este deja, iar gândirea este prezentă sub forma condiţiei (o a doua condiţie) care precede gândirea însăși, cea desfășurată ca gândire. desigur, gândirea este în primă instanţă un act. În al treilea rând, la nivelul triadei gândirii, fiinţa și viaţa sunt deja prezente, pentru că gândirea este deja fiinţă și act (sau viaţă). În felul acesta, cele trei momente ale lumii inteligibile nu există niciodată în mod separat unele de altele, ci ele se implică reciproc, păstrând însă rangul distinct al fiecăruia: fiinţa are 1 Un exemplu intuitiv ar fi următorul: în genul animal există deja individul Socrate, chiar dacă animalul ca atare, luat în sine, nu este Socrate. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM242 preeminenţă faţă de celelalte două elemente, ea având în același timp și unitatea cea mai mare. ea este astfel „dincolo de viaţă și de gândire"1, deoarece ea este cea mai unitară dintre ele, are cea mai mare putere de cuprindere, cea mai mare extindere cauzală și este astfel „mai venerabilă decât ele"2. 2. „Înaintea fiinţei nu mai este decât unul"3 Pornind de la structura fiinţei expusă mai sus, putem înţelege cum face Proclus trecerea spre principiul absolut. dacă, în cadrul fiinţei, fiecare nivel „ulterior" presupunea și deţinea într-un fel nivelul mai fundamental, Proclus observă că toate cele trei niveluri ale fiinţei presupun și deţin unitatea, indicând astfel un nivel principial anterior fiinţei în totalitatea ei. fiinţa, deși este cea mai unitară dintre nivelurile lumii inteligibile, rămâne totuși în relaţie cu pluralitatea inteligibilă, cu viaţa și gândirea inteligibilă; ea este unitatea (cea mai înaltă) a unei pluralităţi. de aceea, ea nu este principiul prim, ci anterior ei se află unul absolut4, cel care poate da naștere pluralităţii unitare. Proclus continuă și la acest nivel argumentul său privind puterea de iradiere a unui principiu: el observă că singurul care are o putere de iradiere mai mare decât fiinţa este unul însuși. Astfel, ceea ce încă nu are fiinţă decât în mod potenţial, are totuși, deja, o unitate. Pentru a înţelege acest argument, ne-am putea folosi de următorul exemplu: ziua 1 Vezi Proclus, Elemente de teologie, propoziţia 138.3 (toà noà ka tÁj zwÁj TMpškeina tÕ Ôn). 2 Proclus, Elemente de teologie, propoziţia 138.5–6 (ka di¦ toàto p£ntwj semnÒteron). Recunoaștem aici tema venerabilităţii fiinţei, pe care, așa cum am văzut mai sus (partea i, capitolul 3, c), Plotin o lega de caracterul unitar primit de fiinţă de la unul anterior ei. Același lucru face și Proclus, pentru care venerabilitatea este dată de apropierea de unul absolut. 3 Proclus, Elemente de teologie, propoziţia 138.6 (¥llo d prÕ aÙtoà oÙk oesti pl3⁄4n toà  nÒj). 4 Proclus, Elemente de teologie, 138. dacă pentru Aristotel, „toate lucrurile sunt și fiinţă și unu" (Metafizica, 1059, b 31), în schimb, Proclus, în linia lui Plotin, distinge și subordonează fiinţa faţă de unu. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 243 de mâine încă nu există, dar ea are totuși deja o unitate, fără de care nici nu am putea înţelege ce înseamnă „ziua de mâine"; de asemenea, rezultatul unei acţiuni care este încă în desfășurare nu este prezent, nu există încă, și nici nu putem ști care va fi el. Totuși, îi atribuim deja o unitate, rezultatul nu poate fi decât unul singur, și tocmai în virtutea acestei unităţi așteptăm rezultatul, ne predispunem înspre el. exemplul dat de Proclus însuși în acest sens este acela al materiei, care, deși participă la unu (cauza primă a tuturor lucrurilor), totuși, este lipsită de formă, așadar ea nu are, propriu-zis, fiinţă1. ierarhia principiilor se instituie astfel într-o simetrie inversă faţă de lucrurile pe care aceste principii le produc, faţă de lucrurile asupra cărora se resimte eficienţa unui principiu sau a altuia. Astfel, avem ca principii: a). Unul (care este doar unu) b). fiinţa (care este unu și fiinţă) c). Viaţa (care este unu, fiinţă și viaţă) d). Gândirea (care este unu, fiinţă, viaţă și gândire) iar ca realităţi corespunzătoare, avem: d). fiinţele raţionale (care participă la unu, fiinţă, viaţă și gândire) c). fiinţele vii dar nu raţionale (care participă doar la unu, fiinţă și viaţă) b). fiinţele lipsite de viaţă (care participă doar la unu și fiinţă) a). Materia, lipsită de formă (care participă doar la unu, dar nu și la fiinţă) În concluzie, unul este principiul cel mai cuprinzător, sau cel a cărui eficienţă este simţită în cuprinsul întregii realităţi. el este astfel mai cuprinzător decât fiinţa. Unul este dincolo de fiinţă, iar aceasta în două sensuri: pe de o parte, el este dincolo de fiinţa cea mai înaltă și mai unitară, așadar el este „deasupra" sau „înaintea" fiinţei veritabile; pe de altă parte, puterea lui de cuprindere și de iluminare trece dincolo de cuprinderea și de iluminarea fiinţei, 1 Proclus, Elemente de teologie, 72.8–9. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM244 adică „sub" ceea ce participă la fiinţă. Așadar, în ambele „direcţii" ale realităţii, unul depășește fiinţa: el o precede ca principiu și o depășește ca putere de cuprindere și de cauzare, ca eficienţă. Proclus unește astfel aspectul transcendenţei principiului prim, cu cel al cauzalităţii sale faţă de întreaga realitate. Principiul prim transcende fiinţa, tocmai pentru că el „ajunge" mai departe decât ea, pentru că sfera lui de cauzalitate se întinde mai mult decât cea a fiinţei, pentru că nu există nimic care să nu participe, într-un fel, la unul absolut, deși există „lucruri"1 care nu participă la fiinţă2. B. Transcendenţa principiului faţă de fiinţă Principiul de dincolo de fiinţă depășește fiinţa atât ca anterioritate (prin unitatea lui superioară, prin suprimarea oricărei pluralităţi), cât și ca „posterioritate" (prin puterea lui de radiere, de cauzare, care se întinde dincolo de pragul de jos al fiinţei). Totuși, problema relaţiei dintre transcendenţă și cauzalitate - problemă de la care pornește analiza noastră - subzistă, deoarece această extindere cauzală a principiului pare să afecteze statutul anteriorităţii sale faţă de realitate. Altfel spus, se pune pro blema: cum poate principiul să producă în genere ceva, fără a intra în relaţie cu cele produse? nu cumva, producând aceste lucruri, principiul dă ceva din sine, devenind imanent celor produse, pierzându-și astfel transcendenţa? dacă analiza anterioară pornește de la sensul unităţii - care este mai larg decât sensul fiinţei -, în continuare, va trebui să intrăm în esenţa însăși a transcendenţei și a cauzalităţii, pentru a 1 desigur, este impropriu să vorbim despre „lucruri", deoarece materia - care nu participă la fiinţă, dar participă la unu - nu este propriu-zis un lucru anume. 2 Aceeași concluzie - a existenţei unului anterior fiinţei și cauză a fiinţei - este stabilită în Teologia platonică, ii, 1–3. de data aceasta, Proclus se sprijină pe o analiză detaliată a posibilelor relaţii dintre pluralitate și unitate, aplicând metoda sa favorită, aceea a cernerii și a discernerii ipotezei corecte dintre mai multe ipoteze posibile. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 245 vedea cum înţelege Proclus aceste două aspecte ale principiului și cum reușește el să le armonizeze și să suprime antinomia dintre ele. Pentru început, vom pune în evidenţă transcendenţa radicală pe care o acordă Proclus principiului, pentru a discuta apoi problema cauzalităţii. 1. Unul ca nefiinţă superioară fiinţei. Republica, 476 e 7–477 a 7 Pentru întreaga tradiţie neoplatonică, principiul unic și unitar al întregii realităţi este anterior sferei fiinţei inteligibile; mergând însă și mai departe, Proclus insistă asupra faptului că principiul este anterior chiar și faţă de faptul însuşi de a fi; în con se cinţă, el va fi gândit ca negare a fiinţei. este prima dată în istoria filozofiei când sursa transcendentă a fiinţei este descrisă în termenii nefiinţei. Acest lucru reprezintă o schimbare de perspectivă majoră faţă de gândirea anterioară. Să ne amintim de pildă „respingerea" pe care o exprima Parmenide faţă de nefiinţă. Platon observă că, într-un sens, nefiinţa nu poate fi suprimată cu totul și nu poate fi exclusă în afara fiinţei; el va vorbi despre o nefiinţă relativă, ca alteritate reciprocă a genurilor fiinţei. Totuși, acest sens relativ este „demnitatea" cea mai înaltă până la care Platon ridică nefiinţa. Plotin, deși vorbește despre principiul de dincolo de fiinţă, nu îl înţelege în termeni de nefiinţă1. Porfir, tocmai pentru a nu lăsa ca principiul să cadă într-o nefiinţă absolută, îi acordă sensul de fiinţă prin excelenţă, ca fapt pur de a fi. În schimb, pentru Proclus, apropierea principiului de faptul de a fi reprezintă o relativizare a transcendenţei sale. de aceea, Proclus va considera că principiul se sustrage în mod total fiinţei, trecând într-o nefiinţă absolută. dar cum face Proclus această decizie de a transgresa limita fiinţei, pășind în nefiinţă, și anume în nefiinţa principiului absolut? 1 Vezi în acest sens articolul lui denis o'Brien: „le non-être dans la philosophie grecque: Parmenide, Platon, Plotin", în Études sur le Sophiste de Platon, op. cit., pp. 317–364, care pune în evidenţă sensurile nefiinţei la Plotin: ca nefiinţă relativă a formelor, ca nefiinţă a materiei și ca nefiinţă absolută. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM246 după cum am văzut în analiza anterioară, Proclus împarte domeniul „realităţii" în trei niveluri, distingând foarte strict fiinţa atât faţă de ceea ce îi este inferior, cât și faţă de ceea ce trece dincolo de ea. fiinţa ocupă poziţia de mijloc, fiind încadrată de două tipuri de nefiinţă: nefiinţa inferioară fiinţei, respectiv nefiinţa superioară fiinţei, aceasta din urmă reprezentând tocmai principiul suprem, binele de dincolo de fiinţă, unul transcendent fiinţei. În felul acesta, principiul prim capătă statutul unui nefiinţe prin excelenţă. Pentru a fundamenta această împărţire a realităţii, Proclus se întoarce la textul Republicii și încearcă să arate că Platon însuși întrevedea o astfel de structurare a realităţii și că, prin această nefiinţă superioară fiinţei, Platon ar fi avut în vedere unul absolut, respectiv binele de dincolo de fiinţă. Textul la care recurge Proclus este Republica, 476 e 7–477 a 7, pe care îl vom analiza în continuare pentru a pune apoi în evidenţă fina interpretare dată de Proclus. În acest pasaj al cărţii a V-a, Platon discută diferenţa dintre opinie (care vede doar lucrurile frumoase, dar ignoră ideea însăși de frumos) și cunoaștere (care cunoaște atât lucrurile frumoase, cât și ideea de frumos corespunzătoare, fără să confunde lucrurile cu ideea însăși). Întrebarea care se pune este ce înseamnă de fapt a cunoaște sau, mai precis, ce cunoaște cel care cunoaște. Analiza platonică pornește de la două întrebări: „cel care cunoaște cunoaște ceva sau nimic? [...] ceva ce este, sau ceva ce nu este?"1. Răspunsurile - oferite de personajul Glaucon - sunt: cel ce cunoaște cunoaște ceva, și anume ceva care este. de aici, Platon deduce împărţirea realităţii în: fiinţa absolută (căreia îi corespunde cunoașterea), lucrurile care, într-un fel, sunt și nu sunt (cărora le corespunde opinia) și nefiinţa (căreia îi corespunde ignoranţa). În schimb, Proclus interpretează pasajul într-o altă manieră, punându-l în legătură cu pasajul despre binele de dincolo de fiinţă din Republica, 509 b. el descoperă încă un aspect sau un nivel, 1 Platon, Republica, 476 e 7–10 (Ð gignèskwn gignèskei t À oÙdšn; [...] PÒteron ×n À oÙk Ôn;). Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 247 pe care textul însuși nu îl indică în mod explicit. Astfel, în Comentariul la Republica, 264.21–266.11, Proclus accentuează faptul că textul platonic pune nu una, ci două întrebări, pentru a localiza obiectul cunoașterii: prima întrebare este dacă „cel ce cunoaște cunoaște ceva sau nimic". Această întrebare este urmată de o a doua, și anume dacă cel ce cunoaște „cunoaște ceva ce este, sau ceva ce nu este". dar atunci, remarcă Proclus, înseamnă că acest „ceva" (tÕ t...) nu este același lucru cu „ceea ce este" (tÕ Ôn), și nici „nimic" (tÕ oÙdšn) nu este același lucru cu „ceea ce nu este" (tÕ m3⁄4 Ôn) - pentru că altfel a doua întrebare nu ar mai avea nici un rost. dacă cele două întrebări sunt puse în mod distinct, înseamnă că și „obiectul" lor este distinct, așadar a doua întrebare se referă la altceva decât prima. Astfel, prima întrebare („dacă cel ce cunoaște cunoaște ceva sau nimic") distinge între două niveluri ale realităţii: ceva și nimic. „nimicul" este inferior lui „ceva", indicând, de fapt, nefiinţa pură, sau neantul. În schimb, a doua întrebare se situează la nivelul lui „ceva" și distinge între „ceva care este" și „ceva care nu este". dacă „ceva care este" indică fiinţa, atunci „ceva care nu este" ar indica - după lectura lui Proclus - ceva superior fiinţei, așadar ceva care „nu este", însă nu pentru că ar fi inferior fiinţei, ci pentru că depășește fiinţa. Proclus sprijină această concluzie pe faptul că, în pasajul despre bine (din Republica, 509 b), se vorbește despre „ceva" care nu are fiinţă, dar care nu este pur neant, inferior fiinţei. În concluzie, Proclus - pornind de la textul platonic - împarte „realitatea" în: ceva (t...) ceva ce nu este (t m3⁄4 Ôn) unul (›n) sau binele de dincolo de fiinţă (TMpškeina tÁj oÙs...aj) ceva ce este (t Ôn) fiinţa (tÕ Ôn) nimic (oÙdšn) ceea ce nu este deloc (tÕ mhdamîj Ôn) nefiinţa (tÕ m3⁄4 Ôn) 1 Vezi Proclus, Commentaire sur la République, trad. fr. A. J. festugière, Vrin, Paris, 1970. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM248 Mai mult, Proclus observă că „nimic" (oÙdšn) este o negaţie a „unului" (›n)1, ceea ce ar indica faptul că unul, chiar dacă este el însuși nefiinţă, totuși, el nu este același lucru cu „nimicul" inferior fiinţei. Unul nu poate fi el însuși nimic, de vreme ce nimicul este de fapt o negaţie a unului însuși. din contră, nimicul este cel mai depărtat faţă de unul însuși, fiind situat la celălalt capăt al ierarhiei realului. Acest unu, care nu este fiinţă, este totuși „ceva", pe când nimicul inferior fiinţei nu poate fi descris nici măcar ca fiind „ceva" anume. În concluzie, unul este nefiinţă, însă nu în sensul nimicului, ci într-un sens care depășește fiinţa însăși. 2. Binele de dincolo de a fi În plus, așa cum spuneam mai sus, această depășire a fiinţei de către unu este gândită de Proclus într-o manieră absolută: unul nu este dincolo doar faţă de lucrurile care sunt, și nici doar faţă de fiinţă în ansamblul ei, ci el este dincolo faţă de faptul însuşi de a fi. În această perspectivă radicală a lui Proclus identificăm o critică implicită la adresa lui Porfir, critică ce se sprijină pe o lectură aparte a textului platonic al Republicii. Astfel, dacă pentru Porfir unul prim era identificabil cu faptul pur de a fi (tÕ enai), în schimb, pentru Proclus, principiul prim este nefiinţă, desigur, într-un sens al superiorităţii faţă de fiinţă. ne amintim că, pentru Porfir, principiul prim nu putea fi „ceva anume", însă nu putea fi nici „nimic", ca simplă nefiinţă, ca neant. Pentru a ieși din această dilemă, Porfir acordă principiului prim statutul de „act pur de a fi". Acesta nu este nici „ceva 1 Într-adevăr, cuvântul grecesc care desemnează nimicul (oÙdšn) este de fapt forma de neutru a pronumelui negativ nici unul (oÙde...j). Aceeași concluzie este formulată de Proclus și în Teologia platonică, ii, 3, p. 25.13–19: unul și nimicul sunt contrarele extreme, iar ceea ce nu este unu nu este nimic. În schimb, ceea ce nu este fiinţă nu este, totuși, neant. de pildă, unul însuși care este dincolo de fiinţă, dar și lucrurile care sunt prinse în devenire: despre toate acestea nu se poate spune că sunt (In Tim., i, p. 233.31–32, trad. festugière). Vezi de asemenea, Comentariul la Parmenide, Vii, 46 K: „nimicul - adică nici unu - este negaţia unului și a orice altceva". Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 249 anume" - deoarece nu este un act determinat și nu aparţine unui subiect determinat - dar nu este nici „nimic", ci el este sursa pornind de la care ia naștere fiinţa inteligibilă, care se distinge faţă de acest act prim, nedeterminat. Proclus nu poate accepta această soluţie a principiului prim ca act pur de a fi. el nu ezită să afirme - cel puţin în acest context al Comentariului la Republica, 264–266 - că principiul este, de fapt, o ne-fiinţă1. el nu este un a fi privilegiat, un a fi pur, nedeterminat - așa cum îl înţelege Porfir - ci el trece dincolo de faptul însuși de a fi. din Republica, 509 b, aflăm că binele dă ideilor (ca obiecte ale cunoașterii) faptul de a fi și fiinţa; totuși, atunci când Platon afirmă transcendenţa binelui faţă de fiinţă, el nu precizează dacă binele este și dincolo de faptul de a fi. În schimb, Proclus citează pasajul respectiv spunând că Platon vorbește despre „binele de dincolo de fiinţă și de a fi"2. el adaugă așadar acest „dincolo de a fi", care nu există în textul platonic. În continuare, vom vorbi tocmai despre acest „dincolo de a fi", prin care Proclus radicalizează transcendenţa principiului prim, depășind perspectiva lui Porfir. Pentru a înţelege de ce afirmă Proclus această transcendenţă faţă de faptul de a fi - vom vedea mai întâi cum distinge el între: lucrurile care sunt (t¦ Ônta), fiinţa (oÙs...a) și ideile care configurează spaţiul fiinţei, respectiv faptul de a fi (tÕ enai). cunoaștem deja distincţia pe care o face Platon între lucrurile plurale și ideea unică sub care stau acestea, și care arată „ce este" (Ö oestin) fiecare dintre aceste lucruri3. dacă despre lucruri spunem că sunt (ena... famen), într-un fel sau altul, ideea precizează acest „a fi" al lucrurilor și în dă un sens propriu. ea este în mod deplin ceea ce spuneam mai înainte despre lucrul respectiv că ar 1 În alt context (Comentariul la Republica, i, 282.25), Proclus rafinează această afirmaţie, arătând că principiul nu este nici fiinţă, nici nefiinţă. desigur, ambele afirmaţii sunt valide, dacă înţelegem că principiul este ne-fiinţă nu ca inferior faţă de fiinţă, ci ca superior fiinţei. 2 Proclus, Comentariul la Republica, i, 270.8; 271.19; 280.12; 286.20–21. 3 Platon, Republica, 507 b 5–7. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM250 fi. Astfel, dacă un lucru este frumos, ideea nu este doar frumoasă, ci este frumosul însuși, prin care lucrul însuși putea fi numit frumos. Tocmai de aceea ideile sunt într-un mod superior lucrurilor de sub idee: ideile sunt „cele care sunt cu adevărat" (t¦ Ôntwj Ônta)1; ele sunt fiinţări reale sau veritabile, care alcătuiesc astfel spaţiul propriu-zis al fiinţei (oÙs...a). Proclus spune chiar că fiinţa (oÙs...a) este „genul tuturor ideilor"2, sau „genul tuturor celor ce sunt"3, de vreme ce tot ceea ce este (tÕ Ôn) participă la fiinţă (oÙs...a)4. iar ceea ce le face să fie idei, adică fiinţe propriuzise, este tocmai „faptul de a fi" care revine fiecărei idei5. În concluzie, ideile sunt „fiinţări" (Ônta) și anume „fiinţări adevărate" (t¦ Ôntwj Ônta); există un singur caracter comun tuturor ideilor, și anume faptul de a fi (enai), sau faptul de a fi cu adevărat (Ôntwj enai). În măsura în care au acest fapt de a fi, ideile participă la genul comun numit fiinţă (oÙs...a). dar acest fapt de a fi - caracteristic ideilor, adică fiinţelor veritabile - este primit tocmai de la binele de dincolo de fiinţă, conform afirmaţiei din Republica, 509 b 7–8. dar atunci, Proclus arată că, dacă dă faptul de a fi, binelui însuși nu îi mai rămâne nici un „alt fel de a fi", conform căruia el să fie. nu există decât un singur fel de „a fi", iar acesta este cel care aparţine ideilor (adică obiectelor inteligibile). În schimb, binele este dincolo de fiinţă (sau suprafiinţial: ØperoÚsion), el este dincolo de spaţiul ideilor, al celor ce sunt. dar atunci, înseamnă că el este și dincolo de „a fi", adică dincolo de singurul „a fi" care există, și anume cel asociat ideilor. 1 Platon, Sofistul, 240 b 3: „adevărul este o fiinţă veritabilă", Timaios, 52 c 5: „discursul adevărat vine în ajutorul fiinţei veritabile". 2 Proclus, Comentariul la Republica, i, 271.3; 278.27. 3 Proclus, Comentariul la Republica, i, 270.31. 4 Proclus, Comentariul la Republica, i, 270.21–22 (p©n g¦r tÕ ×n oÙs...aj ¢n£gkh metšcein). Proclus spune că aceste cuvinte ar aparţine chiar lui Socrate. Totuși, deși afirmaţia aceasta nu poate fi găsită ca atare în Republica, ea apare în Parmenide, unde, la începutul celei de-a doua ipoteze asupra unului, se spune că ar fi imposibil să existe ceva, fără a participa la fiinţă (Parmenide, 142 b 6). 5 Proclus, Comentariul la Republica, 282.15–17. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 251 concluzia lui Proclus este aceea că „Socrate a spus că binele este nu numai dincolo de fiinţă, ci și dincolo de a fi"1. desigur, Socrate nu spune acest lucru în mod textual, însă Proclus se vede îndreptăţit să deducă faptul că transcendenţa binelui faţă de fiinţă înseamnă și transcendenţă faţă de faptul de a fi. În felul acesta, Proclus impune principiului prim o transcendenţă absolută, faţă de orice mod de a înţelege fiinţa. dacă la Plotin am analizat pe straturi transcendenţa principiului faţă de fiecare dintre nivelurile fiinţei (forme și genuri, viaţă și activitate, gândire), în schimb, la Proclus, accentul este pus pe depășirea totală a fiinţei de către principiu: acesta nu mai este gândit ca anterior faţă de un aspect sau altul al fiinţei, ci ca sustrăgându-se în mod absolut din sfera fiinţei și a faptului de a fi. el este „dincolo de fiinţă și de a fi"2, „dincolo de intelect"3 și „dincolo de toate"4. C. Transcendenţa devine cauzalitate dar atunci, revenind la problema pe care am anunţat-o la în ce putul acestui capitol, se pune întrebarea cum rezolvă Proclus a doua parte, și anume cea legată de cauzalitatea principiului de dincolo de fiinţă? după cum am văzut mai sus, Porfir admite unul absolut ca un prim moment în procesul de constituire a intelectului. În schimb, Proclus nu acceptă această perspectivă, deoarece ea nu păstrează acea izolare absolută a principiului faţă de cele ce vin după el. Vrând să facă din principiul prim cauza primă, Porfir 1 Proclus, Comentariul la Republica, 282.20–21 (t¢gaqÕn d oÙc mÒnhj tÁj oÙs...aj epen Ð Swkr£thj TMpškeina, ¢ll¦ ka toà enai). 2 Vezi Proclus, Comentariul la Republica, 271.19; 280.12; 282.20–21; 284.9; 292.21; Comentariul la Parmenide, 653.28; 904.34; 1032.33; 1073.11– 12; 1086.5; 1087.8–10; 1097.12–13; Teologia platonică, i, 16.23–24; i, 42.2; i, 45.4–5; ii, 21.8; ii, 31.11; ii, 31.26; ii, 35.4; ii, 38.27; ii, 47.26; ii, 73.7. 3 Vezi Proclus, Comentariul la Republica, i, 277.10. 4 Vezi Proclus, Comentariul la Republica, i, 274.7; Comentariul la Parmenide, 1065.29; 1143.15; 1200.7; Teologia platonică, ii, 73.14. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM252 pierde - în opinia lui Proclus - transcendenţa principiului. Pe de altă parte, iamblichos - care contracara și el perspectiva lui Porfir - admite un principiu-cauză a fiinţei, care rămâne în strânsă legătură cu fiinţa, cu nivelurile inteligibile pe care le generează; el consideră acest principiu ca subiect al primei ipoteze platonice, alături de toate nivelurile inteligibile ce corespund negaţiilor din această ipoteză. În plus, iamblichos stabilește încă un principiu, şi mai anterior, care nu mai are decât rolul unei transcendenţe pure, fiind complet izolat de fiinţă; acest principiu nu mai este cuprins în nici una dintre ipotezele platonice, deoarece nimic inteligibil nu mai poate avea legătură cu el. Proclus - după cum am văzut mai sus - nu acceptă nici această perspectivă, ci separă foarte clar unul din prima ipoteză platonică faţă de toate nivelurile inteligibile pe care acesta le generează. el vrea să păstreze - într-un același principiu prim - atât cauzalitatea, cât și transcendenţa, rezolvând astfel aparentul conflict dintre acestea, gândindu-le în așa fel încât ele să nu se mai suprime una pe alta. Vom discuta în continuare soluţia lui Proclus, punând în evidenţă dublul sens pe care îl acordă el expresiei „dincolo de fiinţă": atât ca transcendenţă faţă de fiinţă (dacă punem accentul pe dincolo), cât și ca sursă a fiinţei (dacă punem accentul pe fiinţă). Trebuie să observăm mai întâi că problema disjuncţiei dintre transcendenţa și cauzalitatea principiului pornea de fapt de la modul în care erau înţelese aceste două roluri ale principiului. Astfel, dacă transcendenţa înseamnă suprimare și negare a oricărui atribut de ordinul fiinţei, în schimb, cauzalitatea este înţeleasă ca o relaţie cu fiinţa. Astfel, la Porfir, deși principiul este descris ca transcendent fiinţei, totuși, cauzalitatea lui revine în cele din urmă la o relaţie cu cele două „părţi" ale fiinţei (unul pune în legătură inteligibilul cu intelectivul). Astfel, cele două funcţii ale principiului par să se suprapună într-un mod nepermis. la iamblichos, principiul absolut transcendent este complet izolat de fiinţă, pe când principiul care generează fiinţa este inseparabil de fiinţă. Altfel spus, cele două funcţii ale principiului sunt net Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 253 separate. În schimb, Proclus nu mai păstrează această înţelegere opozitivă a transcendenţei și a cauzalităţii, ci el concepe cauzalitatea ca decurgând din transcendenţă, sau ca având același sens cu transcendenţa. cauzalitatea principiului nu mai este o „abatere" de la transcendenţă și nici nu este distinctă de aceasta, ci cauzalitatea este cea care dă adevăratul sens al transcendenţei. În continuare, vom discuta contextele în care Proclus atinge această problematică și modul în care el identifică transcendenţa cu cauzalitatea. Astfel, în Comentariul la Parmenide1, Proclus analizează statutul negaţiilor prin care exprimăm transcendenţa. Înţelegem transcendenţa ca negaţie, ca suprimare a tuturor atributelor fiinţei. dar negaţia însăși are mai multe sensuri, de aceea trebuie precizat care este sensul ce revine negaţiilor specifice transcendenţei. Proclus distinge două tipuri de negaţii: de la un lucru negăm ceva atunci când, dintr-o gamă de proprietăţi, alegem pe cele ce îi revin lucrului respectiv și le respingem pe celelalte (de pildă când spunem că un lucru colorat are o anume culoare, dar nu le are pe toate celelalte); de asemenea, putem nega de la un lucru tot ceea ce nu intră în contact cu el, tot ceea ce îi este străin prin natură (de pildă când spunem că linia nu are culoare). În schimb, în cazul unului absolut, negaţiile au cu totul alt statut și relevanţă. Proclus răstoarnă, de fapt, accepţiunile de mai sus ale negaţiei, pentru a explica negaţiile ce corespund unului prim. În primul rând, toate aceste negaţii pe care i le aplicăm principiului prim nu indică o lipsă a lui, ci o superioritate a unului faţă de toate celelalte lucruri. faptul că suprimăm de la principiu orice urmă de pluralitate și de manifestare de ordinul fiinţei nu înseamnă pur și simplu că principiul ar fi privat de toate acestea pe care le suprimăm, și că ar avea într-un fel nevoie să le primească. Proclus distinge foarte clar între ne-fiinţa unului și negaţiile specifice lui, respectiv ne-fiinţa și negaţiile specifice materiei, la celălalt capăt al ierarhiei realităţii2. Unul este o nefiinţă 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1074.22–1075.16. 2 Proclus, Teologia platonică, i, 12.21–22. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM254 prin exces (kaq' Øperoc»n), iar orice adăugire de ordinul fiinţei l-ar limita și l-ar micșora, pe când materia este o nefiinţă prin lipsă (kat¦ oelleiyin), care tinde să primească o formă, să devină o fiinţă determinată. negaţiile materiei indică privaţiunea de fiinţă, pe când negaţiile unului indică depășirea fiinţei. În concluzie, deși este el însuși o ne-fiinţă, unul absolut nu este un neant pur, ci este o nefiinţă superioară fiinţei. În al doilea rând, ceea ce negăm de la unu nu sunt lucruri care rămân în afara lui - ca și cum nu ar exista nici o legătură între natura lor și unul anterior (așa cum obiectele matematice și culorile se exclud reciproc) - ci, din contră, sunt lucruri care își au cauza în unul anterior (par£getai TMke‹qen), și sunt aduse la fiinţă de către unul anterior (Øfšsthke TMke‹qen)1. Principiul nu este doar o negaţie și o suprimare absolută, care ar rămâne fără nici o relevanţă pentru cele suprimate2. din contră, el este cel care are puterea de a aduce la fiinţă toate lucrurile pe care le tran scende, așadar tot ceea ce negăm de la el. Proclus spune că „principiul nu este non-plurale ca pură privaţie, ci drept cauză"3. În felul acesta, negaţiile unului au, pe de o parte, sensul tran scendenţei unului faţă de toate lucrurile, iar, pe de altă parte, ele restituie unului sensul său de cauză a tuturor lucrurilor care în primă instanţă sunt negate de la unu. Urmând intuiţia maestrului său, Syrianus, Proclus stabilește un raport de corespondenţă precisă între negaţiile din prima ipoteză, a unului prim, și afirmaţiile 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1074.35–1075.1. 2 Proclus insistă asupra diferenţei dintre unu și nimic: chiar dacă amândouă sunt o negaţie și o suprimare a fiinţei, unul nu este o simplă non-existenţă. În Comentariul la Parmenide, Vii, 46 K, Proclus observă similaritatea dintre nimic (oÙdšn), definit ca „nici măcar unu" (oÙd ›n) și unul absolut, despre care, în prima ipoteză platonică, se spune că nu este „nici măcar unu". Pentru a diferenţia între cele două, Proclus arată că, dacă nimicul este o suprimare completă, a orice, chiar și a unului, în schimb, unul prim nu este o suprimare absolută a unului, ci doar a unului care însoţește fiinţa, a unului care intră în dualitate cu fiinţa. 3 Proclus, Teologia platonică, ii, 12, p. 66.16–17 (TÕ g¦r oÙ poll¦ stšrhsij oÙk oestin, Óper TMlšgomen, ¢ll¦ a„t...a tîn pollîn). Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 255 din cea de-a doua ipoteză, arătând că, „așa cum unul este cauza tuturor lucrurilor, la fel, negaţiile aplicate unului sunt cauza afirmaţiilor corespunzătoare"1. negaţiile nu exprimă o lipsă în unul absolut, o privaţiune a acestuia, ci indică de fapt transcendenţa cauzei faţă de ceea ce ea produce2. negaţiile sunt cauza lucrurilor negate, adică sunt cauza fiecărui nivel de fiinţă corespunzător. Astfel, afirmaţiile din ipoteza secundă sunt făcute posibile tocmai de către aceste negaţii din prima ipoteză. Toate cele afirmate în a doua ipoteză proced de la ceea ce a fost negat în prima ipoteză. Proclus concepe generarea fiinţei de către unu ca un proces complementar transcendenţei unului. Avem a face cu o dublă „desprindere" a unului faţă de fiinţă (și faţă de fiecare dintre clasele sau ordinele acesteia): astfel, desprinderea unului ca transcendent dincolo de fiinţă se face prin negarea ordinelor de fiinţă; pe de altă parte, instaurarea sau producerea tuturor ordinelor de fiinţă se face prin desprinderea faţă de unul anterior, care rămâne inaccesibil, prins în această reţea de negaţii succesive. Unul se impune ca transcendent prin negarea tuturor claselor de fiinţă; dar, în același timp, într-o mișcare complementară dar de sens opus, aceste clase de fiinţă apar tocmai prin intermediul negaţiei și suprimării iniţiale; ele se desfășoară una câte una, pe măsură ce sunt negate de la unul care se ridică dincolo de ele. Prima lor intrare în scenă este una negativă; ele sunt „lăsate în urmă" de către unul care se sustrage lor. de fapt, avem a face cu un dublu proces de negaţie, de raportare opozitivă: dacă unul aduce negarea fiinţei, în schimb, fiinţa nu este posibilă decât pornind de la ceea ce o transcende, de la unul care este el însuși o negativitate. instaurarea unului de dincolo de fiinţă se face prin negarea tuturor ordinelor fiinţei; în 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1075.16–22; vezi și 1061.23–31 și 1085.12–17. conform mărturie lui Proclus, Syrianus este primul care a observat că tot ceea ce este afirmat în a doua ipoteză este negat în prima. 2 Vezi Proclus, Teologia platonică, i, 12, p. 57.21–22: „negaţiile [materiei] sunt privaţiuni, pe când negaţiile [unului] sunt cauze transcendente ale tuturor efectelor". PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM256 sens invers - însă corespunzător acestor negaţii -, afirmarea tuturor ordinelor de fiinţă se face tocmai ca o contraparte a acestei negativităţi fundamentale a unului absolut. desigur, negativitatea unului absolut - descris el însuși ca ne-fiinţă - este una superioară fiinţei. Proclus vorbește despre trei tipuri de negaţii: superioară afirmaţiei, coordonată cu afirmaţia și inferioară afirmaţiei - după cum și nefiinţa poate fi superioară, inferioară sau la același rang cu fiinţa1. dar, dacă orice negaţie presupune doi termeni - cel negat și cel de la care se negă - aceeași optică se poate aplica și negaţiilor din prima ipoteză. Această negaţie superioară afirmaţiei - care corespunde nefiinţei superioare fiinţei - are ea însăși două părţi, sau doi termeni: pe de o parte cel de la care se neagă (adică unul prim), care rămâne astfel neafectat de ceea ce se neagă, iar pe de altă parte ceea ce se neagă (adică ordinele fiinţei), dar care, deși este negat, este într-un fel afirmat tocmai ca neavând contact cu primul termen, tocmai ca rămânând într-un fel în afara lui. nivelurile fiinţei proced de la principiul prim tocmai ca negate de la acesta2: ele se depărtează astfel de el, provin de la el și se desfășoară în afara lui în mod gradat, de la cel mai asemănător unului (dar care, totuși, nu este unul) și până la cel mai depărtat și mai neasemenea unului prim (precum este materia). Astfel, negaţia superioară fiinţei capătă și sensul transcendenţei, dar și sensul cauzalităţii. desigur, nu este prima dată când cele două aspecte ale principiului sunt puse împreună și înţelese ca inseparabile. Plotin însuși spunea că „cel care este cauză a tuturor lucrurilor nu este nimic dintre cele a căror cauză este"3. Totuși, ceea ce face Proclus în plus este să explice cauzalitatea prin transcendenţă; schimbând puţin perspectiva, el arată că cel de la care negăm toate 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1073.2–8, precum și 1076.4–12. 2 Proclus, Teologia platonică, ii, 10, p. 63.11–12: „căci, prin faptul că primul nu este plural, pluralele proced de la el, iar prin faptul că el nu este un tot, totalitatea procede de la el și la fel toate celelalte". 3 Plotin, Enneade, Vi, 9, 6.55. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 257 celelalte lucruri este cauza acestor lucruri tocmai prin această transcendenţă a sa. Așadar, nu numai că, pentru a fi cauză, principiul nu trebuie să fie nimic din celelalte lucruri, ci, în plus, unul este cauză tocmai prin această sustragere a sa din celelalte lucruri, prin această negaţie a tuturor lucrurilor. cauzalitatea unului ajunge să aibă același statut ca și transcendenţa sa, fără ca acestea două să se mai contrazică în vreun fel: „deoarece unul este cauză a tuturor zeilor, el transcende pe toţi, iar deoarece el transcende pe toţi prin superioritatea lui, el dă tuturor fiinţă"1. Așa cum a nega ceva de la un lucru lasă acel lucru în afara celui de la care el a fost negat, la fel, principiul prim lasă și instituie în afara sa lucrurile pe care le depășește prin superioritatea sa. „Prin faptul că se simplifică deasupra (Øperhplîsqai)2 tuturor, [unul] le face pe toate să subziste (Øf...sthsin)"3. Proclus exprimă această depășire generatoare a principiului prin opoziţia și complementaritatea dintre cele două verbe: cel care este dea-supra (Øper-hplîsqai) face să sub-ziste (Øf-...sthsin) pe cele ce sunt sub el, pe cele care îi sunt inferioare. negaţiile prin care unul iese în afara tuturor celorlalte lucruri fac loc apariţiei lucrurilor însele, care vor fi tocmai ceea ce principiul nu este, și vor ocupa locurile rămase libere prin sustragerea principiului în afara tuturor. În felul acesta, „relaţia" principiului cu gradele de fiinţă pe care le generează nu mai este una directă - în sensul în care iamblichos considera inteligibilul inseparabil de unul anterior - ci este o relaţie negativă: generarea fiinţei este de fapt o excludere a fiinţei din proximitatea principiului, o excludere care păstrează 1 Proclus, Teologia platonică, ii, 10, 62.2–4. 2 Urmăm aici traducerea engleză a verbului, anume „a depăși în simplitate" (cf. Elements of theology, trad. e. R. dodds, pp. 248–249), bazându-ne și pe pasajul ulterior (Teologia platonică, ii, 10, p. 63.18–20), în care Proclus spune că unul „depășește întregul univers prin superioritatea simplităţii sale". În schimb, în traducerea pasajului anterior, H. d. Saffrey și l. G. Westerink redau verbul Øperhplîsqai prin „a se desfășura deasupra", ceea ce contravine sensului non-multiplu al unului prim. 3 Proclus, Teologia platonică, ii, 10, 62.5–6. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM258 transcendenţa principiului. fiinţa inteligibilă nu numai că nu are un acces direct la principiu, ci, în plus, ea este generată concomitent cu această sustragere a principiului dincolo de spaţiul inteligibil, dincolo de fiinţă. Totuși, deși Proclus a încercat să îmbine transcendenţa și cauzalitatea principiului și să rezolve aparenta neconcordanţă dintre ele, se ridică o problemă privind statutul însuși al transcendenţei și al cauzalităţii principiului prim. Pe de o parte, ne putem întreba cum reușește Proclus să păstreze statutul transcendent al principiului prim, dacă acest principiu trebuie să fie descris într-un fel sau altul, fie chiar și printr-un discurs negativ; altfel spus, cum poate fi cu adevărat transcendent un principiu care este, într-un fel, accesibil gândirii, fie și ca negaţie absolută. Pe de altă parte, se poate ridica problema complementară: cum anume este principiul prim cauză a întregii sfere a fiinţei, dacă el însuși nu intră într-o relaţie directă cu fiinţa, ci se instituie într-o negaţie deplină a acesteia; altfel spus, cum poate principiul absolut transcendent să aibă ca „efect" o realitate cu care nu mai are nici o legătură, și a cărei natură îi este complet străină. În continuare, vom aborda pe rând aceste două probleme „de fineţe", a căror rezolvare necesită o pătrundere și mai adâncă în gândirea lui Proclus. dacă până acum am vorbit despre raportul dintre transcendenţă și cauzalitate, în continuare vom analiza transcendenţa respectiv cauzalitatea principiului, pentru a vedea cum rezolvă Proclus aceste probleme și dacă nu cumva, odată cu aceste probleme, apar în gândirea lui Proclus noi aporii privind principiul de dincolo de fiinţă, aporii care vor deschide calea spre meditaţia neoplatonică ulterioară, în speţă spre gândirea lui damascius. D. Principiul inexprimabil Prima chestiune pe care o vom aborda este statutul discursului prin care se impune transcendenţa principiului de dincolo de fiinţă. Astfel, expresia cea mai adecvată a transcendenţei - dar Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 259 și a cauzalităţii - principiului este aceea a negaţiilor sistematice din prima ipoteză din Parmenide1. Totuși, cum poate această „negativitate" a principiului să fie coerentă cu celelalte expresii pe care principiul le primește în mod tradiţional, precum cele două nume platonice ale principiului (unu și bine), sau toate atributele ce exprimă superioritatea lui (principiu absolut, cauză, primul)? În plus, chiar și descrierea principiul ca dincolo de fiinţă este în primă instanţă o indicaţie de ordinul gândirii - așadar de ordinul fiinţei - fie și sub o formă negativă. de asemenea, expresiile negative (non-plural, ne-fiinţă, etc.) pot avea un sens afirmativ în logica minţii noastre, încât, la limită, discursul negativ din Parmenide poate fi înţeles ca o serie de indicaţii despre principiul prim. Astfel, problema antinomiei dintre principiul-transcendent și principiulcauză revine sub forma unei antinomii între un principiu transcendent și un principiu pe care trebuie totuși să îl descriem drept „transcendent", precum și drept „cauză primă". Această problemă, pe care o vom discuta în continuare, nu se mai situează la un nivel strict doctrinar - așadar nu se mai referă la modul concret în care Proclus înţelege și structurează ierarhia realităţii faţă de principiul ei - ci se situează mai degrabă la interfaţa dintre chestiunile doctrinare expuse până acum și modul discursiv în care aceste chestiuni sunt formulate și expuse. Avem a face cu o problemă foarte adânc infiltrată în gândirea neoplatonică, deoarece toţi autorii neoplatonici s-au lovit de această inadecvare a discursului lor la realităţile principiale despre care vorbeau. Totuși, problema devine foarte acută în neoplatonismul tardiv. la Plotin, inadecvarea discursului - inevitabil plural - era un lucru de la sine înţeles, pe care Plotin îl depășea printr-un constant exerciţiul mental de a imagina felul unitar în care funcţionează intelectul divin, și apoi depășirea acestui nivel însuși, prin renunţarea la orice determinaţii de ordinul intelectului. 1 Pentru Proclus, aceste negaţii alcătuiesc un adevărat imn înălţat zeului suprem, principiului absolut; vezi Comentariul la Parmenide, Vii, 1191, 34–35, sau Teologia platonică, ii, 11, p. 65.5–15. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM260 discursivitatea umană era astfel „ţinută la distanţă", izolată într-un nivel inferior al realităţii, iar miza cercetărilor plotiniene se situa mai degrabă la nivelul acelei părţi a sufletului nostru care nu a părăsit intelectul divin. În schimb, după iamblichos, situaţia se schimbă, odată ce acesta afirmă că sufletul uman este cu totul desprins din intelectul divin1. Problema se va accentua odată cu Proclus și va atinge apogeul odată cu damascius. dacă la Plotin, dincolo de fiinţă însemna în mod esenţial dincolo de fiinţa cea mai înaltă și de gândirea cea mai unitară, a intelectului, odată cu Proclus și mai ales cu damascius, problema mai acută va fi aceea de a gândi și de a vorbi despre un principiu pe care îl recunoaștem a fi dincolo de tot ceea ce spunem noi despre el. În esenţă, problema este dublă: pe de o parte, cum facem ca tot ceea ce spunem despre principiu să nu aducă nici un prejudiciu statutului său de principiu inexprimabil, iar, pe de altă parte, cum se realizează fie și un minim acces la principiu, în virtutea căruia să putem vorbi despre el. În continuare, vom urmări aceste două fire problematice în gândirea lui Proclus, punând în evidenţă statutul special pe care îl acordă el discursului despre principiu. ideea centrală a analizei procleene în acest sens este aceea că tot ceea ce spunem despre principiu (de pildă că el este unu, bine, dincolo de fiinţă) este spus de fapt din perspectiva lucrurilor care sunt după principiu, iar nu din perspectiva principiului însuși. Altfel spus, atunci când vorbim despre principiu, ne referim de fapt la fiinţa de după el, singura pe care putem să o gândim, iar nu la principiul însuși, care nu poate fi exprimat în nici un fel. indicaţiile privind principiul sunt doar moduri de a suprima tot ceea ce urmează după principiu și de a situa principiul dincolo de tot ceea ce este exprimabil în vreun fel. Vom intra în amănuntele gândirii lui Proclus, pentru a vedea cum înţelege el 1 despre această idee a lui iamblichos, vezi c. Steel, The Changing Self. A Study on the Soul in Later Neoplatonism: Iamblichus, Damascius and Priscianus, Bruxelles, 1978, mai ales pp. 38–51. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 261 acest mod paradoxal de a vorbi despre ceva referindu-ne de fapt la ceea ce el nu este. 1. Numele principiului de dincolo de fiinţă În mod tradiţional, urmând moștenirea platonică, principiul prim este desemnat prin două nume: unul non-plural, anterior pluralităţii și binele de dincolo de fiinţă. Totuși, Proclus - ca și Plotin, Porfir sau iamblichos, de altfel - explică maniera nuanţată în care trebuie înţelese și folosite aceste nume ale principiului prim. În primă instanţă, principiul prim nu poate avea nici un nume și nici o descriere, de vreme ce Platon însuși - în ipoteza întâi, a principiului prim - neagă de la unu numele și descrierea1. numele pe care le folosim pentru a indica principiul prim nu mai sunt niște nume propriu-zise, de vreme ce ele se referă la ceva care, de fapt, nu are nume. Astfel, urmând concluzia primei ipoteze platonice, Proclus arată că cel pe care îl numim unu în sens absolut „nu este nici măcar unu"2: altfel, dacă ar fi adevărat că unul „este unu", el însuși ar deţine și fiinţa implicată de acest „este unu", încât el nu ar mai fi doar unu3. numai unul secund „este unu", deoarece el este și unu și fiinţă. de aici decurg două concluzii paradoxale: pe de o parte, despre cel ce este unul absolut sau „unul însuși" nu putem spune că „este unu"; pe de altă parte, cel despre care Platon spune că „este unu" - adică unul secund, din a doua ipoteză - deţine deja fiinţă și, ca atare, el nu mai este „unul însuși", adică doar unu. Astfel, despre „unul însuși" nu putem spune că „este unu", iar cel despre care spunem că „este unu" nu este „unul însuși". numele însuși, adăugat unului absolut, ar duce la pierderea naturii absolut unitare a principiului prim. ne aflăm în faţa unui principiu pe care, dacă îl numim „unu", nu îl mai putem înţelege ca unu. el este în așa măsură unu încât, chiar și dacă spunem că „este unu", aducem în el o 1 Proclus, Teologia platonică, i, 29, 123.22–25. 2 Platon, Parmenide, 141 e 10–11 (OÙd' ¥ra oÛtwj oestin éste n enai). 3 Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 36 K. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM262 dualitate ce îi este străină. de aceea, unul absolut este incognoscibil și inexprimabil1, el neputând fi gândit și numit nici măcar ca „unu". dar atunci, ce înseamnă numele și descrierea unui lucru care nu poate fi numit și nici descris? Proclus arată că cele două nume ale principiului - acela de unu și acela de bine - exprimă mai degrabă cele două mișcări ale fiinţei faţă de principiu. Pe de o parte, prin unu indicăm faptul că întreaga fiinţă - plurală prin natura sa - este produsă pornind de la un principiu care nu mai este el însuși plural. Pe de altă parte, prin bine indicăm faptul că întreaga fiinţă tinde spre principiul prim ca spre binele ei absolut. Așadar, unul și binele indică aceste două funcţii ale principiului: de a genera întreaga realitate și apoi de a o concentra înspre sine. cele două nume corespund procesiunii de la principiu și respectiv conversiunii care se îndreaptă spre principiu2. Prin unu exprimăm funcţia generativă (ØpostatikÒn) a principiului, iar prin bine exprimăm funcţia sa conversivă (TMpistreptikÒn). dar, de fapt, principiul însuși rămâne inexprimabil (¥rrhton), căci cele două nume se referă la ceea ce procede de la principiu, respectiv la ceea ce se convertește spre el. cu alte cuvinte, cele două nume exprimă efectivitatea pe care o are principiul însuși în realitate, însă nu exprimă principiul însuși, care este dincolo de ceea ce generează el. Spunând că el este cel de la care se desfășoară întreaga realitate și înspre care se concentrează întreaga realitate, nu descriem principiul însuși, ci spunem de fapt că el este dincolo de tot ceea ce el generează. Unul și binele nu sunt două nume prin care cunoaștem principiu, două nume care i s-ar atribui în mod propriu-zis. noi nu cunoaștem principiul însuși ca unu și ca bine, pornind de la el ca de la un obiect propriu-zis al gândirii noastre, ci, din contră, îl numim unu și bine pornind de la modul în care întreaga realitate tinde spre el. Mai mult, îl numim unu și bine pornind de la felul în care gândirea noastră 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 40 K. 2 Vezi, de pildă, Teologia platonică, ii, 6, 40.9–10. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 263 percepe acest dublu raport dintre realitate și principiu, gândirea având ea însăși o mișcare proprie de procesiune respectiv de conversiune înspre principiu. de aceea, sensul celor două nume ale principiului primește încă o precizare și astfel o limitare: numele nu se referă în mod direct la principiul însuși, ci la modul în care noi percepem prezenţa principiului1. Îl numim „unu", nu pentru că el ar fi unu, nu pentru că ar corespunde acestui nume, ci pentru că, în tendinţa ei de a descoperi principiul, gândirea noastră are nevoie de un nume pentru a indica pe cel înspre care se îndreaptă, dar pe care, de fapt, nu îl poate atinge și, deci, nu îl poate nici numi. Avem a face cu un înţeles aparte al „numelui": este vorba despre un nume care nu mai poate avea un corespondent concret la care să se refere, ci indică doar calea înspre cel la care se referă, mergând astfel doar până la jumătatea întâlnirii cu acela, fără să ajungă să îl cuprindă în mod concret și să îl redea ca pe un obiect propriu-zis al gândirii și al numirii. Principiul pe care îl numim „unu" nu este propriu-zis „unu" - conform demonstraţiei aporetice din prima ipoteză platonică. ceea ce corespunde numelui „unu" este, de fapt, propria noastră tendinţă spre principiul prim, propriul nostru efort de a ajunge la principiu și imaginea pe care ne-o facem despre el, în efortul și tendinţa noastră de a-l cuprinde. Această imagine a principiului în noi este numită de neoplatonici „unul din noi" (tÕ TMn 1m‹n ›n)2. Ajungem astfel la o manieră paradoxală de a numi: ea nu numește „obiectul" ei (care rămâne de neatins), ci numește propriul ei fapt de a numi, propria imagine pe care ne-o facem în noi înșine, atunci când încercăm să numim pe cel pe care nu putem să îl numim3. nu este o numire a ceva anume, corespunzător 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 54 K. 2 Vezi Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 54 K: „Unul în sine însuși nu poate fi numit, ci doar unul din noi înșine <poate fi numit>." 3 Plotin însuși (Enneade, V, 3, 14.2–3) spunea că putem vorbi despre principiu, însă nu putem să îl exprimăm pe el însuși. În plus, vorbind despre el, vorbim de fapt despre noi, despre propriile afectări (p£qh) pe care le avem în PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM264 actului de a numi, ci este o numire a propriei noastre tendinţe de a numi și de a cunoaște pe cel care nu poate fi numit. de aceea, în această tendinţă a noastră spre unu, nu mai avem a face propriu-zis cu un act cognitiv. „Acest concept [de „unu"] nu este cognitiv și nu cuprinde unul, ci este în mod esenţial o lucrare a naturii și o dorire naturală a unului"1. Proclus observă că nu numai fiinţele dotate cu cunoaștere tind spre principiul unu, ci și fiinţele lipsite de cunoaștere și chiar lipsite de viaţă. În consecinţă, unul nu este un obiect al cunoașterii și nu corespunde cunoașterii, ci corespunde acelei tendinţe universale înspre unitate, care, în cazul fiinţelor dotate cu intelect, ia forma cunoașterii. el corespunde unei tendinţe mai fundamentale decât cunoașterea, fiind el însuși anterior și mai fundamental decât orice obiect al cunoașterii2, încât nici o cunoaștere nu îl poate atinge în mod propriu-zis. 2. Suprimarea discursului negativ din Parmenide dar atunci, cum putem înţelege un discurs despre principiu precum cel din prima ipoteză din Parmenide, care înaintează în manieră deductivă, de la o concluzie la alta, părând să se refere constant la unu? oare un astfel de discurs nu oferă o cunoaștere a principiului? de fapt, Proclus arată că acest tip de discurs are tocmai rolul de a păstra statutul inaccesibil al transcendenţei principiului: el este un discurs negativ, apofatic3, care suprimă pe privinţa lui (Enneade, Vi, 9, 3.49–54). Proclus accentuează această idee: nu putem exprima principiul și nu putem nici măcar să vorbim despre el, ci vorbim doar despre noi, adică despre acea imagine a principiului pe care ne-o facem, dar care nu este principiul însuși. 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 56 K. de aici, Proclus trage concluzia identităţii dintre unu și binele absolut al tuturor lucrurilor. 2 Vezi, de pildă, Comentariul la Parmenide, 58 K: „el este un obiect al dorinţei, mai înainte de orice cunoaștere". 3 Pentru metoda apofatică și pentru prezenţa ei în spaţiul neoplatonic, vezi P. Hadot, „Apophatisme et théologie négative", în Exercices spirituels et philosophie antique, Bibliothèque de l'Évolution de l'Humanité, Albin Michel, 2002, pp. 239–252. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 265 rând toate nivelurile de fiinţă cu care lucrează gândirea noastră, mergând chiar până la propria lui suprimare, pentru a lăsa astfel de înţeles că nici măcar maniera negativă a gândirii nu poate avea un acces direct la principiul de dincolo de fiinţă. Pentru a stabili această concluzie, Proclus pornește de la un amănunt surprinzător și bulversant al textului primei ipoteze din Parmenide. este vorba despre faptul că, în urma tuturor întrebărilor din ipoteză - care ajung de fiecare dată la câte o negaţie în privinţa unului - este formulată încă o întrebare care pare să pună sub semnul îndoielii tot ceea ce s-a spus până atunci. la 142 a 7, personajul Parmenide întreabă: „dar oare este cu putinţă ca acestea să fie adevărate în privinţa unului? ('H dunatÕn oân per tÕ n taàta oÛtwj oecein;)". Răspunsul personajului Aristotel la această întrebare este unul negativ: „nu mi se pare <că e cu putinţă> (OÜkoun oemoige doke‹)". Proclus se oprește îndelung asupra acestor două ultime replici din ipoteza unului absolut1, extrăgând din ele miza cea mai subtilă a întregului dialog. Proclus observă că, deși argumentaţia pornește de la ipoteza că „unul este" (137 c 4), se ajunge să se nege unului fiinţa (141 e 9–12), iar prin ultima întrebare se sugerează că nici măcar negarea fiinţei de la unu nu este adecvată principiului prim, deoarece nici măcar această suprimare nu exprimă nimic despre unu2. Totuși, această suprimare a fiinţei de la unul absolut corespunde, în interpretarea neoplatonică, tocmai principiului de dincolo de fiinţă din Republica, 509 b 9. de aceea, s-ar părea că, în acest final al primei ipoteze din Parmenide, este suprimat însuși faptul de a fi dincolo de fiinţă. „expresia" ultimă a principiului de dincolo de fiinţă pare a fi aceea că el nu este nici măcar dincolo de fiinţă. există astfel trei niveluri ale suprimării discursului despre principiul de dincolo de fiinţă: în primul rând, principiul este numit unu, știind însă că unul este doar o suprimare a pluralităţii și că nu se referă în mod direct la principiu; în al doilea rând, 1 Vezi Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 64–76 K. 2 Vezi Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 70 K. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM266 suprimăm fiinţa unului (Parmenide, 137 c 4), ajungând a spune că „unul nu este nici măcar unu", iar apoi, prin întrebarea finală a ipotezei, spunem că nici măcar negaţia (faptul că „unul nu este unu") nu este adecvată principiului. Totuși, cheia de boltă a interpretării procleene la discursul apofatic din Parmenide depășește în subtilitate chiar și această necesară suprimare a negaţiilor. Astfel, Proclus pune în joc propria sa interpretare, conform căreia negaţiile din prima ipoteză generează afirmaţiile din cea de-a doua ipoteză. Astfel, spune el, dacă negaţiile exprimă puterea unului de a genera afirmaţiile din a doua ipoteză (corespunzătoare întregului nivel al fiinţei), atunci ultima întrebare din prima ipoteză neagă chiar și faptul că unul are această putere de a genera toate lucrurile, așezând astfel unul dincolo de putere, așa cum el este dincolo de existenţă (adică dincolo de lucrurile care există, dincolo de lucrurile generate). Proclus leagă astfel transcendenţa principiului faţă de orice discurs cu transcendenţa lui faţă de fiinţa cauzată. Putem distinge două niveluri ale relaţiei dintre cauzalitate și transcendenţă: pe de o parte, unul generează toate lucrurile, însă rămâne transcendent faţă de lucrurile pe care le generează; pe de altă parte, nici măcar puterea de a genera toate lucrurile nu i se poate atribui în mod propriu-zis, ci el rămâne inexprimabil, și nimic nu poate afecta transcendenţa sa: nici faptul că el generează lucrurile, nici faptul că spunem că el generează lucrurile. Unul generează lucrurile, însă le generează negându-le (adică rămânând transcendent lor), iar, în ultimă instanţă, trebuie negat chiar și faptul că el le generează (pentru ca nici măcar acest lucru să nu fie înţeles ca o caracteristică pozitivă a unului). Proclus rezolvă astfel - pe o altă cale - antonimia dintre cauzalitate și transcendenţă, dintre faptul că, pe de o parte, spunem că principiul este transcendent (așadar inexprimabil), iar, pe de altă parte, trebuie să îl descriem ca generator al tuturor lucrurilor, ca principiu și cauză primă a întregii realităţi. Astfel, în primă instanţă, negaţiile exprimă cauzalitatea principiului și Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 267 condiţia sa transcendentă; totuși, ulterior, negaţiile trebuie suspendate, pentru a păstra condiţia in-exprimabilă a principiului. de asemenea, dacă în însăși expresia „dincolo de fiinţă" am putea simţi o tensiune între transcendenţa exprimată de dincolo și relaţia cauzală cu fiinţa (căci dincolo este totuși faţă de fiinţă), Proclus oferă ieșirea din aporie: în primă instanţă, metoda dialectică suprimă fiinţa unului - impunând faptul că unul este dincolo de fiinţă - însă apoi, dialectica însăși trebuie abandonată, iar negaţia fiinţei trebuie ea însăși negată, pentru ca expresia dincolo de fiinţă să nu determine principiul prim, pierzând caracterul lui inexprimabil. dacă, în primă instanţă, negaţiile sunt mai adecvate decât afirmaţiile pentru a fi aplicate principiului prim, deoarece favorizează accesul spre principiu, ulterior, chiar și ele trebuie suprimate. Apropiindu-se de principiul prim, sufletul „nu trebuie să mai întrebe nici ce nu este principiul și nici ce este el"1, ci trebuie să rămână în liniște, unificat cu principiul absolut simplu. este ceea ce face Platon - conform interpretării lui Proclus - la sfârșitul acestei prime ipoteze: anume, renunţând atât la afirmaţii cât și la negaţii, el „conclude discursul despre unu cu inexprimabilul", astfel încât „sfârșitul argumentelor despre faptul că [principiul] este inexprimabil este unificarea"2, iar „sfârșitul studiului despre unu este tăcerea"3. E. Unul imparticipabil şi henadele Principiul de dincolo de fiinţă este astfel sustras oricărei relaţii cu fiinţa pe care el o generează. nimic de ordinul fiinţei nu i se poate aplica, nici în manieră afirmativă, nici în manieră negativă. 1 Vezi Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 74 K. Proclus face referinţă la un pasaj platonic (Scrisori, ii, 312 e) citat mai sus (66 K), în care se spune că întrebarea „ce este principiul" nu se poate pune. 2 Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 74 K. 3 Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 76 K. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM268 Totuși, această depășire a principiului faţă de întreaga fiinţă ne pune în faţa unei noi probleme: cum este cu putinţă ca principiul să genereze fiinţa ca pe ceva cu care nu are absolut nici o comuniune de natură. În ce constă efectul principiului în fiinţă, dacă nimic de ordinul fiinţei nu se regăsește în principiu? Aceasta este de altfel cea de-a doua parte a problemei pe care am anunţat-o mai sus, și care reprezintă reversul problemei transcendenţei, discutată până acum. Astfel, dificultatea vine din faptul că, o accentuare puternică a transcendenţei principiului face foarte dificil să înţelegem maniera concretă în care principiul generează întreaga realitate. În acest ultim paragraf al capitolului de faţă, vom discuta soluţia oferită de Proclus privind maniera în care unul, ca principiu absolut, generează întreaga sferă a fiinţei, în ciuda faptului că el însuși rămâne inaccesibil fiinţei, dincolo de fiinţă. Proclus preia și dezvoltă o teorie a maestrului său, Syrianus, anume teoria henadelor divine1. Acestea sunt niște unităţi primordiale (de la termenul grecesc  n£j,  n£doj = unitate)2, care vor fi introduse în schema generală a realităţii, între unul transcendent și fiinţele propriu-zise3. Henadele vin să rezolve problema trecerii de la unul absolut transcendent - cu care fiinţa nu poate avea un contact direct -, la pluralitatea propriu-zisă a fiinţei generate, care deţine caracterul de unitate într-un mod derivat. Astfel, chiar dacă unul absolut trebuie considerat dincolo de fiinţă, totuși, ceea ce face ca un lucru să fie și să își conserve fiinţa este caracterului lui de unitate, fără de care orice lucru s-ar 1 Se pare că iamblichus ar fi fost cel care a introdus în neoplatonism termenul de „henadă". În acest sens, vezi J. dillon, „iamblichus and the origin of the doctrine of Henads", Phronesis, 17, 2, 1972, pp. 102–106. 2 Termenul este folosit de Platon (Philebos, 15 a 6) în sinonimie cu termenul „monadă" (mon£j), pentru a indica ideile, ca unităţi ce restrâng pluralitatea corespunzătoare (de pildă, omul-unu, frumosul-unu). 3 o expunere clarificatoare a problemei henadelor este făcută de H. d. Saffrey și l. G. Westerink în Proclus, Théologie platonicienne, vol. iii, Introduction, pp. iX–lXXVii. Textele pe care Proclus le dedică în mod special henadelor sunt: Elemente de teologie, 113–165 și Teologia platonică, iii, 1–6. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 269 dispersa. dar această unitate din fiecare lucru nu poate veni în mod direct de la unul absolut - care este dincolo chiar și de caracterul de unu, după cum am văzut mai sus1. de aceea, Proclus va considera că între unul absolut și pluralitatea fiinţelor există o pluralitate unitară (tÕ  nia‹on plÁqoj), o pluralitate de unităţi, sau de henade2. Acestea manifestă caracterul unitar al unului absolut și îl transmit fiinţelor subordonate; în schimb, ele nu mai au statutul transcendent al unului, care făcea cu neputinţă o relaţie directă cu fiinţele. În felul acesta, unul absolut își păstrează statutul de cauză primă absolută, iar faptul concret de a cauza este „delegat" henadelor, care fac propriu-zis legătura cu fiinţa3. Textul platonic pe care se sprijină Proclus pentru introducerea henadelor este ipoteza a doua din Parmenide. Aceasta pornește de la afirmaţia că „dacă unul este", atunci el participă la fiinţă, iar fiinţa participă la unu. ipoteza arată că unitatea însoţește fiinţa în fiecare parte a acesteia și că există, în consecinţă, un număr egal (și infinit) de fiinţe, respectiv de unităţi corespunzătoare. Proclus vede în acest text o indicaţie a faptului că unitatea care face cu putinţă fiinţa (împiedicând-o să se disperseze) însoţește 1 Unul însuși nu este decât un nume inadecvat principiului, pe care Platon însuși îl neagă în prima ipoteză din Parmenide. 2 Proclus, Teologia platonică, iii, 3, 13.27. Traducerea prin „henade" este mult mai apropiată de intenţia lui Proclus: „unitate" se poate referi la o unitate realizată din mai multe elemente, așadar la reunirea mai multor părţi. În schimb, henada nu are părţi, nu este divizibilă, ci este o unitate pură, care manifestă unitatea unului absolut și care guvernează pluralitatea de fiinţe ce iau naștere după ea. Așadar henada nu este orice fel de unitate, ci doar o unitate apriori, care precede pluralitatea fiinţei și o face posibilă. 3 În articolul „l'idée de causalité dans la Théologie platonicienne de Proclus", în Proclus et la Théologie platonicienne, op. cit., pp. 325–337, francesco Romano arată că există chiar și la nivel semantic o diferenţă între unul absolut, considerat drept cauză primă ce transcende realitatea cauzată (caz în care Proclus folosește termenul a„t...a) și cauzalitatea secundară, specifică termenilor intermediari, consideraţi într-o relaţie de cauză-efect faţă de realitatea subordonată lor (în acest caz, este vorba în principal de cauzalitatea henadelor, iar termenul folosit de Proclus este a‡tion). Unul însuși este numit a‡tion doar în sensul în care cauzalitatea lui se manifestă prin intermediul henadelor. PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM270 de fapt fiinţa la fiecare nivel al desfășurării acesteia, ca un fel de prezenţă - din ce în ce mai îndepărtată - a unului absolut. Acesta, deși nu părăsește niciodată statutul său inaccesibil, însoţește totuși întreaga procesiune a fiinţei, prin această manifestare a sa. „iată ce arată Parmenide prin intermediul celei de-a doua ipoteze, atunci când combină unul cu fiinţa [...] și declară că ceea ce procede până la limita de jos a fiinţelor este unul. căci trebuia să facă să existe henadele înaintea fiinţelor veritabile."1 Henadele sunt niște „existenţe unitare"2, fiind cele mai apropiate de unul primordial; ele nu sunt produse de unul absolut, ca niște efecte ale principiului, ci ele sunt de fapt o primă manifestare a acestuia3. el le face să existe ca fiind cele mai asemănătoare și mai apropiate lui, și le face să existe prin pura sa bunătate4. ca manifestări ale unului absolut, henadele au rolul de a conferi fiinţelor caracterul unitar al principiului, precum și providenţa lui: caracterul lui de bine absolut. În plus, ele convertesc toate fiinţele înspre unu. fiecare henadă este cauza unei anumite zone a fiinţei, iar fiinţele participă la henada corespunzătoare. În schimb, unul rămâne imparticipabil, dincolo de fiinţă. lui îi revine o cauzalitate absolută, care nu intră în relaţie directă cu cele cauzate. Proclus va vorbi în acest sens despre o „cauzalitate care transcende toate cauzalităţile"5. Proclus imaginează un sistem ierarhic de transmitere a unităţii, de la unul absolut până la limita inferioară a procesiunii fiinţei: de la unul absolut, unitatea trece la henade, de la henade ea trece la fiinţele prime, inteligibile - care sunt monade sau idei -, iar de la idei, ea trece la fiinţele determinate, subsumate unei idei sau alteia. fiecare henadă și apoi fiecare monadă (sau idee) este principiu pentru zona de fiinţă care îi este subordonată, ceea ce face ca termenul însuși de „principiu" să fie relativizat și să nu se mai refere doar 1 Proclus, Teologia platonică, iii, 3, 13.19–23. 2 Proclus, Teologia platonică, iii, 3, 13.12. 3 Proclus, Teologia platonică, iii, 9, 36.13–15. 4 Proclus, Teologia platonică, iii, 9, 14.1–3. 5 Proclus, Teologia platonică, iii, 4, 15.4. Capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de ființă 271 la principiul absolut. de asemenea, dacă privim dinspre fiinţă înspre principiul prim, observăm că fiecare lucru participă la unitate prin intermediul clasei de fiinţă care îi este imediat superioară, apoi, clasele de fiinţă participă la henade; deasupra henadelor, nu mai este decât principiul absolut, care guvernează întreaga realitate, fiind el însuși considerat o „henadă a henadelor"1. În urma acestei analize, ne putem întreba dacă nu cumva aporia subzistă - într-o formă și mai subtilă - în soluţia oferită de Proclus. Astfel, pe de o parte, Proclus insistă asupra transcendenţei principiului și asupra faptului că generarea fiinţelor nu afectează cu nimic transcendenţa sa; pe de altă parte, atunci când își pune în mod concret problema cum ajunge unitatea în fiinţe, sau cum se face trecerea de la unul inaccesibil la fiinţele plurale, el recurge la pluralitatea unitară a henadelor, pe care o interpune între unu și fiinţe. dacă fiinţele nu participă direct la unu, în schimb, henadele sunt inseparabile de unu. dar, în felul acesta, unului însuși i se atribuie un soi de pluralitate care îi este inseparabilă, el însuși este o „henadă a henadelor". În plus, henadele sunt unite atât cu unul absolut2 (ca manifestări ale acestuia și ca fiind cele mai apropiate de el), cât și cu fiinţele (ca vârfuri ale acestora și ca acel nivel care în fiecare fiinţă este cel mai unitar). Totuși, în felul acesta - deși vrea să păstreze caracterul inaccesibil și imparticipabil al unului absolut -, Proclus ajunge să admită un acces indirect al fiinţei la principiul de dincolo de fiinţă; el arată că, prin intermediul henadelor, fiinţele sunt unite cu unul absolut3. observăm, de fapt, că problema cea mai radicală a neoplatonismului - spre care se concentrează toate eforturile filozofilor deja 1 Vezi Teologia platonică, ii, 65, 12. 2 Vezi Teologia platonică, iii, 3, 14.2–3: „prin natura lor, [henadele] sunt unite unului". 3 Vezi Comentariul la Parmenide, 1043.26–29: „apoi, chiar și în monade, considerăm această demnitate [de principiu] în ceea ce au ele mai înalt și mai unitar [adică henadele], în măsura în care și acestea sunt unite cu unul, deificate și inseparabile de acest principiu sublim". PARTeA ii: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM272 discutaţi și pentru care orice soluţionare este doar parţială - constă în aceea că, pe de o parte, gândirea este nevoită să afirme inaccesibilitatea principiului prim (atât pentru gândirea care ar încerca să-l descrie, cât și pentru fiinţa care tinde spre o legătură concretă cu acesta) dar, pe de altă parte, gândirea trebuie să acorde principiului un rol concret în constituirea realităţii, și astfel ea ajunge atât să îi dea principiului o descriere (fie și recunoscută ca neadecvată), cât și să accepte o legătură, sau un contact (fie și mediat) între principiu și fiinţa de după el. Problema este concentrată în expresia „dincolo de fiinţă", prin care ne referim la principiul prim, expresie care indică în același timp - și în mod paradoxal - atât depășirea fiinţei de către principiu, cât și faptul că acest principiu ce depășește fiinţa este totuși principiu al fiinţei, dând fiinţei ceea ce îi este propriu1. expresia „dincolo de fiinţă" are astfel o dublă direcţionare, sau un dublu sens în care poate fi citită: atât dinspre fiinţă înspre ceea ce o depășește, cât și invers, de la principiu înspre fiinţa al cărei principiu este. iar cele două sensuri ale expresiei ajung să se contrazică, într-o anumită măsură, sau, cel puţin, echilibrul dintre ele este foarte greu de stabilit. dar această situaţie atât de problematică este cea care a împins mai departe meditaţia neoplatonică asupra primului principiu, asupra formulării acestui echilibru atât de fragil între anterioritatea principiului și statutul său de sursă a întregii realităţi. În ultima parte a lucrării noastre, vom analiza felul în care se continuă această meditaţie în opera lui damascius, ultimul filozof neoplatonic care a acordat o importanţă deosebită gândirii unui principiu absolut și felului în care se structurează întreaga realitate pornind de la un principiu de dincolo de fiinţă. Vom vedea cum se constituie gândirea lui damascius pornind tocmai de la această dificultate radicală de a pune în același principiu atât cauzalitatea, cât și transcendenţa absolută. 1 ne amintim că, în textul Republicii, 509 b, unde apare această expresie, „binele de dincolo de fiinţă" este cel ce dă fiinţa, fără a fi el însuși fiinţă, ci dincolo de fiinţă. PARTeA A TReiA dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil

capitolul 1 APoRiA PRinciPiUlUi de dincolo de ToTUl descoperit relativ recent1, damascius a fost un autor destul de controversat în literatura de specialitate, care oscilează între a-i acorda un loc de primă importanţă în istoria neoplatonismului2 și a trece în grabă peste analizele lui foarte fine3, în care limbajul și obișnuinţele gândirii noastre sunt puse de multe ori în încurcătură. este adevărat că gândirea lui damascius urmează niște reguli nu tocmai lesne de înţeles și nu se lasă ușor sistematizată și redată. Acest lucru se datorează faptului că damascius încearcă o abordare radicală a principiului prim, una care nu mai face nici o concesie manierei duale în care gândim noi. În căutarea primului principiu, damascius forează în singura „materie" pe care o are la îndemână, anume în gândirea însăși - fie cea deja fixată în textele tradiţiei, fie propria sa gândire, propriul său 1 Tratatul Despre primele principii a fost editat pentru prima dată - într-o variantă foarte restrânsă - în 1722–1724 de către J. chr. Wolf; o primă ediţie completă a tratatului De principiis apare în 1826, fiind realizată de Joseph Kopp, iar ediţia care cuprinde atât tratatul De principiis cât și tratatul In Parmenidem este oferită abia în 1889–1899 de către charles e. Ruelle. Prima traducere apare în limba franceză în 1898, aparţinând lui A. ed. chaignet. Traducerea în limba română, pe care o vom folosi în continuare, este damascius, Despre primele principii: aporii şi soluţii, vol. i, trad., introducere și note de M. Vlad, Humanitas, 2006. 2 Vezi, de pildă, J. dillon („damascius on the ineffable", Archiv für die Geschichte der Philosophie, 78, 1996, p. 124), care îl consideră pe damascius un filozof de talia lui Plotin. 3 Vezi, de pildă, R. T. Wallis, The Neoplatonists, duckworth, london, 1972, p. 158, care îl consideră pe damascius prea obscur, pretinzând că el nu face decât „să pună în evidenţă implicaţiile învăţăturii tradiţionale" și că, în felul acesta, el ajunge aproape „să anihileze întreaga ierarhie neoplatonică". PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil276 discurs - care caută principiul și care se vede în neputinţa de a-l exprima. damascius încearcă să descopere motivele ascunse ale acestei neputinţe, forţând la maxim limitele exprimabilului și identificând de fiecare dată „distanţa" ce separă orice afirmaţie despre principiu de principiul însuși, de natura lui transcendentă. În cele din urmă, tocmai prin această analiză detaliată a neputinţei de a gândi principiul, damascius va ajunge să ofere o ultimă perspectivă asupra principiului prim de dincolo de fiinţă. Gândirea lui damascius este în cea mai mare măsură critică, în sensul că el reevaluează punct cu punct „îndreptăţirea" fiecărui concept prin care tradiţia neoplatonică a încercat să sugereze principiul prim. În felul acesta, gândirea lui devine o ultimă privire de ansamblu asupra tradiţiei, însă nu o privire care repetă lucrurile spuse de tradiţie, ci una care repune în discuţie principiul prim și încearcă să obţină o situare originară, „de la început" (TMx ¢rcÁj; în grecește, expresia are ambele sensuri: de la început și de la principiu). interesul studierii lui damascius este, de aceea, unul dublu. Pe de o parte, din punct de vedere istoric, vom vedea că gândirea neoplatonică despre primul principiu se încheie cu această critică generală care o radicalizează și, într-o anumită măsură, o depășește. Pe de altă parte, gândirea lui damascius comportă un aspect foarte actual, în măsura în care el practică un discurs auto-referenţial, care „descoase" propriile sale supoziţii și concluzii, pe măsură ce înaintează. Vom asista la un exerciţiu foarte amănunţit de dedublare în limbaj și metalimbaj, în discurs și metadiscurs, damascius punând de fiecare dată în evidenţă faptul că discursul însuși - prin natura sa - introduce o serie de „aluviuni" în această încercare fundamentală de a gândi principiul. Gândirea lui va fi astfel una care nu se mai constituie pornind de la niște presupoziţii admise necritic, ci de la sesizarea aporiei fundamentale a gândirii: aceea care ţine de tentativa de a concepe totalitatea gândirii și principiul acestei totalităţi. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 277 ceea ce ne propunem în această ultimă parte a analizei noastre este să clarificăm: 1. aporia principiului prim, pe care damascius o pune ca început al gândirii sale, 2. semnificaţia principiului prim pe care îl propune el, anume inefabilul (tÕ ¢pÒrrhton), 3. modul în care gândirea noastră se poate raporta la un principiu inaccesibil. intenţia acestei analize este aceea de a arăta că damascius reușește să pună în acord ideea unui principiu absolut inaccesibil, cu practica unei gândiri care - departe de a abdica de la statutul și menirea ei - se raportează neîncetat la un astfel de principiu: este vorba despre un tip de gândire pe care am putea-o numi aporetică. Mai precis, gândirea aporetică este cea care pune în evidenţă - prin însuși exerciţiul ei susţinut - prezenţa inefabilă a principiului; în sens invers, prezenţa și provocarea constantă a principiului inefabil este cea care stimulează această gândire ultimă, extrem de lucidă, care nu mai lucrează cu presupoziţii admise necritic, ci se auto-deconstruiește, se are constant pe sine în vedere, într-o manieră auto-reflexivă. dacă în mod tradiţional fiinţa era spaţiul preponderent al gândirii, am putea spune că la damascius acest „dincolo de fiinţă" al principiului absolut devine spaţiul preponderent al unei gândiri aparte, care nu mai descrie și nu mai afirmă, ci își încearcă neîncetat propriile limite. A. Situaţia problemei înainte de Damascius Înainte de a trece la discutarea perspectivei lui damascius, se cuvine să precizăm fundalul problematic în care se instalează această gândire. după ce Plotin stabilește ierarhia generală a realităţii, cu cele trei ipostaze ale sale (suflet, intelect, unu) și încearcă să impună anterioritatea absolută a unului faţă de fiinţa inteligibilă, Porfir - deși păstrează dezideratul unui principiu de dincolo de fiinţă - încearcă să găsească o funcţie concretă a PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil278 principiului faţă de fiinţă; el consideră că principiul prim este actul pur de a fi, absolut nedeterminat, pornind de la care se poate constitui fiinţa veritabilă, determinată ca inteligibilă respectiv ca intelectivă. criticând această perspectivă, iamblichos distinge cele două aspecte ale principiului, gândind un principiu-cauză și sursă a fiinţei, respectiv un principiu absolut transcendent fiinţei. Proclus revine la perspectiva plotiniană a unui principiu unic și indicibil, dincolo de totalitatea fiinţei. Totuși, în același timp, el sporește numărul entităţilor și „extinde" spaţiul de dincolo de fiinţă, prin introducerea henadelor, care fac trecerea de la principiul absolut la fiinţa determinată. el introduce astfel ceva determinat și un fel de pluralitate înaintea pluralităţii propriu-zise a fiinţei. „Spaţiul" supra-fiinţial devine astfel „populat" de o lume de zeităţi. observăm că toţi gânditorii dinaintea lui damascius își canalizează atenţia în două mari direcţii: fie aceea de a gândi anterioritatea absolută a principiului faţă de fiinţă, fie invers, aceea de a gândi felul în care fiinţa poate lua naștere pornind de la un astfel de principiu. este vorba, de fapt, de cele două direcţii de analiză care încep să fie distinse în mod explicit o dată cu iamblichos: principiul ca transcendenţă absolută și principiul ca o cauză universală. cu alte cuvinte, este vorba despre cele două sensuri ale lui „dincolo" din expresia „dincolo de fiinţă", care indică în mod tradiţional principiul prim: dincolo ca anterioritate absolută, sau dincolo ca relaţie de cauzare. Aceste două aspecte fundamentale ale principiului prim - respectiv două probleme radicale ale neoplatonismului - au întreţinut întotdeauna o relaţie problematică între ele, iar fiecare gânditor a înţeles în mod diferit paradoxul întâlnirii lor. Așa cum am văzut, după Plotin - care păstrează echilibrul dintre cele două aspecte, fără să discute opoziţia lor - Porfir este primul care atacă frontal problema, încercând să îmbine cele două aspecte; iamblichos le distinge radical, iar Proclus încearcă să le identifice din nou și să rezolve contradicţia dintre ele. Totuși, așa cum am văzut în capitolele anterioare, fiecare soluţie oferită păstra anumite dificultăţi sau aporii inerente. Astfel, Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 279 la Porfir, principiului de dincolo de fiinţă ajungea să fie gândit într-o legătură prea strânsă cu fiinţa, intrând aproape în spaţiul acesteia. la iamblichos, cele două funcţii ajung de fapt două principii, iar relaţia dintre ele este greu de precizat1. Proclus, care face toate eforturile pentru a identifica aceste două aspecte ale principiului, ajunge în cele din urmă să introducă pluralitatea henadelor, deoarece nu poate explica altfel trecerea de la un principiul absolut transcendent la o realitate plurală. Înscriindu-se în această tradiţie de gândire, damascius avea în faţă o sarcină foarte grea: aceea de a dezlega (și respectiv de a relega) iţele aporetice care alcătuiesc problema principiului de dincolo de fiinţă. B. Damascius şi dubla aporie a principiului unic 1. Prima aporie la sfârșitul unei tradiţii de nuanţate meditaţii asupra principiului prim, damascius pare să fie pe deplin conștient de toate aceste dificultăţi care, o dată rezolvate, survin în altă formă și cu subtilităţi și mai adânci. Totuși, aruncându-se la rândul lui în această dispută, el își asumă în mod categoric dificultatea. Astfel, în tratatul său cel mai important - Despre primele principii -, damascius deschide discuţia tocmai cu această dublă problemă a principiului prim ca transcendenţă și cauză absolută, dându-i o formulare sistematică, interogativă și exclusivă2. Aceasta va 1 desigur, în cazul lui iamblichos trebuie avută mereu în vedere dificultatea de a înţelege până la capăt gândirea lui, dată fiind lipsa aproape totală a textelor în care aceste chestiuni sunt discutate. 2 Problema „începutului" scrierilor neoplatonice - pe care, din motive de transmitere a textelor, nu o putem discuta decât în două cazuri (anume la Proclus și la damascius) - nu este deloc lipsită de interes. Astfel, am putea compara stilul celor doi filozofi de a „deschide discuţia". Pe de o parte, avem în faţă modul foarte prevenitor și profund îndatorat tradiţiei, în care Proclus începe Teologia platonică (i, 1, pp. 5–6), făcând apel la zeii depozitari ai adevărului, referindu-se apoi la filozofia lui Platon și la modul în care aceasta a parvenit PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil280 constitui prima aporie a tratatului Despre principii, aporie care va trasa direcţia întregului tratat. iată această aporie: ceea ce numim principiul unic al totului este oare dincolo de totul, sau este ceva ce aparţine totului, fiind vârful celor ce proced de la el? iar despre totul vom spune oare că este împreună cu principiul, sau că este după principiu și <procede> de la el? (damascius, De principiis, ed. Ruelle [R], vol. i, p.1, 4–6) Întrebarea lui damascius este întrebarea fundamentală a neoplatonismului, anume aceea privind situarea principiului faţă de lucrurile derivate de la el: este principiul total suspendat faţă de realitate, într-un „dincolo" absolut, lipsit de orice relaţie cu totul, sau este el acel vârf pornind de la care se constituie totul, dar care, ca atare, păstrează o legătură concretă cu totul și joacă un rol precis în structura pe care o numim totul? damascius radicalizează această întrebare prin aceea că el gândește realitatea ca un tot (t¦ p£nta) și se întreabă unde își are locul principiul acestui tot: în interiorul totului, sau în afara lui? În locul expresiei „dincolo de fiinţă", damascius vorbește despre principiul de „dincolo de totul". desigur, în tradiţia neoplatonică, cele două expresii sunt de mult sinonime: principiul este dincolo de fiinţă, dincolo de toate fiinţele, sau pur și simplu dincolo de toate1. Totuși, așa cum vom vedea în continuare, damascius reia această problemă - a unui principiu de dincolo de fiinţă sau de dincolo de totul - tocmai pentru a proba această expresie, pentru a vedea dacă ea rezistă în faţa unei analize mai aplicate a ideii înseși de „tot" și până la maestrul său, Syrianus, pe care îl numește „ghid al misterelor veritabile". Pe de altă parte, îl vedem pe damascius care, fără să facă apel la vreo tradiţie anterioară, pune direct problema spinoasă a principiului prim și observă că această problemă, cu care întreaga tradiţie și-a măsurat forţele, este, în fond, una irezolvabilă, imposibil de tranșat într-o parte sau alta: înspre principiulcauză sau înspre principiul-transcendenţă. 1 Vezi de pildă Plotin, Enneade, V, 4, 2.39; Proclus, Comentariul la Republica, i, 274.7; Comentariul la Parmenide, 1065.29; 1143.15; 1200.7; Teologia platonică, ii, 73.14. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 281 a sensului de totalitate pe care îl introduce aceasta. În felul acesta, damascius este primul care pune sub semnul întrebării tocmai afirmaţia fundamentală, autoritară - a unui principiu de dincolo de fiinţă, respectiv dincolo de tot -, încercând să vadă dacă ea poate fi acceptată până la capăt, dacă ea este coerentă cu ideea de „principiu al totului" și, în cele din urmă, dacă nu cumva ea introduce în mod neexplicit ceea ce ea vrea să suprime în primă instanţă, adică o relaţie directă între principiu și lucrurile al căror principiu este. damascius va descoperi că, într-un anume sens, această formulă nu este adecvată principiului absolut al lucrurilor. Mai precis, damascius va analiza pe rând mai multe sensuri posibile ale expresiei dincolo de totul (TMpškeina p£ntwn), încercând să o rafineze și să depășească acele sensuri care sunt inadecvate principiului. În cele din urmă, damascius va renunța la expresia dincolo de totul, arătând că despre principiu nu se poate spune nici măcar aceasta, ci și această expresie trebuie suprimată. Să vedem însă cum ajunge damascius la această concluzie. În primul rând, să analizăm modul în care el formulează întrebarea capitală a tratatului Despre primele principii. el pune faţă în faţă două concepte fundamentale ale gândirii neoplatonice - totul (t¦ p£nta, faţă de care nimic nu poate fi mai cuprinzător) și principiul totului (1 tîn p£ntwn ¢rc», faţă de care nimic nu poate fi superior, care pretinde anterioritate absolută faţă de orice altceva) - și se întreabă cum se situează acestea unul faţă de celălalt. Pornind de aici, damascius propune patru alternative: a). principiul este dincolo de tot (TMpškeina tîn p£ntwn) b). principiul este ceva din totul, ca vârf al totului (ti tîn p£ntwn, oOEon koruf») b'). totul este împreună cu principiul (t¦ p£nta sÝn aÙtÍ) a'). totul este după principiu și procede de la el (t¦ p£nta met' aÙt3⁄4n ka ¢p' aÙtÁj). Întrebarea, așa cum o formulează damascius, are structura unui chiasm: cele 4 posibilităţi propuse își corespund două câte două: dacă principiul ar fi dincolo de totul (a), atunci totul ar fi PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil282 după principiu și de la principiu (a'); în schimb, dacă principiul ar fi ceva din totul (b), atunci totul ar fi cu principiul (b'). Într-un fel, acesta este chiasmul problematic fundamental al gândirii neoplatonice. În capitolele anterioare am văzut că nici unul dintre filozofii neoplatonici nu a putut ieși din cadrul acestui chiasm, ci fiecare a discutat o direcţie sau alta a lui. Însă, așa cum vom vedea în continuare, damascius arată că nu se poate ieși din acest chiasm preferând o direcţie a lui și suspendând-o pe cealaltă. el analizează ambele laturi ale problemei - dintre care fiecare poate fi privită atât dinspre principiu, cât și dinspre totul - și arată că fiecare dintre ele ajunge să se blocheze, neputând fi acceptată ca soluţie ultimă pentru raportul dintre principiu și totul. Pentru aceasta, damascius face apel tocmai la sensul ultim al totului, respectiv al principiului, la felul în care aceste două concepte funcţionează în gândirea noastră. În primul rând, ce înseamnă totul? damascius va preciza sensul totului într-o manieră gradată, identificând mai multe caracteristici ale lui: pluralitatea, completitudinea și limitarea. Prima definiţie pe care o dă este aceea că: „în sens absolut, totul este cel din care nimic nu lipsește1". În plus, „totul este o pluralitate limitată (poll¦ peperasmšna), căci cele nelimitate n-ar putea fi propriu-zis totul. Așadar, nimic nu se manifestă în afara totului"2. Totul absolut trebuie să fie limitat, însă nu limitat de ceva din afara sa, ci limitat de faptul că nimic nu i se mai poate adăuga, pentru că nimic nu i se sustrage și nimic nu rămâne în afara sa. Acest totul cuprinde deja toate lucrurile, într-o pluralitate limitată. el este definit ca o totalitate (pantÒthj)3 care presupune limitare şi cuprindere. 1 De principiis, R. i, 1.7–8. o definiţie asemănătoare regăsim la Platon, Theaitetos, 205 a. 2 De principiis, R. i, 1.10–11. damascius se sprijină aici pe problema clasică a infinitului: vezi Aristotel, Fizica, iii, 6; Metafizica, 1067 a 20–23, precum și Plotin, Enneade, Vi, 6, 3.1–3. 3 Termenul este forjat de Proclus, la care apare pentru prima dată, în expresia „totalitate inteligibilă", care desemnează completitudinea paradigmatică a lumii inteligibile, a fiinţei veritabile, descrisă în ipoteza a doua din Parmenide Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 283 dar atunci, damascius observă că, faţă de acest sens al totului, nici măcar principiul nu se mai poate individualiza; principiul însuși nu se mai poate sustrage acestui tot. căci, dacă ar exista ceva care nu intră în totul, ci rămâne în afară, atunci totul însuși nu ar mai avea sensul lui absolut, ci ar fi un tot incomplet, un tot din care lipsește ceva. dar un tot din care lipsește ceva este o contradicţie în termeni, este absurd. În concluzie, dacă luăm în calcul ce înţelegem prin totul, principiul nu poate să fie „dincolo de tot", iar totul nu poate fi „după principiu". Principiul nu poate ocupa decât locul cel mai înalt din totul, adică locul limitei superioare - însă nu poate ieși dincolo de totul. În consecinţă, damascius va spune că: principiul este limita superioară, iar ultimul <lucru care procede> de la principiu este limita inferioară; așadar totul este cu limitele sale (De principiis, R. i, 1.12–2.1) damascius merge însă și mai departe, analizând problema și din perspectiva principiului. el observă că nici sensul prim al principiului - așa cum îl înţelegem în primă instanţă - nu ne îndreptăţește să separăm principiul de totul. Astfel, principiul este înţeles în raport cu lucrurile pe care le produce, cu lucrurile care vin de la el: „principiul este coordonat cu cele ce vin de la el, căci în raport cu acestea el se numește și este principiu" (De principiis, R. i, 2.1–2). Într-adevăr, chiar și în formularea aporiei iniţiale, principiul era numit principiu unic al totului, așadar sensul lui era legat de cel al totului. există astfel o dublă condiţionare între principiu și totul: pe de o parte, principiul este înţeles în relaţie cu totul pe care îl guvernează, așadar el este principiu tocmai prin coordonarea sa cu totul. Pe de altă parte, totul însuși este propriu-zis totul - adică această pluralitate limitată și cuprinzătoare - tocmai datorită prezenţei principiului, care îi oferă unitate și ordine. Astfel, s-ar părea că totul nu lasă principiul în (cf. Proclus, Teologia platonică, iii, 95.15; V, 138.4; In Timaeum, i, 390.21; 426.24). damascius preia acest termen pentru a indica totul în sensul lui cel mai larg, absolut. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil284 afara sa și nici principiul nu poate fi principiu în mod independent de cele ce vin de la el, pe care le guvernează și le ordonează. de aceea, damascius va spune că: prin „totul" înţelegem cele ce sunt plurale și au o coordonare unică, astfel încât în totul se află și principiul (De principiis, R. i, 2.3–4) Principiul nu poate fi separat de totul - pentru a nu pierde sensul însuși al totului - și, în plus, tocmai prezenţa principiului este cea care dă sensul propriu totului. Astfel, prin prezenţa principiului, totul este limitat și complet (căci nici măcar principiul nu este în afara lui), este ordonat și primește o structură și o unitate proprie, care îi permit să fie propriu-zis totul. Prin prezenţa principiului, totul este o coordonare unică1. Pentru a întări cele spuse, damascius face încă o precizare, care vine să răspundă unor posibile obiecţii. Astfel - din perspectiva comună a tradiţiei neoplatonice - s-ar putea obiecta că principiul care este dincolo de totul nu este ceva anume, care să poată fi inclus în totul, respectiv care să rămână într-un fel în afara totului. În al doilea rând, se poate obiecta că dincolo nu are sensul lui în afară, deoarece anterioritatea principiului nu este anterioritatea unui obiect care să rămână pe dinafară, ci este o anterioritate ce ţine de o ordine ontologică diferită: mai precis, principiul nu este de natura totului și, de aceea, nu poate fi inclus 1 expresia „coordonare unică" (m...a sÚntaxij) se regăsește în Republica, 462 c 10. Preluată de Plotin, expresia se referă la unitatea și acordul tuturor lucrurilor din univers, chiar și al celor care în primă instanţă par contrare. Întreaga realitate este o coordonare unică - datorită principiului unic care o guvernează, oferindu-i unitate, ordine și armonie (vezi Plotin, Enneade, ii, 3, 7.14; iii, 2, 2.31; iii, 3, 1.11; V, 1, 9.14). la damascius, expresia este recurentă: R. i, 2.3; 2.9; 13.1; 52.29. ceea ce observă damascius - faţă de Plotin - este faptul că această coordonare unică a totului și-ar pierde sensul dacă am sustrage din ea principiul însuși, care dă totului sensul său deplin de pluralitate completă și limitată. În consecinţă, prima variantă propusă - aceea a unui principiu în afara totului - nu poate fi acceptată. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 285 în totul. damascius răspunde acestor posibile obiecţii, oferind încă o definiţie a totului: numim totul în sens absolut <toate> cele pe care le concepem într-un fel sau altul (De principiis, R.i, 2.5: ka Ólwj p£nta lšgomen ¡plîj Ósa ka Ðpwsoàn TMnnooàmen) Prin această definiţie, damascius lărgește sfera totului și îi dă un alt mod de constituire. În primul rând, totul nu se mai referă doar la suma lucrurilor care există în lumea fizică1. În al doilea rând, totul definit de damascius depășește pe cel definit de Plotin și ajuns deja „tradiţional". Astfel, la Plotin, totul era sfera intelectului divin, care gândea toate lucrurile existente și le făcea să existe concomitent cu acest act de a le gândi. el cuprindea astfel toate lucrurile în manieră paradigmatică. În schimb, damascius aduce lucrurile la un alt nivel, și de aceea totul devine mai cuprinzător și mai strict, nelăsând nimic în afara sa. Astfel, pentru damascius, totul nu mai este determinat de o gândire divină, în care lucrurile sunt prezente în manieră inteligibilă, ca fiinţe propriu-zise. din contră, damascius coboară la sensul concret al gândirii noastre și la ceea ce înseamnă totul în această gândire2. Totul nu mai este tot ceea ce este prezent în gândirea intelectului divin, ci tot ceea ce este prezent în gândirea noastră. În această analiză, damascius va fructifica modul „comun", am putea spune, în care gândim noi totul, respectiv principiul. Altfel spus, el nu pornește de la definirea unui 1 de pildă, în analiza lui Aristotel asupra diferenţei dintre infinit și tot, totul era până la urmă universul, lumea aceasta, dincolo de care nu mai există nimic altceva. infinitul nu poate fi mai mare decât cerul, ceea ce înseamnă că cerul este limita maximă până unde se poate înainta. În schimb, damascius nu se mai oprește la o astfel de limită. 2 Această schimbare de perspectivă trebuie înţeleasă în contextul mai larg în care, începând cu iamblichos, se consideră că sufletul uman a coborât total din intelectul divin. În consecinţă, punctul reper al analizei filozofice nu mai este intelectul divin, ci sufletul uman, acest nod al întregii realităţi, situat între natura divină și cea fizică. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil286 principiu absolut, pe care gândirea nu îl poate cuprinde, respectiv de la definirea unui tot absolut la care gândirea noastră are un acces mediat, niciodată total. din contră, el pornește de la ceea ce înseamnă „pentru noi" principiul și totul. În loc să pornească de sus în jos, damascius pornește de la acest „jos" în care ne aflăm în primă instanţă, de la această atitudine iniţial bulversată în care se descoperă gândirea noastră faţă de concepte precum principiul și totul, pe care, în primă instanţă nu știe cum să le situeze unul faţă de celălalt. el va „amenda" ulterior această atitudine iniţială, încercând să o rafineze, să o înalţe spre contemplarea principiilor prime. În același timp, însă, el va ţine mereu cont de aceste aporii reiterate, în care gândirea noastră continuă să cadă, la fiecare nivel al înaintării. Așadar, în primă instanţă, totul înseamnă „toate lucrurile pe care le gândim, într-un fel sau altul (Ðpwsoàn)". Această ultimă precizare este foarte importantă: desigur, gândirea noastră nu poate cuprinde în sens adecvat anumite lucruri. de pildă, chiar principiul: deși vorbim despre el și îl gândim într-un fel, nu înseamnă că putem să îl definim, sau că putem să îl gândim în mod direct. de fapt, gândim principiul într-o manieră inferioară și inadecvată lui. Totuși, damascius arată că totul cuprinde chiar și ceea ce gândim în acest fel incomplet sau nu complet adecvat. Simplul fapt că principiul este prezent - chiar și într-o formă imprecisă - în gândirea noastră, îl face să intre în ceea ce numim totul. Mai precis, orice am gândi noi că este principiul intră în totul a ceea ce gândim. În acest caz, este evident că principiul sau ceea ce numim principiu nu poate fi dincolo de totul, de vreme ce deja îl gândim într-un fel. observăm că, pe de o parte, totul este cel dincolo de care nu mai putem gândi nimic, iar pe de altă parte totul este tot ceea ce gândim. Altfel spus, totul este spaţiul cel mai larg pe care îl poate subîntinde gândirea. dar, faţă de acest sens absolut al totului, principiul nu mai poate fi dincolo, din două motive: fie pentru a nu pierde sensul totului, care nu lasă nimic în afara sa, fie pentru Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 287 că, dacă îl gândim ca „dincolo de totul", principiul va fi un lucru gândit, devenind un element din totul, din tot ceea ce gândim. În concluzie, principiul prim și unic al totului nu poate fi dincolo de totul - cel puţin nu în această manieră care separă principiul și îl instituie în afara totului1. Astfel, prima parte a chiasmului problematic se arată a fi impracticabil. În acest caz, va trebui încercată cea de-a doua variantă, anume ideea că principiul este în totul, respectiv totul este cu principiul 2 (b și b'). Această a doua variantă pare să decurgă în mod direct din respingerea primei variante. Astfel, dacă totul trebuie să fie o coordonare unică a pluralelor, principiul intră și el în aceasta, ca limită superioară a totului. este ceea ce damascius spunea - cu titlul de ipoteză - în aporia iniţială: anume că principiul ar putea fi „vârful"3 totului, cel de la care procede totul. Așadar, dacă principiul ar fi inclus în totul, el nu ar putea ocupa 1 desigur, așa cum vom vedea în continuare, damascius însuși va reveni la expresia „dincolo de totul", însă îi va da un alt sens, încercând să rezolve astfel aporia iniţială a principiului. 2 În aporia iniţială, damascius formulase această a doua variantă spunând că totul este „cu principiul" (sÝn aÙtÍ); atunci când reia propriu-zis această variantă, damascius preferă expresia p£nta met¦ tÁj ¢rcÁj, cu prepoziţia met£ în loc de sÚn. 3 Vârful (koruf») totului nu trebuie înţeles doar ca punctul cel mai înalt la totului, însă care ar rămâne distinct și departe faţă de părţile „de jos" ale totului, fără nici o legătură cu acestea. Koruf» este într-adevăr punctul cel mai înalt, însă în sensul de punct iniţial, sau cap de la care pornesc toate celelalte, care le generează pe toate și le guvernează, rămânând astfel în legătură cu ele. În felul acesta, ceea ce în exterior este plural, în interior este unitar, iar pluralitatea este determinată tocmai de unitatea anterioară. ideea unui cap comun pentru lucruri distincte, sau chiar opuse, trimite la Platon, Phaidon, 60 b 8: durerea și plăcerea sunt legate, ca și cum ar avea un cap unic. În neoplatonism ideea este des întâlnită, cu referire la principiul unu, care precede și determină pluralitatea lucrurilor ce compun totul și care pot fi uneori chiar contradictorii. o imagine sugestivă în acest sens o întâlnim la Plotin (Enneade, Vi 5, 7.7–11): faţă de unul anterior, fiinţele sunt precum feţele multiple ale unui singur cap (koruf»); acestea toate privesc în afară și de aceea sunt incapabile să perceapă unitatea simplă de care ele depind. Proclus folosește și el această idee a unului ca un cap unic anterior contrariilor (vezi, de pildă, Comentariul la Parmenide, 741.4). PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil288 decât locul cel mai înalt, al cauzei generatoare, al limitei superioare a totului. Totuși, damascius respinge și această alternativă, iar explicaţia lui în acest sens este una foarte scurtă: dar dacă totul este împreună cu principiul, principiul totului nu poate fi ceva anume, căci atunci <principiul> ar fi inclus în totul; de aceea, coordonarea unică a tuturor, pe care o numim totul, rămâne fără principiu și fără cauză, pentru a nu înainta la infinit. (De principiis, R.i, 2.8–10) el preia, de fapt, opinia comună gânditorilor neoplatonici, conform căreia principiul totului nu poate fi el însuși ceva din totul1. Argumentul său este că, dacă principiul ar fi ceva din totul, atunci am obţine un nou tot, care include principiul, iar acestui tot ar trebui să îi căutăm în continuare un alt principiu, înaintând astfel la infinit - dacă fiecare nou principiu obţinut ar intra din nou în alcătuirea totului. observăm o tensiune între cele două direcţii ale gândiri: pe de o parte, sensul totului ne obligă să includem și principiul în totul; pe de altă parte, includerea principiului în totul și gândirea lui ca atare, drept ceva din totul, ne face să pierdem sensul principiului. dacă separăm principiul de totul, pierdem totul; în schimb, dacă includem principiul în totul, pierdem principiul. În concluzie, ambele situări propuse pentru principiul totului - atât ca dincolo de totul (a) cât și ca inclus în totul (b) - sunt respinse. Principiul totului nu poate fi stabilit în raport cu totul: nici în afara, nici înăuntrul lui. de asemenea, totul nu poate fi 1 Vezi Plotin (Enneade, iii, 8, 9.39–42), care arată că principiul nu poate fi ceva din totul, pentru că atunci el nu ar mai putea da naștere totului însuși. Vezi de asemenea Enneade, V, 3, 13.2–5, unde Plotin pune în legătură expresia „dincolo de toate și dincolo de intelect" cu faptul că principiul nu este ceva din totul. Vezi de asemenea Enneade, V, 5, 13.20–21: „principiul nu este nici toate, nici ceva dintre toate". Proclus preia această idee în Teologia platonică, ii, 37.24–25: principiul unu nu poate fi ceva din toate, de vreme ce toate provin de la el. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 289 înţeles nici ca fiind după principiu (a') - lăsând principiul în afara sa - nici ca incluzând principiul (b'). 2. A doua aporie damascius merge însă și mai departe, pentru a pune în evidenţă dificultăţile implicate de conceptul de „principiu al totului". de data aceasta, el pornește de la totul și se întreabă cum este situat acesta faţă de principiu. În acest sens, damascius formulează o aporie pornind de la o afirmaţie a lui Aristotel: „orice lucru trebuie sau să fie principiu, sau <să provină> de la un principiu"1. din expresia lui Aristotel deducem că, o dată admisă existenţa principiului, realitatea se împarte în două: în principiu și în ceea ce vine de la principiu. damascius, însă, va aplica această afirmaţie la cazul totului: ce este totul însuși? este el principiu, sau provine de la principiu? damascius va observa că, în cazul totului, nici una dintre alternativele formulate de Aristotel nu este acceptabilă. În primul rând, dacă totul ar proveni de la principiu, am ajunge din nou la ipoteza (a), pe care damascius a combătut-o deja: anume aceea că principiul ar fi în afara totului. dar, așa cum s-a arătat mai sus, în afara totului nu poate fi nimic. În al doilea rând, totul nu poate fi el însuși principiu, căci ar însemna că totul produce la rândul lui ceva, care rămâne, din nou, în afara totului, ca un efect al totului. dar în afara totului nu poate fi nimic, nici măcar în sensul a ceva inferior faţă de totul. În consecinţă, totul nu poate fi nici principiu, nici nu poate proveni de la principiu, și nici nu poate să conţină principiul, ca 1 Aristotel, Fizica, iii, 203 b 6. În acest context, Aristotel arată de ce unii filozofi au făcut din infinit un principiu: orice lucru trebuie sau să fie principiu, sau să provină de la principiu; dar infinitul nu poate avea un principiu înaintea sa (căci acest principiu ar limita infinitul, făcându-l să nu mai fie infinit); în concluzie, el trebuie să fie principiu. În schimb, damascius aplică afirmaţia lui Aristotel tocmai asupra totului, pe care, în linia analizelor aristotelice, l-a definit mai înainte ca având limite. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil290 pe unul dintre elementele sale. la rândul său, principiul nu poate fi nici înaintea totului, nici inclus în totul, și nici totul însuși. cele două aporii cu care începe tratatul lui damascius vizează de fapt posibilitatea de a gândi totul și principiul într-un raport oarecare. damascius arată însă că este imposibil - cel puţin în primă instanţă - să stabilim un astfel de raport direct, deoarece felul însuși în care noi gândim totul nu poate fi în acord cu felul în care gândim principiul. la nivelul gândirii noastre obișnuite, la nivelul a ceea ce înţelegem noi prin principiu, respectiv prin totul, este imposibil să stabilim ce ar însemna cu adevărat un principiu unic al totului. Aceasta este situaţia în care ne aflăm în mod obișnuit: anume în imposibilitatea de a gândi principiul totului. Aceasta este situaţia de la care pornim, și pe care damascius a ţinut să o evidenţieze încă de la început. Totuși, consecinţa acestei imposibilităţi, a acestei aporii fundamentale în care ne aflăm, nu este în nici un caz suprimarea acestei probleme (a principiului totului), nici renunţarea la ţinta cea mai înaltă a gândirii neoplatonice. din contră, damascius va face un pas surprinzător, anume el va încerca să gândească principiul pornind tocmai de la aceste aporii iniţiale, care arată că principiul nu poate fi gândit nici ca un lucru anume (care ar intra în totul), nici ca o entitate exterioară totului (care din nou ar intra în totul, prin simplul fapt că e gândită într-un fel), nici ca fiind totul însuși. C. „Unul-tot anterior totului" şi ieşirea parţială din aporie 1. Unul şi unificatul ca principii după această primă parte aporetică - ce pare să „traseze terenul" analizei prin marcarea dublei imposibilităţi1 de a gândi principiul totului -, damascius trece la o discuţie mai amănunţită a felului în care totul și principiul au fost deja gândite în 1 imposibilitatea este dublă, desigur, pentru că este privită și din perspectiva principiului, dar și din perspectiva totului. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 291 tradiţia neoplatonică. intenţia acestei analize este una dublă: pe de o parte, aceea de a identifica în continuare aporiile recurente ale principiului totului, iar pe de altă parte aceea de a identifica - pornind de la aceste aporii - maniera ultimă în care trebuie înţeles principiul absolut, cel care ar depăși dificultăţile de până acum. damascius pune mai întâi în evidenţă acele caracteristici ale totului pornind de la care putem face trecerea înspre principiu. el arată că „totul este văzut în pluralitate și, în același timp, întro anumită distincţie" (De principiis, R. i, 2.17). Altfel spus, totul este o pluralitate, însă nu o pluralitate de lucruri identice - așa cum ar fi de pildă un număr format din unităţi identice - ci o pluralitate de lucruri care se disting între ele, care intră sub genuri și specii diferite. Pluralitatea și distincţia ies în evidenţă la prima privire pe care o acordăm realităţii în care trăim. Totul este, în fond, pluralitatea diversă a fiinţei, atât a celei sensibile, cât și a celei gândite. dar tocmai aceste caracteristici ale totului ne fac să căutăm un principiu al totului. ele sunt cele care ne „intrigă" și ne fac să ne punem întrebarea: de unde și cum au apărut toate acestea? este întrebarea pe care și-o pune și damascius: „cum se face că a apărut imediat o anume distincţie și pluralitate?" (De principiis, R.i. 2.18-19). Urmând doctrina comună neoplatonică, el va spune: Poate că totul nu este în distincţie și în pluralitate sub toate aspectele, ci vârful celor plurale este unul, iar monada celor distinse este unificatul (De principiis, R.i, 2.19–20) Totul s-a arătat a fi plural și distinct, însă nu sub toate aspectele, sau nu complet, nu peste tot, nu întru totul 1. Totul nu poate fi doar plural, căci, așa cum arătase deja Plotin, o pluralitate pură, infinită, ar fi absurdă: ea n-ar putea fi gândită și n-ar putea nici măcar să se constituie ca pluralitate. Același argument se poate face și pentru distincţie. În concluzie, totul este plural și în 1 Termenul pantacÍ conţine rădăcina p£nta, totul; exprimarea lui damascius este într-un fel circulară: totul este în pluralitate și distincţie, însă nu întru totul. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil292 distincţie, însă el nu poate fi doar plural și nu poate fi doar în distincţie, ci trebuie să existe ceva care unifică totul, restrângând pe cele distincte, respectiv pe cele plurale. Totul se constituie mai degrabă din întâlnirea pluralităţii cu unitatea care restrânge pluralitatea, respectiv din întâlnirea distincţiei cu unificarea ce restrânge pe cele distincte. Totul nu poate fi gândit ca totul decât dintr-o perspectivă înglobatoare, din care el nu mai apare ca plural și distins, ci ca unificat, respectiv unitar. Această perspectivă înglobatoare este dată de unu, respectiv de unificat: acestea restrâng pluralitatea, respectiv distincţia totului, făcând din el un tot propriu-zis. dar ce sunt acest unu, vârf al pluralelor, respectiv acest unificat, monadă a celor distinse? la prima vedere, răspunsul pare de la sine înţeles: unul și unificatul sunt tocmai ipostazele prime din schema generală a realităţii neoplatonice, așa cum a fost ea alcătuită deja de Plotin. Unul este principiul prim, non-plural, unul primei ipoteze din Parmenide, descris ca acela care suprimă orice aspect plural al fiinţei (părţi, întreg, început, sfârșit, formă, timp, etc.). el este așadar opus pluralităţii. În schimb, unificatul este a doua ipostază principială, pe care Plotin o numea intelect1, iar filozofii anteriori o numeau fiinţă. el este acela pe care ipoteza secundă din Parmenide îl descrie ca pe un unu-plural ce traversează întreaga 1 Termenul însuși de „unificat" nu apare la Plotin; totuși, în Enneade, Vi, 6, 9.29–31, se face diferenţa între fiinţele distincte și fiinţa în sensul ei cel mai înalt, anterioară distincţiei: fiinţa în sine (tÕ Ôn) este numărul unificat (¢riqmÕj 1nwmšnoj), pe când fiinţele plurale (t¦ Ônta) reprezintă numărul desfășurat. după Plotin, termenul apare din nou la Porfir: vezi Sententiae, 37.24, Vita Pythagorae, 49.15. iamblichos folosește termenul de unificat (De mysteriis, i, 5.61; i, 9.50) pentru a indica unitatea zeilor, anterioară diviziunii lor pe clase; lumea unificată a zeilor umple toate fiinţele, rămânând însă unitară, așadar anterioară distincţiilor specifice fiinţelor. Proclus este primul care dă termenului de unificat un sens „tehnic". Unificatul este fiinţa veritabilă, inteligibilă, mai precis primul ei moment, cel mai înalt și mai unitar (vezi Teologia platonică, i, 4, 18.17–20, unde Proclus se referă la pasajul din Sofistul, 245 b). după unul absolut, procesiunea fiinţei începe tocmai de la acest prim moment unificat. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 293 sferă a fiinţei, unificând astfel toate părţile fiinţei, dar însoţind fiinţa în toată pluralitatea în care aceasta se desfășoară. de asemenea, unificatul corespunde fiinţei din Sofistul, 245 b: aceasta are o unitate proprie, însă nu este unul însuși, anterior. fiinţa stă sub condiţia unului sau este afectată de unu, însă rămâne totuși diferită de el, deoarece, în esenţa ei, ea este plurală. dacă unul este opus pluralităţii, fiind cel care restrânge pluralitatea totului, unificatul este fiinţa veritabilă, inteligibilă și unitară, care restrânge distincţiile dintre fiinţe. ştim că Plotin considera că în intelectul divin (fiinţa cea mai unificată) nu mai există distincţiile proprii fiinţelor determinate, ci toate formele sunt prezente în manieră unitară, fără a mai fi separate propriu-zis. 2. „Unul-tot anterior totului" Totuși, ceea ce este nou în contextul de faţă al analizei lui damascius este faptul că, pentru el, nu numai unificatul este totul, ci și unul este totul. la Plotin, intelectul divin era totul: într-o manieră paradigmatică, el conţinea raţiunile de a fi ale tuturor lucrurilor. În schimb, unul nu mai era totul, ci dincolo de tot, fiind dincolo de intelect; unul era doar puterea totului1, acea putere de a genera totul conţinut de intelect, însă rămânea el însuși dincolo de totul. În schimb, damascius consideră că, atât unificatul, cât și unul anterior, sunt maniere din ce în ce mai unitare ale totului însuși. Trecerea de la totul propriu-zis (ca pluralitate în care funcţionează deja distincţia) la unificat și apoi la unu se face prin simplificarea și „concentrarea" totului într-o 1 Plotin, Enneade, V, 1, 7.9–10 (tÕ n dÚnamij p£ntwn). de asemenea Enneade, V, 4, 2.39–40: „acela [unul] este puterea tuturor, pe când celălalt [intelectul] este deja totul" (TMke‹no mn dÚnamij p£ntwn, tÕ d 1⁄2dh t¦ p£nta). Totuși, această indicaţie, conform căreia unul ar fi puterea totului, este cea care deschide calea înţelegerii principiului prim ca fiind deja totul. Astfel, Porfir va spune că toate lucrurile sunt în toate: în intelect, totul este în mod inteligibil, iar în cel de dincolo de intelect (așadar în principiul de dincolo de fiinţă), totul este într-o manieră non-inteligibilă și supra-esenţială (sau supra-fiinţială) (vezi Porfir, Sententiae, 10). PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil294 unitate din ce în ce mai strânsă, reducând mai întâi distincţiile din cadrul totului, unificându-le, apoi reducând la unitate însăși pluralitatea specifică totului. Atunci când spune că unul însuși este totul, damascius urmează de fapt stringenţele - sau avertismentele - celor două aporii cu care a început tratatul Despre primele principii. Astfel, prima aporie arăta că principiul nu poate fi nici în afara totului, nici în totul. În consecinţă, damascius nu va include unul în totul, dar nici nu-l va izola de totul. Unul nu este nici în totul, nici în afara totului, ci unul este chiar totul. În acest sens, damascius aduce un argument deja clasic, pe care îl întâlnim și la Plotin și Porfir: „el nu este unu în sensul de minim, așa cum se pare că a spus Speusip" (R.i, 2.25–3.1). dacă totul este o pluralitate completă, desăvârșită, atunci principiul totului - adică unul - nu poate fi inferior totului. dacă totul este maximul posibil pe care îl putem gândi, unul nu poate avea sensul unui minim. el nu neagă și nu suprimă totul; din contră, el este chiar totul, el cuprinde totul1. dar aici intervine „corecţia" sau stringenţa impusă de cea de-a doua aporie cu care începe tratatul De principiis. Aceasta arată că totul însuși nu poate fi principiu. de aceea, unul însuși nu se identifică pur și simplu cu totul, în sensul cel mai de jos al totului - anume ca pluralitate și distincţie. Unul este totul, însă într-o manieră anterioară desfășurării plurale a totului: acest unu este tot ceea ce sunt pluralele în procesul diviziunii lor, numai că el este toate acestea anterior diviziunii, prin indivizibilitatea lui absolută (De principiis, R.i, 2.24-25) 1 ideea că unul nu poate fi un minim apare și la Plotin (Enneade, Vi, 9, 6.4), care însă nu îl amintește pe Speusip, și la Porfir (Comentariul la Parmenide, cf. P. Hadot, 1968, vol. ii, pp. 65–113), care, ca și damascius, critică poziţia lui Speusip. deși oferă același argument, Plotin și Porfir ajung la o soluţie întrucâtva diferită de cea a lui damascius. cei doi arată că unul este indivizibil, nu pentru că ar fi lucrul cel mai mic cu putinţă, ci, din contră, pentru că este o putere nelimitată. Totuși, pentru Plotin - urmat de Porfir - această putere nelimitată nu este ea însăși totul, ci este dincolo de totul. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 295 În consecinţă, ţinând cont de aporiile iniţiale ale principiului - mai precis, de aporiile relaţiei dintre principiu și totul - damascius descrie unul (acest principiu prim al tradiţiei neoplatonice1) printr-o relaţie foarte nuanţată între unitate și totalitate, între unu și totul: „unul însuși este totul, anterior totului" (R.i, 3.3). „Unul-tot anterior totului" (n p£nta prÕ p£ntwn) pare a fi un compromis între stringenţele și imposibilităţile expuse în aporiile iniţiale ale principiului prim. el este acel punct de mijloc care reușește să nu cadă nici într-o extremă, nici în cealaltă, din cele asupra cărora avertizează aporia. iată cum gândește damascius această soluţie extremă. În primul rând, „unul-tot anterior totului" nu este separat de totul, izolat în afara totului (precum în varianta (a) din prima aporie), în acel spaţiu care - din perspectiva totului - este imposibil de gândit și chiar absurd. Între unu și totul nu mai este o relaţie de excludere; din contră, „unul-tot anterior totului" este chiar totul. el este „unul care a absorbit totul"2. În al doilea rând, „unul-tot anterior totului" nu este ceva din totul (precum în varianta (b) din prima aporie) și nici totul însuși, ca pluralitate limitată (precum în a doua aporie), ci el este anterior pluralităţii totului, fiind cel care - prin 1 desigur, ne referim la linia predominantă a tradiţiei, care a păstrat unul ca principiu prim, având însă în vedere că există și cazuri - precum cel al lui iamblichos - care par să se abată de la această linie. 2 damascius, De principiis, R.i, 3.1 (¢ll' n aej p£nta katapiÒn). este interesant de observat că damascius preia aici o expresie pe care Plotin o folosea pentru intelectul divin, care conţine și el totul, în manieră paradigmatică. este vorba de termenul katap...nw, care înseamnă propriu-zis a înghiţi; acesta apare în mitul zeului cronos, care își înghite propriii fii (vezi Hesiod, Teogonia, 459, precum și Fragmentele orfice, fr. 82, 129, 146, 167). la Plotin (Enneade, V, 1, 7.31), această imagine devine o metaforă pentru intelectul divin, care înghite din nou fiinţele pe care le-a generat, păstrându-le astfel mereu în sine. Plotin vrea să indice astfel plenitudinea și perfecţiunea fără nici o lipsă a intelectului divin. Aceeași idee este reluată de Proclus (Comentariul la Timaios, ii, p. 93.18–19). În schimb, observăm că la damascius metafora nu se mai referă la ipostaza secundă (intelect sau unificat), ci la unul anterior. Acest lucru se datorează faptului că, pentru damascius, nu numai unificatul (așadar intelectul divin) este totul, ci și unul anterior este totul. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil296 anterioritatea sa faţă de pluralitate - face cu putinţă pluralitatea însăși: Unul a strâns totul laolaltă în simplitatea sa și a făcut ca totul să fie unu. Tocmai de aceea totul procede de la unu: pentru că unul însuși este totul, anterior totului (De principiis, R.i, 3.2) Unul nu se identifică cu nimic din totul; din contră, în el, totul însuși se identifică cu unul. la acest nivel, totul nu mai are funcţia de a îngloba lucrurile (caz în care principiul însuși ar fi cuprins în totul și subsumat acestuia), ci pluralitatea totului este simplificată și subsumată unului. Unul este totul înainte de desfășurarea plurală a totului, în sensul că totul însuși nu se poate desfășura decât pornind de la această iniţială unitate a lui în unul anterior. În concluzie, „unul-tot anterior totului" pare să fie ieșirea din aporiile principiului: astfel, el este împreună cu totul, însă fără a se identifica cu ceva din totul și nici cu totul în ansamblu; de asemenea, el este dincolo de totul, însă fără a fi în afara totului. „Unul-tot anterior totului" este cauză a totului - fiind cel de la care procede totul - tocmai pentru că el însuși este totul; totuși, el este în același timp anterior totului, fiind anterior pluralităţii totului. el este dincolo nu pentru că iese în afara pluralităţii totului, ci pentru că reduce această pluralitate la unitate. observăm că damascius a trecut de la un prim sens al anteriorităţii principiului - care presupunea excluderea principiului în afara totului - la un al doilea sens, anume acela în care principiul este anterior faţă de pluralitatea totului și restrânge totul în unitate. D. Recurenţa aporiei Totuși, această ieșire din aporie nu este decât una parţială, deoarece damascius va descoperi în continuare alte dificultăţi ale admiterii propriei sale soluţii. el însuși va observa că principiul propus de el reintră - pe altă cale - în aporiile care au fost expuse la începutul tratatului și că, din această cauză, trebuie Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 297 depășit. concluzia lui se sprijină pe felul în care înţelegem noi acest principiu numit „unul-tot anterior totului". Analiza lui damascius va juca tocmai în spaţiul foarte îngust dintre principiu și gândirea principiului, dintre admiterea unui principiu al totului și felul în care principiul admis își pierde demnitatea sa de principiu prim atunci când intră în angrenajul gândirii noastre totalizatoare. Pentru a înţelege acest lucru, trebuie să remarcăm care este relaţia dintre cele trei maniere ale totului deja discutate: unul-tot-anterior-totului, unificatul și totul plural. 1. Cele trei maniere ale totului damascius observă faptul că: „atunci când vom desface gândirea noastră pentru a cuprinde totul, nu vom predica totul într-o singură manieră, ci în cel puţin trei moduri: unitar, unificat și plurificat" (R.i, 3.5-7). Trebuie să observăm că cele trei moduri ale totului sunt enunţate în mod intenţionat în această ordine - de la cel unitar la cel plural - pentru că, din punct de vedere „ontologic"1, maniera unitară nu este obţinută din cea plurală ci, din contră, o precede pe aceasta și o face posibilă. ierarhizarea celor trei feluri de tot rezultă și din indicaţia lui damascius, cum că acestea trei sunt: „de la unu și în raport cu unul, după cum obișnuim a spune" (De principiis, R.i, 3.8). damascius reia aici două expresii prin care Aristotel descria unitatea fiinţei, anume ca dependenţă faţă de o categorie unică (¢f'  nÒj) și ca raportare a semnificaţiilor la un termen unic (prÕj ›n)2. Aristotel vorbește în aceiași termeni despre bine (în sensul că toate bunurile provin de la o origine comună și converg 1 desigur, totul-unitar, care corespunde „unului-tot anterior totului" este anterior fiinţei propriu-zise (care se situează la nivelul unificatului). de aceea, termenul „ontologic" este impropriu în acest context; dacă îl folosim, ne referim doar la rangul pe care îl au cele trei feluri de tot în ierarhia generală a realităţii. 2 Vezi Aristotel, Metafizica, 1003 a 33. Vezi, de asemenea, P. Aubenque, „les origines néoplatoniciennes de la doctrine de l'analogie de l'être", în Néoplatonisme. Mélanges offerts à Jean Trouillard, les chiers de fontenay, 19–22, enS, 1981, pp. 63–76. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil298 spre un același bine) 1, precum și despre unu: acesta se spune în mai multe feluri, dar de fiecare dată faţă de unul prim2. În același fel, cele trei tipuri de tot ale lui damascius sunt „de la unu și în raport cu unul (¢f'  nÕj ka prÕj ›n)". Aici, textul comportă o echivocitate, poate nu întâmplătoare, legată de interpretarea cuvântului ›n. Astfel, s-ar putea înţelege că cele trei sensuri ale totului sunt în raport cu un singur termen (care ar putea fi totul), dar se poate înţelege și că sensurile sunt în raport cu unul însuşi. Pentru a găsi interpretarea corectă a textului, trebuie să ne amintim că damascius a spus mai înainte că totul subzistă tocmai prin aceea că el provine de la unu. Așadar, totul plurificat (ca și cel unificat) este un sens derivat de la cel prim, de la unul care este totul. În consecinţă, termenul „de referinţă" (în raport cu care sunt înţelese celelalte) nu este totul cel mai de jos, cel văzut în pluralitate și în distincţie, ci, din contră, este totul în sensul lui unitar. Acesta este „unul-tot anterior totului", pornind de la care își primesc sensul și „realitatea" celelalte două tipuri de tot, derivate, subsumate. Unitatea dintre cele trei feluri de tot este dată de raportarea lor comună la termenul cel mai unitar. În plus, ceea ce numim în mod obișnuit totul - adică totul în pluralitate și în distincţie - își primește sensul tocmai de la acest unu primordial, care este unul-tot anterior totului. ceea ce vrea să sublinieze damascius este că, deși cele trei înţelesuri ale totului sunt distincte și fiecare are ceva specific, totuși ele nu sunt independente, nu sunt lipsite de legătură. ele sunt într-o unitate organică, pe de o parte (¢f'  nÒj) deoarece ele provin de la un termen prim, pe de altă parte (prÕj ›n) deoarece fiecare dintre ele este totul, deși într-un mod specific. deoarece sunt ¢f'  nÒj, adică provin de la același termen prim (unul-tot), înseamnă că există o coordonare (sÚntaxij) între cele trei niveluri (unu, unificat, totul). Pe de altă parte, deoarece fiecare are o relaţie cu același termen prim comun (unul-tot), înseamnă că au între ele un raport, o relaţie (scšsij). 1 Aristotel, Etica nicomahică, 1096 b 27. 2 Aristotel, Metafizica, 1005, a 7. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 299 Această desprindere gradată a pluralităţii pornind de la un principiu unitar este, de altfel, maniera comună de a gândi a tradiţiei neoplatonice. ceea ce aduce damascius în plus este faptul că el nu gândește principiul ca o unitate absolută, anterioară - și la limită opusă totului - ci ca o unitate care este deja totul, într-o manieră simplă, anterioară pluralităţii. Totul este astfel prezent - în maniere diferite - la fiecare nivel: și la cel comun, al realităţii plurale, și la cel al fiinţei veritabile (numită unificat) care cuprinde totul în manieră unificată (analogic unui gen, care cuprinde tot ceea ce sunt speciile sale, însă precede distincţiile propriu-zise dintre specii), și la cel al principiului unitar, anterior oricărei pluralităţi, chiar și celei a fiinţei unificate. Astfel, primordial și dătător de sens este tocmai acest ultim tot, anume cel unitar, cel al unului-tot anterior totului. 2. Dualitatea „unului-tot anterior totului" şi reintegrarea principiului în totul damascius gândește ca principiu această identitate unitară dintre unu și totul, tocmai pentru a ieși din aporia reciprocei excluderi a principiului și totului, respectiv din aceea a reincluderii principiului în totul. dar atunci, de ce nu rămâne damascius la această soluţie? de ce merge analiza lui și mai departe? Tocmai pentru că există o diferenţă sau o ne-suprapunere între soluţia oferită de damascius și felul în care gândirea noastră preia această soluţie, astfel încât soluţia nu poate fi acceptată până la capăt. iată ce spune damascius: dacă, în modul cel mai firesc, am numi totul cele ce subzistă în pluralitate și distincţie, atunci vom stabili drept principii ale acestora unificatul și, mai ales, unul. Însă, dacă și pe acestea le gândim ca fiind totul și le reunim cu totul celălalt, conform relaţiei și coordonării în care se află faţă de el, atunci, așa cum am spus și mai înainte, raţionamentul ne va cere un alt principiu anterior totului, pe care nu se mai cuvine să îl gândim ca totul, nici să îl punem în coordonare cu cele ce proced de la el. (De princiipiis, R.i, 3.8-13) PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil300 damascius observă că principiile propuse de el ajung să fie reintegrate în „totul", întocmai cum se întâmpla în prima aporie formulată la începutul tratatului. Mai precis, deși damascius a propus ca principiu prim unul-tot anterior totului, totuși, gândirea noastră nu poate ieși din sfera totului-plural. ea lucrează în continuare doar la nivelul al treilea al totului - cel care implică pluralitatea și distincţia. iar ceea ce este specific acestui nivel nu este unificarea, ci este mai degrabă totalizarea. desigur, în primă instanţă noi distingem cele trei tipuri de totul și știm că unul este totul într-o manieră unitară; totuși, gândirea noastră le reunește, le pune pe toate în comun (sull£boimen)1, obţinând din nou un tot comun, înglobator. dar, în felul acesta, principiul nu mai este propriu-zis principiu, pentru că este reintegrat în totul. În plus, obţinem un nou tot, virtual, pentru care vom avea nevoie de încă un principiu, așa cum s-a arătat în prima aporie a principiului2. Mai mult decât atât, nimic nu garantează că acel nou principiu, o dată găsit, nu va fi la rândul lui reintegrat în totul și deci, că el nu-și va pierde din nou statutul de principiu, și așa la infinit. Gândirea noastră face aceeași mișcare pe care damascius o punea în evidenţă în prima aporie: anume, gândirea reintroduce principiul în numărul celor al căror principiu este, tocmai pentru că el este gândit ca principiu, așadar într-o „coordonare unică" (m...a sÚntaxij) cu cele ce vin după el3 și în relaţie cu cele de după el (kat¦ t3⁄4n prÕj aÙt¦ scšsin). dar, dacă unul intră în 1 Verbul sullamb£nw are sensul de a pune împreună, a reuni, dar și sensul de a concepe, de a gândi. Așadar, unul și unificatul ajung din nou să fie gândite ca fiind totul și să fie reintegrate în ceea ce numim totul. Însă acest lucru nu poate fi admis în privinţa principiului. damascius trimite la un pasaj anterior (De principiis, R. i, 2.8–9), în care era folosit același verb, sullamb£nw, la forma lui de participiu pasiv (suneilhmmšnhj), pentru a arăta că principiul nu poate fi ceva anume, integrat în totul, căci atunci ar trebui să căutăm un alt principiu al totului astfel format, și fie am înainta la infinit, fie totul ar rămâne fără principiu. 2 damascius, De principiis, R. i, 2.7–10. 3 Într-adevăr, unul a fost propus ca „vârf al celor plurale" (De principiis, R. i, 2.19–20). el este sursa non-plurală a totului, însă rămâne într-o anumită relaţie cu lucrurile plurale al căror vârf este. Capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul 301 această coordonare cu totul, el este reintegrat în totul și își pierde calitatea de principiu. Așa cum am văzut, prezenţa principiului coordonat cu totul este cea care dă sens totului, conferindu-i o unitate proprie, o structură, niște limite constitutive. numai că, tocmai în măsura în care guvernează această coordonare unică a totului, unul însuși ajunge să își piardă statutul de principiu, fiind înglobat de acest tot coordonat. Tocmai în măsura în care este principiu al totului, unul-tot anterior totului ajunge să nu mai fie propriu-zis principiu prim. capitolul 2 de lA APoRiA PRinciPiUlUi lA PRinciPiUl necooRdonAT Unul-tot-anterior-totului nu poate fi acceptat ca principiu absolut, ci el însuși reiterează aporia principiului. Totuși, acest aparent eșec va da un nou impuls gândirii lui damascius. departe de a renunţa la căutarea principiului, damascius vede în aporie tocmai semnul principiului, indicaţia superioară despre cum trebuie să fie principiul, despre cum trebuie păstrat acesta în gândire, sau despre cum gândirea însăși trebuie să se situeze în preajma principiului. Astfel, dacă unul-tot-anterior-totului sfârșește prin a fi reintegrat în totul, pierzându-și statutul de principiu, înseamnă că principiul veritabil trebuie să fie sustras totului, complet necoordonat cu acesta. Pornind de aici, damascius va urmări ce se întâmplă cu gândirea noastră în faţa unui asemenea principiu. Vom vedea că din aporia iniţială se nasc o serie de fenomene care vor deschide drumul înspre principiul absolut, sau, mai precis, înspre „expresia" cea mai înaltă a acestui principiu absolut necoordonat. Aceste fenomene, pe care le vom analiza în capitolul de faţă, sunt: divinaţia, suprimarea discursului, înaintarea în vid înspre nimicul superior fiinţei, travaliile gândirii. Toate acestea ne vor conduce înspre soluţia ultimă pe care o dă damascius problemei principiului prim: anume spre principiul inefabil, despre care vom discuta în capitolul următor. A. Divinaţia unui principiu necoordonat Văzând că „unul-tot anterior totului" nu poate evita aporia, damascius vrea să se ferească de posibilitatea de a regresa la infinit, Capitolul 2: Principiul necoordonat 303 căutând mereu alte și alte principii, unul mai anterior decât altul. el își dă seama că unul-tot anterior totului nu poate fi acceptat ca principiu ultim - ci trimite spre un alt principiu - tocmai din cauză că el rămâne coordonat cu totul al cărui principiu este. În consecinţă, dacă discursul nostru ajunge să caute încă un principiu, anterior chiar și unului-tot anterior totului, atunci înseamnă că, de fapt, principiul pe care îl căutăm trebuie să fie necoordonat totului1: Așadar, sufletul nostru are divinaţia faptului că totul, oricum ar fi conceput, are un principiu dincolo de tot, necoordonat faţă de totul. (De principiis, R.i, 4.6-7) damascius valorizează tocmai neputinţa gândirii de a obţine un principiu absolut2. Gândirea caută în continuare un alt principiu, deoarece unul însuși a fost gândit în același timp ca fiind totul, într-o anumită manieră. dar atunci, înseamnă că gândirea noastră tinde spre un principiu absolut al totului, însă nu doar al totului gândit ca plural sau al totului gândit ca unificat, ci al totului pur și simplu, în orice manieră l-am gândi3. iar condiţia pentru ca acel principiu să fie cu adevărat principiu al totului - în sensul absolut al totului - este aceea ca acest principiu să nu mai fie coordonat cu totul; altfel spus, trebuie ca acest principiu să nu mai poată fi pus alături de totul, pentru a forma 1 Altfel, atâta timp cât am avea un principiu coordonat totului, am reintegra acest principiu în totul, făcându-l să nu mai fie principiu absolut. 2 În faţa acestei prime neputinţe de a exprima principiul, damascius se sprijină tocmai pe aceste aporii și imposibilităţi, pentru a propune perspectiva cea mai radicală din istoria neoplatonismului. neputinţa de a gândi principiul nu este una acceptată cu resemnare, ci devine o metodă foarte puternică de a îndepărta din faţa principiului însuși chiar și ultimele maniere - inevitabil inferioare și inadecvate - prin care acesta era indicat. damascius descoperă prezenţa principiului absolut în însăși ascunderea sa, în însăși imposibilitatea de a-l exprima. Gândirea noastră, chiar dacă nu poate exprima principiului, descoperă propria sa înrădăcinare în acest principiu. 3 Vezi explicaţia lui damascius despre faptul că totul absolut înseamnă „toate cele pe care le putem gândi" (De principiis, R. i, 2.5). PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil304 astfel un nou tot comun. Acest principiu trebuie să fie complet inaccesibil manierei totalizante a totului - respectiv a gândirii noastre, care corespunde totului. observăm că damascius ajunge în felul acesta la un al treilea sens al anteriorităţii principiului faţă de totul1: principiul căutat trebuie să fie „dincolo de totul și necoordonat totului". Totuși, cum putem înţelege faptul că, după ce a respins ipoteza unui principiu care este „TMpškeina tîn p£ntwn" - în chiar primele rânduri ale tratatului - damascius revine acum și spune că sufletul nostru are totuși divinaţia unui principiu anterior totului (TMpškeina p£ntwn)? cum se poate ca ipoteza respinsă mai sus să fie acum readmisă? de fapt, trebuie să distingem între cele două maniere de a fi dincolo (TMpškeina) de totul. În aporia iniţială a totului, era vorba despre un principiu dincolo de totul, dar în raport cu totul, în coordonare cu totul (TMpškeina tîn p£ntwn), într-un dincolo ce se definește relativ la totul. În schimb, acum este vorba de a fi dincolo de totul, însă nu relativ la totul, ci dincolo în mod absolut (TMpškeina p£ntwn), adică fără a mai fi coordonat totului. dintre cele două sensuri complementare ale expresiei „dincolo de fiinţă"2, damascius păstrează aici numai un sens, anume acela al transcendenţei absolute, care nu mai are nici o relaţie cu lucrurile pe care le transcende, tocmai pentru ca nu cumva relaţia să relativizeze transcendenţa. de asemenea, remarcăm că, dacă principiul anterior - identic cu principiul absolut al întregii 1 Un prim sens al anteriorităţii este cel din aporia iniţială a tratatului De principiis, unde era vorba despre un principiu din afara totului (tîn p£ntwn TMktÒj). damascius a respins acest prim sens. Al doilea sens este acela din expresia „unul-tot anterior totului" (n p£nta prÕ p£ntwn), care însă rămâne o anterioritate parţială. Acest al treilea sens al anteriorităţii pe care damascius îl propune acum este unul radical, în care principiul nu mai are nici o coordonare cu totul. 2 este vorba de sensul cauzalităţii, respectiv de sensul transcendenţei. Primul sens este relativ: principiul este dincolo faţă de fiinţa pe care o cauzează, având astfel o relaţie cu aceasta. În schimb, sensul transcendent este absolut: principiul este dincolo de fiinţă, pentru că iese în afara oricărei relaţii cu aceasta. Capitolul 2: Principiul necoordonat 305 tradiţii - este descris ca fiind „unul-tot anterior totului", acest principiu de acum este descris printr-o dublă suprimare a celor două aspecte ale principiului anterior: astfel, el nu mai este „totul", ci este „dincolo de totul" și, în plus, el nu mai este „anterior totului" - păstrând o relaţie de anterioritate cu totul - ci este „necoordonat totului"1. Totuși, întrebarea care se ridică este următoarea: dacă avem în vedere prima aporie formulată de damascius însuși la începutul tratatului, atunci nu cumva chiar și acest principiu - care este dincolo de tot și necoordonat totului - rămâne în afara totului, contrazicând astfel totalitatea totului? Sau, dacă luăm sensul celălalt al aporiei, se poate întreba dacă nu cumva acest principiu de acum intră din nou în totul, de vreme ce gândim chiar și despre el că este principiu, iar totul înseamnă „tot ceea ce gândim, într-un fel sau altul". Pentru a răspunde la această întrebare - și pentru a înţelege cum depășește damascius însuși această problemă - trebuie să observăm modul în care damascius introduce acest principiu în discursul său: el nu spune că acest principiu este gândit, ci că sufletul nostru „are divinaţia" unui astfel de principiu. ce înseamnă acest lucru? dacă principiile de până acum au fost obţinute pornind de la totul și de la necesitatea de a restrânge totul sub o unitate anterioară, în schimb, la acest principiu de acum se ajunge altfel, și anume pornind de la faptul că gândirea însăși - care a obţinut principiile anterioare - rămâne în aporie faţă de principiile pe care le-a obţinut deja. Gândirea nu mai ajunge propriu-zis la acest principiu necoordonat. din contră, tot ceea ce poate gândi gândirea noastră este un lung șir de aporii, în care totul include principiul său și are apoi nevoie de încă un principiu. Aceasta este limita maximă la care poate ajunge gândirea, cu maniera ei 1 Să remarcăm că și „unul-tot anterior totului" a fost obţinut tot printr-o dublă negaţie: el nu era unul în sensul de minim, ci era unu-tot și, în plus, el nu era totul, într-o manieră imanentă, ci „anterior totului". PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil306 totalizantă - desigur, o limită foarte imprecisă, foarte instabilă, mai degrabă o ne-limită. În schimb, faptul că șirul aporiilor ar fi infinit ne arată că această gândire, care nu își mai poate atinge principiul, tinde de fapt spre un principiu pe care ea însăși să nu îl mai poată include din nou în totul, adică spre un principiu necoordonat totului. dar la acel principiu gândirea nu poate ajunge niciodată, ci ea doar indică spre el, prin propriile sale eșecuri repetate. Așadar, principiul prim nu apare propriu-zis în discursul despre primele principii, nu îl gândim, nu îl cunoaștem, dar știm că el trebuie să fie anterior tuturor manierelor noastre de gândire. Acest mod de acces - în care știm de existenţa unui principiu, fără să știm propriu-zis ce este el, ci doar indicând spre el - este descris prin termenul de divinaţie: sufletul nostru are divinaţia (manteÚetai) unui astfel de principiu. este un termen greu de tradus în mod unitar; el înseamnă a avea presentimentul a ceva, a ghici sau a avea divinaţia a ceva. este un termen cu o lungă istorie, pe care trebuie să o reamintim pentru a putea înţelege cum intră el într-un context de filozofie speculativă și ce exprimă acest termen la damascius. la origine, divinaţia sau arta divinaţiei (mantik») este arta prezicătorului, arta oraculară. este vorba despre un mod de cunoaștere non-raţională, care ajunge la opinia adevărată, însă nu prin mijloacele obișnuite ale cunoașterii, anume prin cele deductive, demonstrative, ci prin inspiraţie divină sau prin interpretarea unor semne și simboluri. Pentru a înţelege care este sensul filozofic al divinaţiei, ne vom întoarce la Platon. Acesta distinge două registre ale acestei practici: primul, inferior, este în vederea obţinerii anumitor avantaje imediate ale individului (de pildă aflarea viitorului); al doilea registru este acela în care se urmărește aflarea voii divine, aflarea lucrurilor pe care divinitatea vrea să le transmită oamenilor1. Aceasta este divinaţia inspirată, 1 Platon, Phaidros, 244 d–e. Pentru Platon, sufletul însuși are capacitatea divinaţiei (mantikÒn gš ti ka 1 yuc») vezi Phaidros, 242 c 7: expunând Capitolul 2: Principiul necoordonat 307 superioară oricărei înţelepciuni (swfrosÚnh) umane. dar al lui Apollo, divinaţia inspirată este o formă de nebunie divină, pe care Platon o pune alături de arta iniţiatică, de poezie și de iubire. În Banchetul, 202 e, Platon face legătura dintre acest tip de cunoaștere non-raţională și filozofie. el vorbește despre un tip de divinaţie care este arta specifică filozofului. este vorba despre o cunoaștere care leagă două niveluri ontologice distincte: cel divin și cel uman, realizând astfel o comuniune (koinwn...a) și o mijlocire între oameni și zei, anume prin intervenţia naturii intermediare a daimonului1. Această divinaţie superioară este cea care însoţește iubirea supremă, cea îndreptată spre divinitate. În această iubire, sufletul nu poate ști dinainte și în mod exact ce caută, spre ce se îndreaptă iubirea și dorinţa lui. Totuși, căutarea lui nu este vidă, ci el „ghicește" într-un fel spre ce anume se îndreaptă. Sufletul are un fel de intuiţie sau presentiment al scopului iubirii sale2. Aceasta nu este o cunoaștere împlinită, completă, primul discurs despre iubire, Socrate presimte sau are divinaţia faptului că a greșit faţă de zei în cele spuse. Prezenţa semnului daimonic însoţitor face ca Socrate să apară ca un prezicător (m£ntij). 1 cel care realizează această intermediere este eros, natură daimonică, ce participă atât la natura divină cât și la cea umană. eros transmite zeilor cererile oamenilor, iar oamenilor le transmite mesajele zeilor. divinaţia este așadar un tip de cunoaștere ce se instituie între două lumi care prin natura lor nu pot intra în contact, este o cunoaștere ce leagă două niveluri ontologice distincte. eros unește cele două lumi într-un același întreg. el este o natură filozofică prin excelenţă (el caută înţelepciunea), deoarece în natura lui se întâlnesc atât lipsa unei cunoașteri superioare (rezervată zeilor), cât și dorinţa înaintării spre această cunoaștere. 2 Vezi Platon, Banchetul 192 c 7–d 2. Același sens al divinaţiei apare în Republica, 505 e 1; de data aceasta, Platon pune divinaţia sau presentimentul binelui în legătură cu aporia în care se află sufletul, din cauză că nu știe exact ce este binele pe care îl caută. la damascius, divinaţia și aporia vor fi de asemenea legate între ele. o altă ocurenţă relevantă a divinaţiei este cea din Republica, 516 d 2, referitoare la capacitatea de a intui sau ghici mișcările lucrurilor însele, pornind de la umbrele lor. Așadar, divinaţia se referă în general la capacitatea de a surprinde un nivel superior al realităţii, chiar și atunci când, în cazul principiului prim, o cunoaștere propriu-zisă nu mai este posibilă. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil308 pe care am putea-o exprima în mod explicit, ci este mai degrabă o cunoaștere difuză, care se completează pe parcurs, pe măsura apropierii de lucrul căutat. Totuși, doar prin această cunoaștere specială, sufletul știe să păstreze direcţia corectă a căutării sale. nu este o cunoaștere care pornește de la un obiect prezent „în faţa ochilor", a unui lucru deja întâlnit, deja descoperit, ci este cunoașterea specifică actului însuși al căutării. Pentru a căuta, avem nevoie de o direcţie a căutării. Mai mult, avem nevoie de acea atracţie spre „altceva", spre ceva pe care nu îl deţinem încă în manieră raţională și pe care poate că nici nu îl vom întâlni vreodată în acest fel, dar care, totuși, nu încetează să ne provoace din acea retragere a sa. Astfel, presentimentul este în același timp cel care trezește căutarea. Acest tip de divinaţie va avea o evoluţie foarte interesantă în istoria neoplatonismului. Plotin preia ideea că sufletul, deși nu își cunoaște binele propriu, are totuși un presentiment al lui, pornind de la o imagine slabă pe care o deţine despre bine1. În felul acesta, deși binele rămâne în cele din urmă inaccesibil cunoașterii noastre imperfecte, totuși tindem spre el, ne îndreptăm spre el prin această cunoaștere non-raţională, prin acest presentiment sau divinaţie. Pentru Plotin2, nu numai sufletul are acest presentiment, ci întreaga realitate tinde spre binele suprem, dorindu-l în mod spontan, ca și cum ar ghici că nu poate exista fără el. Proclus preia și el această tematică a doririi unui principiu prim pe care nu îl cunoaștem, dar a cărui prezenţă o presimţim3; necunoașterea principiului, 1 Vezi Plotin, Enneade iii, 5, 7.7, context în care este discutat mitul nașterii lui eros, prezentat în Banchetul 203 b–e. 2 Plotin, Enneade, V, 5, 12.8. 3 Vezi Proclus, Teologia platonică, i, 22, 102.15–22: „Astfel, tensiunea și dorinţa fiinţelor pentru unu este insaţiabilă, căci acest obiect al dorinţei pe care îl caută fiinţele este incognoscibil și insesizabil. neputând nici să cunoască nici să sesizeze ceea ce caută, toate stau împrejurul lui ca într-un cortegiu și sunt în durerile facerii din cauza lui, părând să aibă doar un presentiment despre el (oOEon ¢pomanteÚetai)". În Comentariul la Republica, i, 287.2, se arată că, prin ideea binelui ca scop al tuturor lucrurilor, avem presentimentul faptului că binele este dincolo de fiinţă. În Comentariul la Parmenide, Vii, 58.9, Proclus Capitolul 2: Principiul necoordonat 309 respectiv dorirea și divinaţia lui, sunt puse în corespondenţă cu cele două denumiri tradiţionale ale principiului: unul, respectiv binele. ca unu, principiul ne este necunoscut, dar ca bine, avem dorinţa și divinaţia lui. dacă la Platon divinaţia era o artă a mijlocirii între zei și oameni - în condiţia în care oamenii nu pot avea acces direct la cele divine și nici zeii nu se amestecă direct în cele umane -, în schimb, pentru neoplatonici, începând deja cu Plotin, sufletul uman capătă el însuși o funcţie ontologică de mediere, el aparţinând prin însăși natura sa atât lumii inteligibile, cât și lumii sensibile, anume ca suflet întrupat. Astfel putem înţelege de ce damascius atribuie sufletului divinaţia unui principiu necoordonat. Reluând tema divinaţiei unui principiu absolut, damascius îi dă un sens mai tehnic. la el nu mai este vorba doar de faptul că ne îndreptăm spre un principiu pe care îl dorim, însă fără să deţinem o cunoaștere propriu-zisă a lui. divinaţia capătă un sens „tare", anume acela al unei demonstraţii indirecte a existenţei unui principiu absolut necoordonat. Prin intermediul aporiilor, damascius arată că gândirea tinde spre un principiu care nu mai poate fi inclus în totul și nu mai poate fi gândit în vreo relaţie oarecare cu totul însuși, dar spre care, totuși, sufletul nostru tinde mereu. Astfel, divinaţia nu mai este doar un sentiment - mai mult sau mai puţin vag - al sufletului în căutarea principiului, ci este acest fenomen pe care îl resimte gândirea noastră atunci când încearcă să se apropie de principiu: gândirea nu se poate opri la un principiu anume, pe care să îl gândească alături de totul, sau să îl integreze în totul, ci ea caută un principiu pe care să nu îl mai poată situa în nici un fel faţă de totul, un principiu necoordonat totului. Astfel, dacă divinaţia înseamnă a ghici sau a intui caracterul unui lucru absent, pornind de la anumite semne vizibile care trimit spre acela, în cazul principiului, aporiile funcţionează ca arată că însuși numele de „unu" al principiului produce în noi divinaţia a ceea ce depășește acest concept. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil310 niște semne: din faptul că nu putem surprinde principiul, ci cădem din nou în aporie, „ghicim" prezenţa neexplicită, nemanifestă și inaccesibilă a unui alt principiu. Aporiile sunt cele care, prin recurenţa lor - care tinde să meargă spre infinit -, ne indică faptul că principiul trebuie să fie necoordonat totului. Însăși neputinţa noastră de a concepe principiul ne dă presentimentul sau divinaţia unui principiu de dincolo de tot, pe care totul însuși să nu îl mai poată reintegra. În felul acesta, gândirea nu ajunge propriu-zis la principiu, ci doar descoperă necesitatea existenţei unui astfel de principiu, spre care ea însăși se îndreaptă neîncetat1. În articolul său, „damascius on the ineffable"2, J. dillon, spune că principiul absolut al lui damascius (anume inefabilul) ar fi ceva pe care gândirea îl postulează (manteÚetai) pentru a face explicabile alte fenomene pe care le observăm. În acest sens, dillon compară inefabilul cu găurile negre și cu ceea ce M. Heidegger numește „ereignis" sau „es gibt Zeit"3. divinaţia ar fi așadar o postulare a principiului absolut. Totuși, principiul absolut al lui damascius nu este un postulat al gândirii și nu este admis pentru a explica altceva. Mai degrabă, admiterea lui se face din cauza acestei dorinţe a sufletului nostru, care nu se poate opri la nici un principiu și la nici un sens al totalităţii realităţii. dacă postulare înseamnă admitere fără demonstraţie, în schimb, principiul absolut al lui damascius este într-un fel dedus în umbra aporiilor, necesitatea lui fiind „demonstrată" de prezenţa constantă a 1 Presentimentul sau divinaţia indică mai degrabă nevoia de acel lucru superior spre care ne îndreptăm. iar damascius însuși va vorbi ulterior despre faptul că, urcând treptele realităţii, există o astfel de nevoie - de nedesăvârșire dar și de dorinţă și aspiraţie - spre ceva superior. Această nevoie este resimţită la fiecare treaptă a realităţii, până la principiul cel mai înalt, de dincolo de ultima noastră supoziţie, de dincolo de unu. 2 J. dillon, „damascius on the ineffable", art. cit., p. 127. 3 M. Heidegger, Despre miza gândirii, trad. de c. cioabă, G. cercel și G. lepădatu, Humanitas, București, 2007, pp. 42–43. Aceeași interpretare - care apropie principiul prim neoplatonic (mai precis unul plotinian) de conceptul de Ereignis la Heidegger - este susţinută de J. M. narbonne în La métaphysique de Plotin, suivi de Henosis et Ereignis: remarques sur une interprétation heideggérienne de l'Un plotinien, Paris, Vrin, 2001. Capitolul 2: Principiul necoordonat 311 paradoxurilor ce însoţesc gândirea principiului1. Principiul absolut al lui damascius - numit inefabil - nu este un postulat absolut, de la care începe gândirea, ci este mai degrabă „punctul de fugă" spre care se îndreaptă gândirea, fără însă a-l atinge vreodată. cu aceste precizări, putem reveni la întrebarea pe care am pus-o mai sus: anume dacă nu cumva principiul absolut necoordonat intră și el în aporia iniţială a principiului, instituindu-se ca un lucru din afara totului, sau fiind el însuși reintegrat în totul, prin însăși gândirea noastră totalizantă. Totuși, devine acum clar în ce fel principiul necoordonat iese din această aporie: principiul necoordonat nu mai este gândit în nici un fel, ci, din contră, din ceea ce gândim noi, putem trage concluzia că ne îndreptăm spre principiul absolut, ca spre ceva pe care nu putem niciodată să îl atingem. divinaţia, ca manieră de raportare la principiu, ferește principiul însuși de orice interferenţă a gândirii: el nu este gândit nici ca un lucru din afara totului, nici ca un lucru pe care gândirea ar putea să îl reintegreze în totul, deoarece, de fapt, nu îl gândim deloc. ceea ce gândim este mai degrabă tendinţa gândirii noastre de a se îndrepta spre principiu, dar spre un principiu pe care nici un tot posibil nu îl va putea integra, sau, într-un cuvânt, spre un principiu necoordonat (¢sÚntakton). Totuși, oare nu tot despre un principiu necoordonat vorbeau și filozofii dinaintea lui damascius? ce anume este nou și special în analiza sa? Într-adevăr, ideea unui principiu necoordonat realităţii de după el nu este străină neoplatonismului anterior. Totuși, damascius merge mai departe decât tradiţia care îl precede: el va gândi o manieră radicală de necoordonare a principiului faţă de cele de după el, iar din această perspectivă radicală a sa el va critica în mod indirect tradiţia, în sensul că va observa 1 În plus, așa cum se va vedea din primele două metode de ascensiune spre principiu (De principiis, R. i, 18–38), gândirea nu poate găsi nici un lucru suficient în sine, la care să se oprească. Astfel, nici măcar unul - principiul admis de tradiţie - nu poate fi punctul cel mai înalt, la care gândirea să se poată opri, ci și el suscită alte aporii, făcându-ne să căutăm mai departe. Gândirea însăși este obligată să „alunece în sus", înspre un principiu superior. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil312 că principiul prim al tradiţiei (anume unul absolut) nu îndeplinește acest criteriu al necoordonării, ci, într-un fel, rămâne încă într-o relaţie de coordonare cu totul. În schimb, pentru damascius însuși, această necoordonare absolută va constitui „trambulina" pornind de la care va reuși să treacă spre principiul cu adevărat absolut, de dincolo de fiinţă și de dincolo de întreaga ierarhie de principii propusă de tradiţia neoplatonică anterioară: acesta va fi principiul inefabil. Vom vedea în continuare ce înseamnă pentru damascius principiul necoordonat și cum poate acesta să depășească aporia fundamentală a principiului. coordonarea (sÚntaxij) indică includerea mai multor lucruri într-un întreg, într-o unitate comună. În coordonare intră toate lucrurile care au ceva în comun1, care pot fi așezate împreună, într-o aceeași structură sau ordine (t£xij). coordonarea cea mai largă, care cuprinde toate lucrurile, este descrisă de damascius - în linia întregii tradiţii neoplatonice - drept acel „suflu comun" (ÐmÒpnoia)2 care unește toate părţile realităţii, făcând ca pluralitatea lor să fie unitară. În plus, această coordonare generală a tuturor lucrurilor nu are numai sensul de a uni între ele diversele părţi ale realităţii, făcând din ele o realitate închegată, întreagă, ci, în plus, fiecare parte a realităţii își primește sensul său cel mai propriu tocmai în cadrul coordonării tuturor lucrurilor3. În schimb, principiul prim este singurul „lucru" care - pentru a rămâne cu adevărat ceea ce este - nu poate și nu trebuie să 1 damascius, De principiis, R. i, 13.1–3; 14.9–10. 2 damascius, De principiis, R. i, 5.12–13. cuvânt foarte rar, ÐmÒpnoia desemnează unitatea pe care o imprimă principiul asupra realităţii pe care o guvernează. Aceeași idee este exprimată de termenul sÚmpnoia, de origine stoică, utilizat de Plotin în expresia sÚmpnoia m...a (Enneade, ii, 3, 7.17). faptul că toate lucrurile au aceeași cauză primă face ca ele să alcătuiască un întreg organic. nici un lucru din lume nu este izolat, ci toate sunt legate între ele, într-un suflu comun; un lucru ce are loc într-o parte a universului se repercutează asupra celorlalte lucruri. lucrurile sunt în legătură unele cu altele: „totul conspiră", după cum traduce e. Bréhier. ideea unui suflu unitar prezent în întreaga realitate apare și la Proclus: Teologia platonică, i, 66.12; Comentariul la Parmenide, ii, 762.12; iV, 916.27. 3 damascius, De principiis, R. i, 52.28–29. Capitolul 2: Principiul necoordonat 313 fie inclus într-o astfel de ordine comună, alături de orice altceva; el este singurul care trebuie să rămână complet necoordonat cu cele de după el, adică cu totul. În consecinţă, el trebuie să nu aibă nimic comun cu nici un lucru care intră în alcătuirea totului, iar, în sens invers, nimic din totul nu i se poate aplica principiului, nimic nu îi poate fi adecvat. damascius va aplica această condiţie radicală a principiului necoordonat, încercând să elimine de la principiu orice urmă de comuniune cu totul. el va încerca să se plaseze în proximitatea - foarte greu de situat - a unui principiu care este cu totul sustras din ceea ce cunoaștem, din tot ceea ce gândim sau am putea gândi, din ceea ce îndeobște numim totul. Totuși, cum putem vorbi despre un astfel de principiu și cum reușește damascius însuși să își ia ca ţintă a analizei sale un „lucru" care nu are absolut nimic în comun cu ceea ce gândim noi, instituindu-se într-un u-topic dincolo de totul, în afara realităţii și a gândirii? ce înseamnă acest principiu de dincolo de totul, necoordonat totului? B. Suprimarea discursului 1. Principiul necoordonat nu poate fi gândit în nici un fel În primă instanţă, observăm că, în loc să anunţe dintru început că principiul „de dincolo de totul și necoordonat totului" este inefabilul, damascius pare că amână să dea principiului necoordonat orice expresie. de fapt, el construiește drumul, sau eliberează terenul în vederea propunerii inefabilului. Astfel, imediat ce a ajuns la concluzia că principiul pe care îl caută sufletul nostru este dincolo de totul și necoordonat, damascius întreprinde o respingere radicală a tuturor manierelor în care tradiţia anterioară a indicat principiul absolut. dacă principiul este necoordonat totului, atunci: acesta nu trebuie numit principiu, nici cauză, nici primul, nici anterior totului sau dincolo de tot; cu atât mai mult, nu trebuie să îl proclamăm a fi totul însuși și, în general, nu trebuie să îl proclamăm, să îl concepem sau să presupunem ceva despre el. (R. i, 4.7–10) PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil314 observăm similitudinea cu discursul platonic din prima ipoteză, unde se arată că nici o manieră a gândirii nu are acces la unul absolut1. Totuși, damascius merge și mai departe, aplicând această teologie negativă asupra ultimelor expresii prin care tradiţia indica principiul prim. el începe prin a suprima orice posibilă manieră de a numi principiul absolut. În primul rând, damascius suprimă însuși termenul de principiu; apoi, suprimă modurile tradiţionale de a indica principiul (precum faptul că acesta este primul și cauză), dar și expresiile prin care el însuși a vorbit până acum despre principiul unu (ca fiind totul și anterior totului); în ultimă instanţă, el suprimă și expresia însăși a transcendenţei principiului: dincolo de tot, deși în fraza anterioară el însuși vorbise despre divinaţia unui principiu de dincolo de totul2. dar damascius suprimă nu numai aceste indicaţii asupra principiului, ci și actele cognitive prin care gândire noastră se raportează la principiu: astfel, „nu trebuie să concepem (TMnnoe‹n) principiul, să îl proclamăm (Ømne‹n) sau să presupunem (Øponoe‹n) ceva despre el". cele trei maniere care sunt suprimate aici nu sunt alese întâmplător. Primul dintre ele (TMnnoe‹n) este chiar modul în care gândim totul în sens absolut: „totul este tot ceea ce într-un fel sau altul concepem" (Ósa ka Ðpwsoàn TMnnooàmen)3, tot ceea ce cuprindem cu gândul. Spunând că principiul nu poate fi conceput, damascius arată de fapt că principiul nu poate fi cuprins în totul. este tocmai ceea ce avertiza prima aporie a tratatului De principiis. de asemenea, Øponoe‹n corespunde ultimei maniere în care mai putem spune ceva despre principiul unu: anume printr-o supoziţie (ØpÒnoia): „nu avem nici o noţiune și nici o supoziţie mai simplă decât unul, așadar cum am putea presupune ceva dincolo de ultima supoziţie?" (R.i, 5.16–17). Vom vedea mai jos 1 Platon, Parmenide, 142 a 4–6: unul nu poate fi numit, exprimat, nu poate fi obiect al unei opinii și nu poate fi cunoscut sau simţit. 2 Pentru damascius nici măcar acest „dincolo de totul" (TMpškeina p£ntwn) nu mai poate fi adecvat principiului, deoarece chiar și el indică o raportare a principiului la cele de după el (De principiis, R. i, 10.23). 3 damascius, De principiis, R. i, 2.5. Capitolul 2: Principiul necoordonat 315 de ce damascius suprimă chiar și această ultimă supoziţie pe care o putem avea despre principiu. În ceea ce privește verbul Ømne‹n (a proclama), el a avut o însemnătate deosebită pentru gândirea neoplatonică anterioară. În continuare, vom insista mai mult asupra lui, tocmai pentru a pune în evidenţă până unde merge damascius în încercarea sa de a suprima orice formă de a gândi principiul și cum intervine această suprimare în contextul tradiţiei neoplatonice. 2. Principiul necoordonat nu poate fi proclamat Sensul originar al verbului Ømnšw este acela de a lăuda, a celebra, a înălţa un imn în cinstea cuiva, mai precis în cinstea unui zeu. Pentru tradiţia anterioară, maniera cea mai înaltă în care gândirea putea să întâmpine principiul prim era tocmai prin acest fapt de a-i aduce un imn (Ømne‹n). Se știe că neoplatonicii gândeau ipostazele principiale în analogie cu zeii principali ai panteonului grec (și nu numai). Primul care face această identificare simbolică este chiar Plotin1, care pune nivelurile principiale în corespondenţă cu zeii cei mai înalţi: Uranos, cronos, Zeus. În Enneade ii, 9, 9.33, Plotin vorbește despre faptul că trebuie să lăudăm prin imnuri (Ømne‹n) pe zeii inteligibili și, deasupra lor, pe regele cel mare (adică principiul prim), care își manifestă măreţia prin pluralitatea zeilor de după el. Proclus duce și mai departe această manieră de gândire la interferenţa între filozofic și religios, până acolo încât exerciţiul filozofic nu mai poate fi conceput separat de viaţa religioasă. Viaţa lui Proclus, scrisă de discipolul său Marinus, arată cât de mult se contopesc cele două aspecte: filozofic și religios. Se știe de pildă că Proclus este el însuși autorul unei colecţii de imnuri adresate nu numai zeilor din panteonul grecesc, ci și celor veneraţi de alte popoare. În școala lui Proclus, exerciţiul filozofic devine în esenţa lui un act religios, lectura textelor filozofice primește o valoare rituală, 1 Plotin, Enneade, V, 1, 8. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil316 identificându-se cu rugăciunea1. citite într-o grilă teologică, dialogurile platonice sunt privite ca o revelaţie, ca o „doctrină divin inspirată"2. cel mai teologic dintre dialoguri este Parmenide, dialog epoptic3, adică unul care procură cea mai înaltă iniţiere, nivelul cel mai înalt al contemplării divine. În acest context teologico-filozofic, nu este deloc surprinzătoare cheia în care Proclus interpretează prima ipoteză asupra unului. el consideră că negaţiile din această ipoteză alcătuiesc un imn teologic închinat principiului prim4. Proclus înţelege acest lucru în două sensuri complementare: prima ipoteză este un imn în onoarea unului, în măsura în care acesta transcende toate nivelurile divine5, dar și în măsura în care el generează toate aceste niveluri ontologice6. În felul acesta, imnul primește la Proclus un sens filozofic explicit, în contextul analizelor henologice. În acest sens al său, 1 În acest sens, se poate citi percutantul articol al lui H. d. Saffrey, „Quelques aspects de la spiritualité des philosophes néoplatoniciens de Jamblique à Proclus et damascius", Revue des sciences philosophiques et théologiques, 68, 1984, pp. 169–182, reluat în Recherches sur le néoplatonisme après Plotin, pp. 213–226. 2 Vezi Proclus, Teologia platonică, i, 1, 5.16–18, unde filozofia lui Platon este comparată cu „iniţierea în misterele divine". 3 Vezi Platon, Banchetul, 210 a 1. 4 Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 1191, 34–35 (Ûmnon di¦ tîn ¢pof£sewn toÚtwn ›na qeologikÕn ¢napšmpwn e„j tÕ ›n). 5 În Comentariul la Parmenide, Vii, 1191, 34–35, Proclus pune în evidenţă transcendenţa unului faţă de toate clasele divine. În interpretarea lui Proclus, fiecare nivel al analizei platonice (întreg, parte, asemenea, neasemenea, etc.) corespunde unei clase divine. faptul că în prima ipoteză toate aceste forme sunt respinse de la unu arată că acesta este transcendent tuturor claselor divine, fiind el însuși zeul prim. Proclus arată că negaţiile din prima ipoteză nu au doar o valoare logică raţională. Unul nu este superior doar uneia sau alteia dintre formele analizate, ci unul transcende toate clasele posibile; de aceea, negaţiile nu sunt niște raţionamente distincte, ci ele depășesc raţionamentul. ele nu au sens de cunoaștere, de determinare a unului faţă de celelalte niveluri de realitate. Unul transcende toate nivelurile de realitate posibile, așa cum zeul suprem este dincolo de toate clasele divine. de aceea, deși multiple și distincte între ele, negaţiile din prima ipoteză nu trebuie despărţite și văzute ca raţionamente asupra principiului prim - unul - ci sensul lor cel mai adecvat vine din a le considera în unitate, ca pe un singur imn unitar adus zeului transcendent: unul. 6 Vezi Proclus, Teologia platonică, ii, 11, p. 65.5–15. Capitolul 2: Principiul necoordonat 317 teologic și filozofic în același timp, imnul din prima ipoteză unește cele două aspecte ale principiului: cel al transcendenţei și cel al cauzalităţii. imnul devine astfel modul cel mai potrivit de a ne apropia de principiul suprem, un mod superior gândirii discursive, dialectice1. Acesta este fundalul filozofic în care damascius vine să nege însăși posibilitatea de a aduce principiului prim un imn. damascius atacă tocmai această dualitate ce apare între transcendenţa unului și faptul că el produce totul. Pentru damascius, transcendenţa înţeleasă ca producătoare a totului - pe care damascius a numit-o unul-tot-anterior-totului - rămâne încă în relaţie cu totul și nu mai poate fi cu adevărat principiu prim. de aceea, dacă pentru Proclus prima ipoteză este imnul suprem adus principiului prim, damascius spune că nici măcar imnul nu este potrivit pentru principiul cu adevărat prim. ce sens va avea atunci prima ipoteză, acest text cu o autoritate indubitabilă pentru tradiţia neoplatonică? Sensul pe care i-l va acorda damascius - așa cum vom vedea în continuare - va fi acela de a ne conduce în mod inefabil spre inefabilul însuși, în fața căruia chiar și imnul trebuie suprimat. 3. Principiul necoordonat este dincolo de ultima supoziţie Totuși, așa cum vom vedea, damascius nu face această suprimare radicală decât pentru a împinge gândirea noastră dincolo de ultima supoziţie de care ea este în stare. iar ultima asemenea supoziţie este aceea de „unu", adică este tocmai maniera cea mai înaltă în care tradiţia a indicat principiul prim. desigur, damascius însuși - ca toţi filozofii neoplatonici anteriori - recunoaște că unul nu poate fi gândit în mod propriu-zis, căci gândirea noastră plurală nu poate cuprinde simplitatea acestuia. Totuși, el observă că există încă o manieră în care mai putem să ne raportăm 1 În Teologia platonică ii, 11, p. 65, 16–17, Proclus spune că, după ce înalţă un imn unului, intelectul coboară din nou la nivelul raţionamentelor, unde avem a face cu știinţa dialecticii. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil318 la unu și să ni-l imaginăm într-un fel, și anume pornind de la relaţia lui cu totul: căci ceea ce putem gândi sau imagina este fie ceva ce aparţine totului (iar acesta este sensul cel mai propriu <în care gândim ceva>), fie, pentru o gândire purificată, este totul însuși, chiar și atunci când, reducând și reducându-ne, înaintăm spre cel mai simplu, care este cel mai cuprinzător pentru totul, fiind circumferinţa ultimă, atât a celor ce sunt, cât și a celor ce nu sunt. (R.i, 4.10–14) damascius arată că, într-un fel, putem gândi și acest totul însuși și, mai mult decât atât, putem gândi unul care ţine totul în unitate1. Mai precis, putem gândi unul prin relaţia lui cu totul: prin faptul că unul produce totul și prin faptul că unul restrânge totul la unitate. Pentru totul, unul este „vârful indivizibil", „cel care cuprinde totul", ca o „circumferinţă ultimă" și ca un „coronament"2. Unul cuprinde totul şi tocmai de aceea el pro1 Unul este gândit prin reducerea totului, sau mai precis „reducându-ne" pe noi înșine (¢naluÒmenoi), adică reducând sau simplificând gândirea însăși care cuprinde totul. observăm din nou insistenţa lui damascius asupra subiectivităţii acestei gândiri a principiilor, asupra prezenţei gândirii noastre plurale, care introduce o dualitate inadecvată principiului și care trebuie ea însăși simplificată. Termenul care desemnează reducerea sau simplificarea pe care trebuie să o operăm este ¢nalÚw. 2 „coronament" (qrigkÒj) este un termen din arhitectură ce desemnează partea superioară a unei clădiri, ultimul element care se adaugă unei structuri arhitecturale. Rolul coronamentului este dublu: acesta încheie construcţia, însă, în același timp, el este cel care susţine întreaga structură, dându-i stabilitate. Astfel, deși este ultimul element adăugat, coronamentul poate fi privit în același timp ca primul element în ordinea importanţei. folosind acest termen ca metaforă pentru unu, damascius vrea să pună în evidenţă tocmai această ambivalenţă a principiului: el este în același timp primul în sine, dar și ultimul în sine, sursa tuturor, dar și scopul ultim al tuturor. ca termen filozofic, coronament își are originea în Republica 534 e 2, unde Platon spune că dialectica este coronamentul știinţelor, fiind cea care conduce spre principiul non-ipotetic. damascius, în schimb, aplică termenul de coronament unului însuși. Așa cum dialectica este coronamentul tuturor știinţelor, tot așa unul (obiect al dialecticii la Platon) este coronament al tuturor lucrurilor. Totuși, damascius va Capitolul 2: Principiul necoordonat 319 duce totul. el este punctul prim al totului (pornind de la care totul se desfăşoară), dar şi punctul ultim al totului (în care totul este resorbit în unitate); el închide astfel cercul întregii realităţi, unind începutul cu sfârşitul: „iar cel care este cauza propriu-zisă şi primă, acela este şi scopul în sine şi ultimul în sine"1 (De principiis, R.i, 4.23–24). Unul poate fi astfel gândit pornind de la funcţia pe care o are el faţă de totul. În acest sens, putem să îi aplicăm toate predicatele de mai sus (precum „principiu, cauză, primul sau cel mai simplu"), cu condiţia de a înţelege că, în unu, toate acestea sunt prezente într-o manieră unitară2, iar nu în maniera în care le afirmă gândirea noastră. Unul este astfel un fel de chintesenţă a observa că acest coronament rămâne încă într-o legătură foarte strânsă cu realitatea pe care o produce, o guvernează și o încununează, și, de aceea, el va face trecerea spre un principiu anterior unului. 1 damascius preia aici teza neoplatonică fundamentală a identităţii dintre principiul prim și scopul ultim al realităţii; toate lucrurile provin de la un principiu unic și toate au în același timp tendinţa de a se întoarce spre acest principiu, dorindu-l ca pe binele suprem. În felul acesta, pentru neoplatonici, unul (din prima ipoteză a dialogului Parmenide) se identifică cu binele (din Republica, 509 b). ca unu, principiul este sursa primă a totului, iar ca bine, el este cel pe care toate lucrurile îl caută; el este dorit de totul, ca scop ultim al tuturor. Astfel, cel de la care începe procesiunea este și cel spre care se îndreaptă conversiunea tuturor lucrurilor, așadar scopul ultim, în care ele își găsesc desăvârșirea, binele absolut spre care toate tind. Unul este astfel și vârful prim, de la care totul se desfășoară, dar și cel care cuprinde totul, care reintegrează totul. Momentul prim este identic cu cel ultim. Această idee este întâlnită și la Plotin (Enneade, iii, 8, 7.17), care arată că principiul este în același timp început și sfârșit, așadar și principiu și scop ultim. identitatea dintre punctul prim și cel ultim face ca în neoplatonism întreaga realitate să aibă o structură circulară, în care procesiunea de la principiu și conversiunea spre principiu se suprapun. Proclus (Elemente de teologie, § 31) arată că orice lucru care procede de la un principiu se întoarce spre același principiu, unind astfel sfârșitul său cu începutul. ideea coincidenţei principiului (începutului) cu scopul final apare și la Platon, în Legile, iV, 715 e 8–716 a 1, unde se vorbește despre zeu, care este începutul, mijlocul și sfârșitul tuturor fiinţelor. Sursa acestui fragment platonic este orfică (cf. Fragmentele orfice, fr. 21 și 158). 2 damascius, De principiis, R. i, 4.18: „toate acestea sunt în unu conform unului" (kat¦ tÕ ›n). PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil320 totului, care cuprinde totul în manieră unitară. el corespunde astfel punctului celui mai înalt până la care gândirea noastră poate înainta, reducând ceea ce în ea este plural și divizat; el corespunde ultimei noastre supoziţii. În schimb, principiul necoordonat trebuie să fie dincolo de ultima noastră supoziţie (cea a unului). damascius ajunge aici pe punctul de a face pasul cel mai anti-tradiţional cu putinţă, anume acela de a trece dincolo de interdicţia ultimă impusă de Plotin, apoi reluată, respectată și întărită de Porfir și de Proclus. damascius va trece „dincolo de unu", dincolo de cel faţă de care tradiţia subliniase în repetate rânduri că nu se poate trece. el anunţă această trecerea treptat, mai întâi în manieră interogativă. „dar, dacă unul este cauza totului și cuprinde totul, atunci ce în seamnă această ascensiune a noastră dincolo de unu?" (De principiis, R.i, 5.2–3) Într-adevăr, privind din perspectiva tradiţiei, această trecere este de neimaginat. Plotin însuși este primul care impune această limită, spunând că orice cercetare merge doar până la unul absolut, iar acolo se oprește1. după iamblichos, care pare să admită un principiu anterior unului absolut, Proclus revine la perspectiva plotiniană, spunând că dincolo de unu nu mai poate fi gândit nimic altceva2. C. Trecerea înspre nimic 1. Principiul necoordonat este nimic; cele două sensuri ale nimicului damascius își dă seama de pasul pe care urmează să îl facă și de consecinţele lui, de aceea formulează această trecere cu prudenţă, parcă temându-se că trecerea nu va duce spre nimic: Poate că înaintăm în gol, fiind atrași înspre nimicul însuși, căci ceea ce nu este nici măcar unu, acela nu este cu adevărat nimic. 1 Plotin, Enneade, Vi, 7, 22.19–20; Vi, 8, 11.1–5. 2 Proclus, Comentariul la Republica, 292, 7; Elemente de teologie, propoziţiile 12, 13, 20, 113; Comentariul la Parmenide, 1097.17. Capitolul 2: Principiul necoordonat 321 (De principiis, R.i, 5.4–5: m»pote g¦r kenembatoàmen e„j aÙtÕ tÕ oÙdn ¢nateinÒmenoi: Ð g¦r mhd ›n TMsti, toàto oÙdšn TMsti kat¦ tÕ dikaiÒtaton.) În primă instanţă, damascius reia acest avertisment pe care îl formulase tradiţia anterioară, anume că dincolo de unu nu mai este nimic. Într-adevăr, pentru neoplatonici, ceea ce face ca un lucru să fie este tocmai unitatea lui, fără de care lucrul s-ar dispersa într-o pluralitate imposibil de cuprins cu mintea. În consecinţă, orice lucru este și unu, iar ceea ce nu este unu nu poate fi nimic. este ceea ce argumentează Proclus1, făcând apel și la etimologia cuvântului „nimic" (oÙdšn), care este construit ca o negaţie a cuvântului „unu" (›n). cel care nu este nici măcar unu (oÙd ›n), acela nu este nimic (oÙdšn). Tot ceea ce este este unu. la limită, chiar și nefiinţa este unu, căci fără unu ea nu ar putea fi gândită. chiar dacă nu deţine fiinţă, nefiinţa deţine totuși unitate. damascius însuși arătase acest lucru, spunând că unul este „circumferinţa ultimă, atât a celor ce sunt, cât și a celor ce nu sunt"2. În schimb, dincolo de unu nu mai putem întâlni nimic. Totuși, aici intervine un element de originalitate al lui damascius, o schimbare neașteptată de perspectivă. dacă pentru Plotin și Proclus dincolo de unu nu mai este nimic, damascius, în schimb, va încerca să facă tocmai acest salt înspre nimic. În același timp, el va da acestui „nimic" de dincolo de unu un sens pozitiv, răsturnând interdicţia tradiţională într-o manieră nouă de înaintare spre principiului absolut. Mai precis, el va considera că „dincolo de unu" este chiar nimicul, însă nu un nimic în sens inferior, ca simplu neant, ci un nimic în sens superior, ca depășire a ultimelor noastre concepte și supoziţii, precum aceea care se aplică unului. observăm în primul rând maniera destul de stranie în care se exprimă damascius - cel puţin pentru logica 1 Proclus, Teologia platonică, ii, 1, 14.14; 2, 22.2 și Comentariul la Republica, i, 265.7–9. 2 damascius, De principiis, R. i, 4.13–14. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil322 limbii noastre. Astfel, fraza citată mai sus are în grecește un sens afirmativ. el nu spune că „cel care nu este nici măcar unu, acela nu este nimic", ci spune că „cel care nu este nici măcar unu, acela este nimic". Altfel spus, damascius înţelege acest „nimic" nu ca pe o pură absurditate, ci, așa cum vom vedea, el va da acestui nimic sensul superiorităţii absolute, faţă de fiinţă și faţă de orice altceva. el trece de la „nici măcar unu" (oÙd ›n), la „nimicul" (oÙdšn) în sens superior, întorcând avertismentul plotinian (că dincolo de unu nu mai este nimic), într-o afirmaţie: dincolo de unu este nimicul, acest nimic înspre care suntem atrași acum. În plus, nimicul devine „nimicul însuși" (aÙtÕ tÕ oÙdšn), fiind astfel conceptualizat și marcându-i-se importanţa. dar ce înseamnă acest nimic? În contextul amintit mai sus1, Proclus distingea fiinţa de două tipuri de nefiinţă: cea inferioară, adică nefiinţa prin lipsă (tÕ mhdamîj Ôn), numită și nimic, respectiv cea superioară, care este unul de dincolo de fiinţă. nimicul avea așadar doar un sens negativ, identic cu nefiinţa inferioară fiinţei. În schimb, damascius face foarte clar diferenţa dintre simpla nefiinţă (tÕ m3⁄4 Ôn) și nimicul (tÕ oÙdšn). nefiinţa este o negare sau o depășire a fiinţei în ambele sensuri: atât în sens superior, înspre unul de dincolo de fiinţă, cât și în sensul inferior, înspre materie, care nu deţine formă și fiinţă, dar participă întrun fel la unu. În schimb, nimicul se situează dincolo chiar și de aceste limite ale nefiinţei, căci el este o negare și o suprimare a unului însuși, respectiv a ultimului lucru care mai participă la unu. Astfel, nimicul este și el dublu: atât în sens superior, ca negare a unului absolut, trecând înspre principiul necoordonat, cât și în sens inferior, spre nimicul care nu mai este nici măcar materie și nu mai are caracterul unului, ci este pur neant de inferioritate. Astfel, dacă unul absolut este înţeles ca un fel de nefiinţă, deoarece este dincolo de fiinţă, nimicul despre care vorbește acum damascius este dincolo atât faţă de fiinţă, cât și faţă de nefiinţă, adică faţă de nefiinţa superioară a unului absolut. 1 Proclus, Comentariul la Republica, 264.21 –266.1. Capitolul 2: Principiul necoordonat 323 Putem să ne imaginăm realitatea pe care o descrie damascius sub forma a trei niveluri concentrice: în mijloc, vom avea fiinţa, cu sensurile ei: superior (al fiinţei inteligibile), respectiv inferior (al lucrurilor care participă la fiinţă). dincolo de acest prim nucleu, avem nefiinţa, care depășește și pare să cuprindă fiinţa pe dinafară, în ambele sensuri: atât superior (ca unul de dincolo de fiinţă), cât și inferior (ca pură negaţie a fiinţei, dar care participă totuși la unu). deasupra acestui al doilea nivel, damascius mai adaugă încă unul, anume acela al nimicului: atât în sens superior (ca principiul care este dincolo de unu), cât și în sens inferior (ca neant care nu este nici măcar unu). nimic superior = inefabilul nefiinţa de dincolo de fiinţă = unul fiinţa inteligibilă fiinţările (cele ce sunt) nefiinţa inferioară fiinţei nimic inferior fiinţei = ceea ce nu este în nici un fel și sub nici un raport dar de ce trece damascius înspre acest nimic care până acum era „interzis"? Tocmai pentru că el a observat că, de fapt, gândirea noastră este atrasă înspre acest „dincolo de unu". Altfel spus, deși se poate argumenta că dincolo de unu nu mai este nimic, așa cum făceau filozofii anteriori, totuși, prin recurenţa aporiilor - pe care damascius a pus-o în evidenţă până acum - se poate observa că gândirea noastră tinde „dincolo de totul", chiar dacă în primă instanţă „dincolo de totul" ne apare ca „nimic". Suntem „atrași înspre nimicul însuși" (e„j aÙtÕ tÕ oÙdn ¢nateinÒmenoi), avem această tendinţă în sus, înspre principiu, dincolo chiar și faţă de unu. 2. Înaintarea în vid înspre principiul necoordonat dar oare această atracţie spre nimic nu este ea o înaintare în vid? damascius remarcă aparentul pericol în faţa căruia se află PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil324 gândirea noastră acum, anume acela de a intra pe un teren gol, fără nici un corespondent concret pentru ceea ce spune, căci „nimicul" nu mai poate fi „ceva anume". Gândirea și discursul riscă să „meargă în gol (kenembate‹n)". dar damascius arată că tocmai aceasta va fi maniera adecvată în care se poate trece înspre principiul prim, necoordonat. faptul că damascius descrie trecerea înspre principiul necoordonat ca o „înaintare în vid" amintește de o problemă pe care deja Proclus o pusese, dar căreia Proclus îi dăduse o interpretare complet diferită. Vom vedea și de această dată cum damascius reia teme deja „rezolvate", deja clasice ale tradiţiei, și le întoarce în direcţia depășirii tradiţiei înseși. Astfel, în Comentariul la Republica, 274.3-9, Proclus se referă la momentul în care Socrate anunţă „binele de dincolo de fiinţă" și la maniera în care reacţionează personajul Glaucon, acest personaj care - în înţelegerea lui Proclus - nu poate să distingă nefiinţa superioară fiinţei de cea inferioară fiinţei, ci crede că singura nefiinţă posibilă este cea inferioară: de aceea, în continuare, după ce a spus că binele este dincolo de fiinţă, iar Glaucon zice că aceasta este o transcendenţă minunată, el l-a dojenit, spunându-i că e ridicol cum vorbește. Apoi, în timp ce Glaucon pare că merge în vid în privinţa a ceea ce este dincolo de totul, el spune încă o dată că va lăsa de-o parte părerile sale în acest sens, pentru a expune doar analogia cu soarele. Pentru Proclus, „mersul în vid" are o conotaţie negativă1. Glaucon nu este în stare să își dea seama de natura cu totul 1 Aceeași conotaţie o dă și Plotin. la el, cuvântul kenembate‹n nu apare decât o singură dată, într-un context care însă ne poate interesa în acest moment al analizei noastre. Referinţa se găsește în Enneade, iii 9, 3.11, unde Plotin vorbește despre sufletul individual, care poate avansa fie în sus, spre ceea ce îi este anterior și care îl poate ilumina, fie spre ceea ce vine după el, adică spre corp. În acest caz, sufletul înaintează de fapt spre o non-existenţă, deoarece după suflet nu mai există decât o imagine vidă, pe care sufletul însuși o creează despre sine însuși. Așadar sufletul înaintează spre o imagine, și tocmai de aceea el pare să meargă în vid (oOEon kenembatoàsa). Astfel, Plotin dă termenului kenembate‹n un sens negativ: acela de a înainta spre nefiinţa inferioară a corpului. Vom vedea însă că damascius dă cuvântului un sens pozitiv. Capitolul 2: Principiul necoordonat 325 specială a acestui „dincolo de fiinţă" pe care Socrate i-l pune în faţă. Pentru el, tot ce se poate cunoaște este fiinţa, iar ceea ce nu este fiinţă este neant inferior fiinţei. Tocmai de aceea el este surprins să audă vorbindu-se de ceva de dincolo de fiinţă. confundând nefiinţa de dincolo de fiinţă cu nefiinţa inferioară fiinţei, Glaucon înaintează în vid. de fapt, în vid nu se mai poate înainta propriu-zis; tocmai de aceea Proclus - ca și Plotin, de altfel, în contextul amintit mai sus - folosește verbul „a înainta în gol" însoţit de expresia „ca și cum" (aej kenembatoàntoj): Glaucon pare să înainteze în gol, rămânând însă incapabil să surprindă binele de dincolo de fiinţă. damascius reia tocmai acest context problematic, deoarece pasul filozofic pe care urmează să îl facă acum poate părea, în primă instanţă, o simplă înaintare în neant, așadar în sensul negativ pe care îl indicase Proclus. Într-adevăr - conform avertismentelor lui Plotin și Proclus -, s-ar părea că dincolo de unu nu mai avem a face cu nimic, și că, deci, dacă mergem mai departe, ne-am afla tocmai în situaţia de a înainta în vid, de data aceasta nu din neștiinţă, precum Glaucon, ci prin însăși natura lucrurilor, prin însuși faptul că dincolo de unu nu mai este nimic. Totuși, pariul pe care pare să îl facă damascius este tocmai acela de a merge în acest vid, de a înainta dincolo de unu. el va arăta că înaintarea spre principiu nu poate fi decât o înaintare în vid, însă de data aceasta într-un sens privilegiat: înaintarea noastră nu ne mai duce spre neantul inferior fiinţei, ci spre nimicul superior atât fiinţei cât și unului. Înaintarea în vid este necesară tocmai pentru că este o trecere dincolo de unu, așadar înspre ceea ce nu este nici măcar unu, (oÙd ›n), ci este nimic (oÙdšn). Astfel, damascius arată că, așa cum nimicul are două sensuri (anume „dincolo de unu și respectiv dincoace de unu", adică sub ultimul lucru care participă la unu), la fel și înaintarea în vid este de două feluri: una se îndreaptă spre neantul pur, în sens inferior, cel care „nu este în nici un fel și sub nici un raport", iar alta se îndreaptă spre principiul absolut, de dincolo de unu. Ambele PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil326 sunt indicibile, dar, din nou, una în sens superior, iar cealaltă în sens inferior. iar acest caracter indicibil este cel care determină înaintarea noastră în vid. În cazul nimicului inferior, înaintarea în vid este cea pe care o identifica Platon însuși1, atunci când spunea că cel care încearcă să vorbească despre ceea ce nu este (într-un sens absolut al nefiinţei), de fapt, nu spune nimic, și acela nici măcar nu vorbește, deși i se pare că spune ceva. În schimb, în sens superior, înaintarea în vid constă în aceea că respingem de la principiul necoordonat orice manieră a gândirii și ne dăm seama că orice am spune despre el - la limită, chiar și aceste suprimări - îi sunt inadecvate. Problema lui kenembate‹n ne aduce în faţă două maniere diferite de a asigura transcendenţa și non-accesul spre principiu. Proclus observă o primă nuanţă a problemei, și anume faptul că, despre ceea ce depășește nivelul fiinţei nu trebuie să vorbim ca despre o fiinţă, și nici ca despre o simplă nefiinţă - riscând astfel să înaintăm în vid, precum făcea Glaucon. În schimb, pentru damascius, problema se pune într-o manieră și mai radicala. el observă că simplul fapt de a considera principiul dincolo de fiinţă - ca o nefiinţă superioară fiinţei - nu este de ajuns pentru a garanta transcendenţa acestuia, deoarece gândirea ajunge să reintegreze acest principiu în totul a ceea ce ea gândește. Transcendenţa principiului trebuie impusă prin însăși imposibilitatea și aporeticul înaintării noastre spre el. Tocmai de aceea, damascius va propune înaintarea în vid ca pe un fel de metodă, pentru ca transcendenţa principiului să se impună în marginea sau pe fundalul înaintării noastre inevitabil vide. Pentru damascius, problema este dublă: pe de o parte, trebuie înaintat spre principiul de dincolo de unu, iar, pe de altă parte, această înaintare este inevitabil înaintare în vid. Trebuie înaintat dincolo de unu pentru că altfel rămânem în aporia principiului, dar înaintarea este 1 Platon, Sofistul, 237 e 1–7. damascius însuși trimite indirect la acest pasaj platonic, amintind că pentru Platon ceea ce nu este în mod absolut este indicibil (De principiis, R. i, 6.25–26). Capitolul 2: Principiul necoordonat 327 înaintare în vid, pentru că nu înaintăm ca spre un alt principiu, anterior și diferit de cele dinainte, ci înaintăm în ceea ce este cu adevărat indicibil și care abia așa, în această înaintare, se arată cu adevărat a fi indicibil și se impune ca atare. dar atunci, devine și mai evident că înaintarea în vid pe care o propune damascius este cu totul deosebită de cea a lui Glaucon, criticată de Proclus: în primul rând, nimicul de dincolo de unu este foarte clar distins de nimicul inferior fiinţei (pe când Glaucon confunda unul cu nefiinţa inferioară fiinţei); în al doilea rând, așa cum vom vedea, înaintarea lui damascius nu se face în maniera obișnuită a discursului - așa cum făcea Glaucon, afirmând lucruri inadecvate despre principiul de dincolo de toate - ci se va face în maniera aporetică, a suprimării oricărui discurs. de fapt, damascius își dă seama că, în această înaintare a noastră spre principiul necoordonat, orice am afirma sau nega despre acest principiu nu se mai aplică propriu-zis principiului însuși. Înaintarea în vid constă tocmai în a ne da seama că gândirea noastră nu mai numește nimic anume și nu mai poate numi pe cel înspre care ea este acum atrasă. opinia noastră despre principiul necoordonat „înaintează în vid în noi înșine"1, deoarece, chiar dacă avem impresia că numim principiul, știm în același timp că acesta nu poate fi numit. Astfel, dacă Gaucon părea că înaintează în vid deoarece nu-și dădea seama că unul de dincolo de fiinţă este superior fiinţei și discursului, în schimb, acum, înaintăm în vid tocmai pentru că ne dăm seama că principiul este cu totul dincolo de orice discurs și că, deci, nimic din ce am spune despre el nu se mai aplică principiului, ci rămâne doar o vidă opinie a noastră, care nu mai vorbește despre ceva anume, care nu mai are un referent corespunzător. dar, în acest caz, întrebarea foarte îndreptăţită ce se ridică este de ce să mai continuăm această înaintare care nu spune nimic, care nu vorbește despre nimic și care știe că nici nu poate vorbi despre acel nimic absolut? 1 damascius, De principiis, R. i, 12.23 (TMn 1m‹n kenembatoàn). PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil328 D. Travaliile gândirii înspre principiul necoordonat 1. Conştiinţa principiului necoordonat de fapt, chiar dacă, în primă instanţă, această manieră de înaintare înspre principiu pare să nu aducă nici un progres cognitiv - tocmai pentru că principiul este în afara posibilităţii cunoașterii - totuși, nu înseamnă că înaintarea este lipsită de miză. Trecerea dincolo de ultima noastră supoziţie nu este, întradevăr, o trecere propriu-zisă, spre ceva anume; din contră, ea are sensul de a trezi în noi conștiinţa prezenţei unui principiu care nu mai este ceva anume, a principiului la care cunoașterea propriu-zisă nu mai poate accede: nu avem nici o noţiune și nici o supoziţie mai simplă decât unul, așadar cum am putea presupune ceva dincolo de ultima supoziţie și noţiune? dacă ar spune cineva acestea, vom cădea de acord cu el în privinţa aporiei (căci, într-adevăr, o asemenea manieră de reflecţie pare impracticabilă și fără ieșire); cu toate acestea, pornind de la cele ce ne sunt mai cunoscute, va trebui să stimulăm travaliile indicibile din noi, înspre conștiinţa indicibilă (căci nu știu cum să o numesc) a acestui adevăr sublim. (De principiis, R.i, 5.15–20) damascius invită astfel spre un alt tip de conștiinţă, sau de conștientizare a ceea ce depășește cunoașterea obișnuită, dar spre care cunoașterea obișnuită tinde și trimite neîncetat. Această conștiinţă (suna...sqhsij) nu este o cunoaștere propriu-zisă a principiului, care fixează principiul, ci este mai degrabă una care ne face conștienţi de existenţa principiului, care ne aduce în preajma lui și angajează mintea în direcţia principiului. expresia însăși „conștiinţă indicibilă" pare în primă instanţă paradoxală: este o conștiinţă, însă nu o conștiinţă a ceva anume, este o conștiinţă parcă oprită în actul de a conștientiza, care nu ajunge niciodată la un obiect al conștiinţei. iar acest tip de conștientizare - care nu se mai termină cu un conţinut determinat, care nu se mai concretizează în „ceva anume" - damascius îl numește Capitolul 2: Principiul necoordonat 329 „travaliu al gândirii", reluând o expresie platonică foarte cunoscută - prezentă și la neoplatonicii anteriori - dar căreia el îi va oferi un sens și mai precis. Travaliul (çd...j) este de fapt acea tensiune și încordare care precede nașterea, așadar „durerile facerii". Termenul este prezent deja la Platon cu un sens filozofic: el desemnează apropierea de adevăr, uneori destul de dureroasă pentru suflet, și care devine obiectulul de interes al maieuticii socratice1. Travaliul este momentul de fecunditate al sufletului, care încearcă să surprindă și să exprime adevărul, dar care încă nu a ajuns la adevăr, ci doar îi presimte prezenţa. la Platon, metoda căutării adevărului este cea dialectică, în care, prin întrebări și răspunsuri, sufletul este eliberat de durerile sale și îndreptat spre opinia corectă. Preluând această idee, Plotin leagă travaliul de dificultatea (aporia) în care se află sufletul atunci când încearcă să vorbească despre principiul prim (unul absolut) și nu știe ce nume să îi acorde, deoarece el este inexprimabil2. Sufletul este plin de gânduri și simte durerile facerii, atunci când încearcă să vorbească despre unu; singura manieră de a calma aceste dureri este aceea de a fermeca sufletul, prin repetarea discursurilor despre unu3, deși, atunci când fixăm în mod raţional ceea ce este unu, de fapt, ne îndepărtăm de el. la rândul lui, Proclus pune travaliul alături de dorinţa care face 1 Vezi Platon, Banchetul 206 d, Phaidros 251 e, Republica, 490 b, 403 b, Theaitetos 151 a, Scrisoarea a II-a, 313 a. 2 Plotin, Enneade, V, 5, 6.23–25: „în travaliul nostru, suntem în aporie despre ce anume trebuie să spunem". 3 Vezi Plotin, Enneade, V, 3, 17.15–18: „trebuie să descântăm sufletul, pentru a-i ușura durerile facerii". Vezi de asemenea Platon, Charmides, 157 a: descântecele sunt identice cu discursurile frumoase. Metafora corespunde, de asemenea, celei platonice a descântecului aplicat de moașă pentru a liniști durerile nașterii, care corespunde la rândul ei manierei prin întrebări și răspunsuri în care maieutica socratică ajută sufletul să „nască" adevărul (vezi, de pildă, Theaitetos, 149 c 9–d 3). Vezi și W. Beierwaltes, Selbsterkenntnis und Erfahrung der Einheit. Plotins Enneade V 3, Text, Übersetzung, Erläuterungen, Vittorio Klostermann, frankfurt am Main, 1991, pp. 247–248, unde autorul analizează fundalul platonic al celor două metafore și felul în care sunt ele preluate de Plotin. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil330 ca întreaga fiinţă să se îndrepte spre unu1; astfel, dorinţa de a ajunge la unu și de a-l cuprinde este însoţită de „durerile facerii", pentru că fiinţa nu poate, în cele din urmă, să cuprindă unul, deși tinde spre aceasta. Totuși, tocmai această dorinţă și travaliul ce o însoţește este cea care ne face să vorbim despre unu, chiar dacă știm că nu putem să îl exprimăm în mod adecvat2, iar faptul că numim principiul „unu" sau „bine" ţine tot de acest travaliu al gândirii noastre, de dorinţa ei puternică de a cuprinde și de a exprima într-un fel principiul, deși „unul" și „binele" sunt doar niște cuvinte, care nu pot surprinde cu adevărat transcendenţa principiului3. la damascius, termenul capătă o nuanţă suplimentară, deoarece travaliul devine singurul efort adecvat pe care îl putem face în direcţia principiului - anume acela de a rafina constant concepţiile noastre despre principiu, pentru a nu-l fixa în nici o expresie inadecvată. În plus, doar prin această constantă depășire și rafinare putem produce - ca în oglindă - efectul dorit, anume acela de a conștientiza caracterul inefabil și de necuprins al principiului. Spun „ca în oglindă" tocmai pentru că nu este vorba de un efect direct, de a gândi în mod efectiv inefabilul, ci este un efect indirect: conștiinţa inefabilului se naște pe fundalul acestui travaliu neîncetat, care nu mai ajunge la o „naștere" propriu-zisă. Travaliile gândirii nu mai pot avea o finalizare, nu se 1 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1115.32. Vezi, de asemenea Teologia platonică, i 102.18, pentru această relaţie între durerile nașterii și divinaţia principiului. 2 Proclus, Comentariul la Parmenide, 1191.9. 3 Vezi Proclus, Teologia platonică, ii, 9, 58.24–59.4. Proclus consideră că maniera cea mai înaltă a travaliului este cea din expresia ultimă a primei aporii din Parmenide: după ce Platon a desfășurat întregul discurs negativ despre unu, el se întreabă dacă toate cele spuse până atunci sunt cu putinţă. Proclus interpretează această ultimă mirare ca datorându-se travaliului mental care se îndreaptă spre unu. În acest travaliu, nici o expresie a unului nu poate fi păstrată ca definitivă, ci suntem mereu obligaţi să căutăm mai departe, îndoindu-ne de ceea ce am admis deja. Vezi Proclus, Comentariul la Parmenide, Vii, 42.26, ed. Klibansky-labowsky, precum și nota editorilor de la pp. 87–88. Capitolul 2: Principiul necoordonat 331 mai pot îndrepta spre un rezultat concret, spre un discurs adevărat, așa cum se întâmpla, totuși, la Platon1. Pentru damascius, efortul travaliului intelectiv este unul care nu se încheie, pentru că el este suscitat de ceva ce nu poate fi atins niciodată în mod discursiv: anume de principiul prim, indicibil. Travaliul este tocmai această neputinţă de a exprima principiul, acest efort nesfârșit îndreptat spre principiu, dar care nu își atinge niciodată scopul, deoarece atingerea acestui scop ar însemna exprimarea celui inexprimabil. „nașterea" propriu-zisă este amânată indefinit. Totuși, travaliul continuu este singurul mod în care ne putem situa faţă de principiu, căutându-l mereu, chiar dacă nu putem să îl cuprindem într-o formulare oarecare. Sensul travaliului este acela de a purifica gândirea noastră înspre principiul absolut, suprimând orice manieră concretă de a gândi principiul și scotând principiul din orice formă de coordonare cu totul. dar ultimul punct la care mai avem un minim acces - și care rămâne astfel într-o oarecare relaţie și coordonare cu totul - este acela pe care îl numim principiul unu. de aceea, travaliul pe care îl va întreprinde damascius va consta într-o „critică" a unului, pentru a trece astfel „dincolo de unu", înspre ceea ce el va numi „inefabil". 2. Travaliul şi „critica" unului instituirea inefabilului ca principiu absolut, dincolo de unu, se conturează tocmai în urma unei critici - pe mai multe paliere - la adresa unului absolut al tradiţiei, ca ultimă treaptă până la care gândirea poate, într-un fel, să ajungă. desigur, prin „critică" nu înţelegem altceva decât faptul de a pune în vedere limitele până la care unul poate sluji drept principiu și dificultăţile în faţa cărora gândirea unului se oprește și este nevoită să caute un 1 Vezi, de pildă, Republica, 490 b 7, unde se arată că eliberarea de durerile facerii urmează abia după ce sufletul a atins adevărul și fiinţa veritabilă. Vezi de asemenea Banchetul, 209 a, unde discursurile sunt numite copii, precum și Phaidros 261 a. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil332 alt principiu. damascius va arăta pe mai multe niveluri de sens că, în timp ce unul mai rămâne încă într-o anumită relaţie cu totul și este gândit într-un fel sau altul, inefabilul iese din orice posibilă relaţie. damascius aduce trei argumente în acest sens: privind relaţia unului cu cele de după el, privind faptul că unul este totul și privind faptul că, într-un fel, unul este încă gândit. Primul argument constă în aceea că: prin natura lui, unul este situat înaintea pluralelor, cel <ce este> mai simplu <este> înaintea celor ce sunt într-un fel compuse, iar cel mai cuprinzător <este înaintea> celor cuprinse în el; dar cel ce este dincolo - dacă ar fi să-i spunem așa - este dincolo de orice asemenea antiteză: nu doar cea dintre termeni de același rang, ci și cea dintre un termen prim și un termen secund (De principiis, R.i, 6.3–7) Acestea sunt caracteristicile „tradiţionale" ale unului: el este opus pluralităţii1 și este anterior pluralităţii, păstrând astfel o relaţie opozitivă cu aceasta; de asemenea, el este înţeles drept cel mai simplu, iar simplitatea precede și se opune compunerii; în plus, unul nu trebuie înţeles ca minim2, ci ca fiind cel mai cuprinzător, ajungând astfel într-o relaţie - chiar dacă nu opozitivă - cu cele cuprinse. În schimb, principiul absolut trebuie să nu mai intre în nici o astfel de opoziţie și în nici o relaţie. ceea ce observă damascius este faptul că - chiar dacă este înţeles ca anterior faţă de orice altceva -, unul are o anterioritate raportată la cele pe care le transcende. desigur, întreaga tradiţie - exceptându-l poate pe iamblichos - s-a străduit să conceapă o manieră de anterioritate absolută a unului faţă de orice altceva. Totuși, damascius observă aici că orice astfel de anterioritate este gândită pornind tot de la cele „ulterioare", sau, în orice caz, mai poate fi gândită în raport cu 1 Încă de la începutul primei ipoteze din Parmenide, 137 c 4–5, unul este definit ca non-plural. la Plotin, de asemenea (Enneade, V, 5, 6.26), numele unului apare ca o negaţie a pluralităţii. 2 Vezi damascius, De principiis, R. i, 3.1. Capitolul 2: Principiul necoordonat 333 acestea. În schimb, el însuși va încerca să impună prin inefabil o anterioritate și o transcendenţă fără termen de reper, sau care nu mai este gândită pornind de la cele inferioare. Al doilea argument și critică implicită a unului privește faptul că el este totul. este, în linii mari, același argument pe care l-am discutat și în cadrul aporiilor iniţiale ale tratatului: unul este totul în manieră simplificată, unitară; însă totul - indiferent în ce sens îl luăm - nu poate fi principiu1. Al treilea argument privește faptul că unul este încă gândit, într-o anumită măsură: Pe lângă acestea, noi concepem unul printr-o purificare deplină a gândirii înspre cel mai simplu și cel mai cuprinzător, pe când cel mai prestigios trebuie să fie inaccesibil oricărei înţelegeri și supoziţii (De principiis, R.i, 6.18–21) de fapt, problema gândirii unului - așa cum o înţelege damascius - este dublă: pe de o parte, gândim unul într-un fel, drept acel punct virtual de coincidenţă a tuturor lucrurilor și a tuturor gândurilor noastre - după analogia centrului unui cerc. Pe de altă parte, noi nu putem gândi cu adevărat unul simplu, deoarece gândirea noastră este duală și ea aproximează unul suprapunând, de fapt, două imagini: cea a simplităţii și cea a totalităţii2. Totuși, acest statul echivoc al unului - care într-un fel este gândit, dar într-un fel nu este gândit - îl împinge pe damascius să facă pasul spre un principiu care să nu mai aibă acest echivoc, ci să fie cu totul inexprimabil3. 1 Vezi damascius, De principiis, R. i, 6.8–17. 2 Gândirea noastră introduce dualitatea în unu. Vezi De principiis, R.i, 3.15–4.6. 3 Așa cum vom vedea în continuare, inefabilul nu va mai fi cognoscibil în nici un fel, iar singura manieră în care vom mai putea deduce prezenţa lui va fi tocmai prin a observa neputinţa de a-l mai gândi. În plus - și aici va fi iarăși un punct de originalitate a lui damascius - toate nivelurile principiale ulterioare, care sunt într-un fel cognoscibile și într-un fel incognoscibile, vor fi niște aproximări ale principiului absolut inefabil. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil334 Toate aceste fenomene la limita gândirii - pe care le-am analizat în acest capitol - au o strânsă legătură între ele. Astfel, aporia iniţială este cea care - fără să ne lase în concepţiile noastre despre principiul prim - ne trezește divinaţia unui principiu necoordonat. la rândul ei, divinaţia unui principiu necoordonat impune suprimarea oricărui discurs despre acest principiu, suprimarea oricărei coordonări. ea ne conduce astfel înspre principiul care nu este nimic, sau care, într-un fel, este nimicul absolut. Astfel, gândirea noastră înaintează în vid. dar înaintarea în vid nu este o înaintare propriu zisă, spre ceva anume; din contră, ea constă într-un travaliu neîncetat al gândirii, care „critică" și suprimă orice determinaţie, orice supoziţie, ultima supoziţie fiind cea a „unului". Mai mult decât atât, fenomenele analizate constituie deja maniera adecvată în care putem păși „dincolo de unu". este, desigur, o manieră cu totul aparte de gândire, care nu își fixează niciodată „obiectul" său, ci doar îi presimte prezenţa și necesitatea. În loc să descrie principiul, această gândire înaintează în vid, suprimând în mod sistematic ultimele supoziţii de care ea dispune. În locul unei gândiri propriu-zise, avem a face cu un travaliu intelectiv, care conștientizează prezenţa principiului, știind însă că nu va ajunge niciodată la o cunoaștere propriu-zisă, ci că cel spre care merge va rămâne tot timpul „în faţă", într-un orizont de neatins. În umbra tuturor acestor fenomene se conturează principiul absolut: el trebuie să „fie" absolut necoordonat cu altceva, un vid sau un neant pur, care nu este în nici un fel și sub nici un raport. el se arată ca un „nimic" care depășește simplitatea și cuprinderea unului. iar toate aceste suprimări succesive, aceste semne ale transcendenţei principiului absolut, se vor concentra înspre o ultimă expresie, cu totul paradoxală, a acestui principiu: anume aceea de inefabil. În cele ce urmează, vom discuta despre momentul cel mai înalt al gândirii lui damascius, despre principiul numit inefabil, în care damascius încearcă să cuprindă atât imposibilitatea cunoașterii principiului, cât și necesitatea unei constante raportări la acesta. capitolul 3 PRinciPiUl inefABil Aporia recurentă a principiului prim ne conduce spre un principiu necoordonat, care nu poate fi cuprins în nici una dintre manierele obișnuite ale gândirii. Totuși, nu avem încă nici o „expresie" a acestui principiu, ci toate fenomenele (și experienţele de la limita gândirii) pe care le-am analizat în capitolul anterior nu au făcut decât să „cureţe terenul" gândirii noastre de orice posibilă expresie, punându-ne în gardă în faţa pericolului de a transforma principiul necoordonat într-un „obiect" determinat al gândirii. S-ar părea că până în acest punct damascius nu a făcut decât să suspende atât gândirea tradiţiei - cu soluţiile ei nu îndeajuns de satisfăcătoare pentru problema principiului - cât și, în genere, orice gândire care ar mai vrea să se exerseze asupra acestei probleme, de acum înainte. Totuși, lucrurile nu se opresc aici. În faţa acestui principiu care pare să „fugă" din faţa oricărei concepţii despre el, damascius va încerca el însuși o ultimă manieră de a-l sugera, sau, mai degrabă, de a sugera sustragerea lui din orice gândire: astfel apare în analiza sa „inefabilul" (tÕ ¢pÒrrhton), „expresia"1 cea mai înaltă prin care damascius se referă la principiul de dincolo de totul şi necoordonat totului. În cele ce urmează, vom scoate la lumină sensul - destul de torsionat - al acestui principiu, prin care damascius face, de fapt, încercarea de a lumina spaţiul cu totul de nestrăbătut al unui dincolo absolut. Pentru aceasta, vom depăna și vom relega firele istorice, filologice și filozofice ale termenului „inefabil". 1 Punem „expresie" între ghilimele tocmai pentru că, după cum vom vedea, această expresie va fi ea însăși suprimată ulterior și depășită. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil336 Întâi de toate, să vedem cum intervine inefabilul în gândirea lui damascius și care este motivul admiterii lui. Termenul apare în tratatul Despre primele principii, după destule tatonări și amânări, prin care damascius pare să pregătească terenul - sau să-l elibereze - în vederea propunerii acestui ultim principiu. este ceea ce am încercat să arătăm în capitolul anterior. Înainte de a enunţa propriu-zis acest termen, damascius argumentează îndelung faptul că gândirea noastră nu poate cuprinde principiul, ci rămâne într-o recurentă aporie faţă de el, dar că, în ciuda acestor aporii, înaintarea către un principiu absolut - a cărui autoritate n-ar mai fi slăbită de alte aporii - trebuie continuată. damascius pune el însuși în mod explicit întrebarea „de ce avem nevoie" de un astfel de principiu, care s-a anunţat deja a fi un fel de nefiinţă absolută, de neant pur. iar răspunsul lui este că avem nevoie stringentă de acesta (1 p£ntwn ¢nagkaiot£th cre...a), deoarece: de la el proced toate, ca dintr-un sanctuar: <totul procede> din inefabil și într-o manieră inefabilă, căci inefabilul nu produce pluralele ca și cum ar fi unul și nici nu produce pe cele distinse ca și cum ar fi unificatul, ci, ca inefabil, produce totul în aceeași manieră inefabilă. (De principiis, R.i, 6.28-7.2) damascius a observat că tradiţia a propus principii care intră în opoziţie și în relaţie cu cele cauzate. de pildă, unul produce pluralele și este opus acestora, ajungând astfel, în cele din urmă, să fie reintrodus în totul și deci să nu mai fie principiu absolut. În schimb, damascius a demonstrat necesitatea unui principiu necoordonat, care produce totul fără să se mai opună totului produs, fără să intre în vreo relaţie cu acest totul, așadar fără să poată fi gândit și reintegrat în totul. Acest principiu va fi inefabilul: el produce totul nu în manieră opozitivă (precum unul sau unificatul), ci într-o manieră inefabilă. Capitolul 3: Principiul inefabil 337 A. Inefabilul înainte de Damascius o primă întrebare care se ridică este de ce alege damascius tocmai termenul de „inefabil" pentru a-i sluji ca „fir roșu" în această căutare radicală a sa. Pentru a răspunde la această întrebare, va trebui să facem o scurtă incursiune de recuperare a sensului, precum și a sugestiilor implicite pe care le purta acest cuvânt la sfârșitul antichităţii. damascius însuși ne pune încă de la început pe pista potrivită, deoarece, așa cum observăm în textul citat mai sus, înainte chiar de a numi principiul inefabil, el îl compară cu un sanctuar (¥duton). Sanctuarul este partea inaccesibilă a templului, cea în care nu se poate pătrunde, care este interzisă. În neoplatonism, principiul prim este asimilat cu zeul suprem, de aceea „locul" lui simbolic este un sanctuar1. dar damascius merge și mai departe: el aduce în prim-planul gândirii sale termenul care desemna misterul însuși ascuns în sanctuar: inefabilul, tÕ ¢pÒrrhton. Principiul prim preia la damascius prerogativele iniţierii mistice, fiind indicat drept misterul inefabil care rămâne ascund în sanctuar, imposibil de dezvăluit. la origine, termenul de inefabil desemnează misteriile, secretul care nu se divulgă niciodată, doctrina esoterică. Adjectival, ¢pÒrrhtoj înseamnă interzis, secret, despre care nu se vorbeşte, fie 1 la Plotin, apropierea sufletului de principiul prim este comparată cu intrarea într-un sanctuar (Enneade, Vi, 9, 11). Sufletul trece de nivelul virtuţilor pregătitoare (comparate cu statuile care străjuiesc intrarea în templu), renunţă să mai contemple orice altceva și ajunge în sanctuar, locul viziunii unului, abandonându-se contactului direct. Proclus preia și el această idee: vezi Teologia platonică, iii, 18, 64.8–12, cu referire la unul-bine care rămâne ascuns în sanctuar. Proclus vorbește despre sanctuar ca loc al principiului absolut. În faţa acestui sanctuar se află vestibulul (prÒquron), care ferește sanctuarul de accesul celor din jur; acesta este locul celor trei monade ce preced principiul prim (vezi Teologia platonică, iii, 64.11 și Comentariul la Republica, i, 295.19–24). Sursa de inspiraţie a „vestibulului" este platonică (Philebos, 64 c 1). În afara acestui vestibul se întinde „locul supracelest", sau „câmpia adevărului" (tÕ ¢lhqe...aj ped...on) despre care vorbea tot Platon (Phaidros, 248 b 6). Vezi și Proclus, Teologia platonică, iV 23, 8. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil338 într-un sens superior, ca mister ascuns, fie chiar în sens opus, ca lucruri ascunse, rușinoase sau abominabile, a căror pomenire ar fi de rău augur. Pare straniu să vedem că, la sfârșitul unei tradiţii care pune în centru principiul prim, imposibil de cuprins în discurs, damascius numește principiul folosind tocmai termenul care exprimă prin excelenţă imposibilitatea - și chiar interdicţia - de a numi ceva. Totuși, așa cum vom încerca să arătăm în continuare, damascius nu face aceasta pentru a „dezvălui" ceea ce este de nedezvăluit și pentru a transgresa astfel limitele - atât cele filozofice, cât și cele ale teologiei implicite - ci, din contră, pentru a potenţa acest nedezvăluit, pentru a-l sustrage accesului indiscret al gândirii, pentru a impune o dată pentru totdeauna o limită gândirii. Pe de altă parte, vom vedea că - introducând acest termen care indică neputinţa ultimă a oricărui discurs - gândirea lui damascius nu sfârșește într-o suspendare de tip sceptic, într-o agnozie care ar însemna sfârșitul oricărei gândiri filozofice. din contră, o dată cu acest principiu extrem, de dincolo chiar și de unu, damascius propune o manieră de gândire radicală, care se raportează constant la principiu, care-l păstrează mereu „în vedere" și care recunoaște prezenţa lui tăcută în fiecare nivel al realităţii. Înainte de a trece la analiza propriu-zisă a manierei în care damascius utilizează conceptul de inefabil, vom face o scurtă punere în revistă a ocurenţelor sale relevante din tradiţia (neo) platonică, pentru a putea pune apoi în lumină schimbarea de perspectivă pe care o aduce damascius faţă de aceasta. la Platon, termenul apare pentru a desemna lucrurile spuse în învăţăturile secrete1 sau, adverbial, cu referire la ceea ce trebuie spus în secret și doar unor oameni iniţiaţi, iar nu mulţimii2. Totuși, vom vedea mai jos că, în interpretarea lui damascius, miza ultimă a gândirii lui Platon este tocmai aceea de a trimite în mod 1 Platon, Phaidon, 62 b 3 și Cratylos, 413 a 3. 2 Platon, Republica, ii, 378 a 4 și Theaitetos, 152 c 10. Capitolul 3: Principiul inefabil 339 tacit (și tăcut)1 înspre inefabil. Pentru Plotin, principiul prim este sustras oricărei cunoașteri și este indicibil (¥rrhton)2. În schimb, termenul însuși de inefabil nu apare decât o singură dată, însă nu cu referire la principiul prim3, ci într-un context neutru: Plotin nu face decât să redea pasajul din Phaidon, 62 b 3: „în mistere (TMn ¢porr»toij) se spune că sufletul este ca într-o închisoare"4. 1. Inefabilul la Iamblichos - indicibil şi inefabil la iamblichos - desigur, în textele care s-au păstrat - termenul inefabil nu pare să aibă un sens filozofic foarte bine determinat. În Protrepticul (8.8; 105.1; 106.7-16; 111.23), referinţele sunt la doctrinele secrete, mai precis cele pitagorice, interzise profanilor. Același sens este prezent în De vita Pythagorica: simboluri inefabile (1.2.5; 23.103.7), mistere inefabile (3.14.9; 6.31.3; 35.258.7). În De mysteriis, termenul de inefabil se referă la: „cauza inefabilă" a riturilor sacre (1.11.4), „simbolurile inefabile" care exprimă secrete inexprimabile (1.21.14, 4.2.31, 6.6.2), invocaţiile inefabile, pe care doar zeul le poate înţelege și care sunt în afinitate cu acesta (3.24.30; 5.23.43), secretul în general, adică 1 Platon trimite spre inefabil în mod tacit, deoarece el nu mai vorbește efectiv despre un asemenea principiu de dincolo de unu; de asemenea, el trimite spre inefabil în mod tăcut, adică tocmai prin păstrarea tăcerii în privinţa lui. 2 Plotin, Enneade, V, 3, 13.1. Tot ceea ce putem spune noi este „ceva anume"; în schimb, cel care nu mai este ceva anume nu poate fi decât indicibil. 3 În articolul său „Scepticism and ineffability in Plotinus" (Phronesis, 45, 3, 2000, pp. 240–251), dominic o'Meara vorbește despre „inefabilitate" la Plotin. Totuși, este vorba de fapt despre caracterul indicibil al unului. Autorul face așadar o extrapolare a termenului de inefabil, folosindu-l însă în strictă sinonimie cu termenul „indicibil". În schimb, Plotin însuși nu folosește termenul de inefabil (¢pÒrrhton), care, ca termen filozofic, apare abia în neoplatonismul tardiv. Vezi de asemenea dominic o'Meara, Plotinus. An Introduction to the Enneads, clarendon Press, oxford, 2005, cap. 5, Speaking of the One, 1: The Ineffability of the One. Pentru a înţelege miza gândirii lui damascius, nu trebuie să confundăm inefabilul cu nici una dintre formele de indicibil despre care au vorbit neoplatonicii anteriori. 4 Plotin, Enneade, iV, 8, 1.31. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil340 misterul din spatele unui rit iniţiatic (6.5.6; 6.7.2), imaginea inefabilă a zeului (7.4.24). Termenul de inefabil nu este folosit niciodată pentru a indica principiul însuși. cu toate acestea, exegeza modernă îi atribuie destul de des lui iamblichos introducerea inefabilului în ierarhia neoplatonică a principiilor1, sprijinindu-se pe mărturia lui damascius. Totuși, dacă analizăm cu atenţie această mărturie, vom vedea că damascius nu spune că pentru iamblichos principiul ar fi inefabil. Principiile lui iamblichos pe care le menţionează damascius sunt: cel necoordonat triadei și cel absolut indicibil (¥rrhtoj): după acestea, să cercetăm dacă principiile prime anterioare primei triade inteligibile sunt două, adică cel absolut indicibil (p£nth ¥rrhtoj) și cel necoordonat triadei - așa cum considera marele iamblichos (De principiis, R.i, 86.3–5) Această confuzie duce la ideea că damascius ar fi preluat cadrul general al gândirii lui iamblichos. de fapt, cauza mai adâncă a acestei confuzii constă - după părerea noastră - într-o suprapunere terminologică între ¥rrhton și ¢pÒrrhton în literatura de specialitate. de multe ori, exegeza traduce pe ¥rrhton prin inefabil, deși inefabil este termenul încetăţenit pentru ¢pÒrrhton, o dată cu traducerea lui damascius de către J. combès2. dacă iamblichos ar fi folosit deja termenul de „inefabil" cu referire la principiul prim, ar însemna că damascius nu face decât să reafirme ceva deja prezent în tradiţie. Totuși, dacă dăm la o parte echivocul și suprapunerea terminologică, s-ar părea că damascius este primul care aplică principiului prim termenul de inefabil (¢pÒrrhton); aceasta va rămâne o particularitate a gândirii ultimului conducător al şcolii neoplatonice ateniene. 1 Vezi d. P., Taormina, Jamblique critique de Plotin et de Porphyre, Vrin. Paris, 1999, pp. 8–9 și J. dillon, „damascius on the ineffable", art. cit., p. 123. 2 ceea ce este mai grav, putând induce și mai mult în eroare, este faptul că, în traducerea tratatului De principiis, M.-c. Galpérine redă în mod indistinct ¥rrhton și ¢pÒrrhton, prin „indicibil". Capitolul 3: Principiul inefabil 341 2. Inefabilul la Proclus la Proclus, majoritatea ocurenţelor termenului inefabil se referă la doctrinele secrete; iar sensul privilegiat al acestor doctrine este acela al învăţăturilor platonice despre principiul unu-bine și despre nivelurile divine succesive. Aceste învăţături secrete, inefabile, sunt cele pe care, în opinia tuturor gânditorilor neoplatonici, Platon le-ar fi primit de la cei „mai vechi"1, adică din tradiţiile anterioare, precum cea orfică și cea pitagorică. În consecinţă, învăţăturile cele mai teologice ale lui Platon - precum prima ipoteză din Parmenide - sunt considerate de Proclus adevărate iniţieri mistice2. În afară de astfel de indicaţii - destul de numeroase - despre natura secretă, inefabilă, a învăţăturilor platonice, întâlnim însă și o altă utilizare a termenului de inefabil, nu fără legătură cu cea anterioară. Mai precis, termenul inefabil este transpus uneori, în manieră adjectivală, asupra principiului unu-bine, înspre care conduc aceste „iniţieri mistice". Proclus vorbește astfel despre natura inefabilă a binelui3, despre „dorinţa inefabilă" a tuturor lucrurilor spre bine4, sau despre „misterul inefabil" al binelui5. Acest caracter inefabil trebuie înţeles tocmai în legătură cu faptul că unul-bine este ţinta ultimă a acestor învăţături inefabile, ascunse, prin excelenţă teologice. Unul inefabil este cel spre care duce filozofia cea mai înaltă, care are rolul de iniţiere mistică. În schimb, vom vedea în continuare că, atunci când damascius propune inefabilul ca principiu absolut, el nu mai vrea să 1 Vezi Teologia platonică, i, 1, p. 7, 5–8, unde Proclus vorbește despre tradiţiile secrete (TMn ¢porr»toij) primite și transmise mai departe de Platon. Aceeași idee, a transmiterii unei tradiţii, apare și la Plotin, Enneade, V, 1, 8–9. 2 Vezi Proclus, Teologia platonică, ii, 10, p. 61.15; iii, 23, p. 83.16–17. dialogul Parmenide conduce la „iniţierea inefabilă în mistere". Pentru o discuţie mai amplă a valenţelor „mistice" ale gândirii neoplatonice, vezi d. Mazilu, Raison et mystique dans le néoplatonisme, Zeta Books, București, 2008. 3 Proclus, Teologia platonică, ii p. 60.4. 4 Proclus, Teologia platonică, iii p. 63.28. 5 Proclus, Teologia platonică, iii p. 64.5. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil342 indice doar caracterul ascuns și inefabil al textelor platonice pe care tradiţia se sprijină, primindu-le ca pe niște texte revelate. desigur, el nu contestă cu nimic autoritatea moștenirii platonice, ci, așa cum vom vedea mai jos, el interpretează aceste texte într-o cheie nouă, considerând că ele conduc de fapt spre un principiu anterior celui al tradiţiei. de asemenea, la damascius, termenul nu mai are un sens strict adjectival, el nu mai indică doar caracterul misterios, ascuns și inexprimabil al principiului unu, ci el va constitui un principiu autonom, singurul principiu absolut, în cele din urmă. damascius utilizează termenului de inefabil într-o manieră originală, prin care nu numai că va accentua și va conceptualiza astfel de intuiţii - destul de rare, de altfel - precum cele ale lui Proclus despre caracterul inefabil al principiului prim, ci va depăși soluţiile oferite de tradiţie, ajungând aproape să le suprime. inefabilul său va fi dincolo de unul absolut al tradiţiei. 3. Inefabilul ca secret la Platon Totuși, ceea ce este surprinzător în această critică a lui damascius, care ajunge să instituie inefabilul dincolo de unu, este faptul că, deși analiza sa este o depășire a tradiţiei, totuși, el reușește să recupereze sursa și autoritatea platonică. Gânditor platonic autentic, el nu se poate lipsi de o bază textuală platonică, ci încearcă să înrădăcineze gândirea sa - ultima creaţie teoretică neoplatonică - în sursa comună a întregii tradiţii. Astfel, deși în primă instanţă inefabilul este absent din corpusul platonic, el va citi textele platonice fondatoare ca pe o indicaţie a principiului inefabil, considerând că, în ultimă instanţă, ele trimit spre acest principiu de dincolo de unu1. Această concluzie decurge din maniera ambivalentă în care Platon însuși 1 interpretarea lui damascius aduce în scenă un fenomen ciudat, de dublă fundamentare: pe de o parte, el înrădăcinează propria sa gândire în sursa comună a tradiţiei; pe de altă parte, el dă sursei platonice un nou înţeles, reinvestigând miza ultimă a platonismului, pornind de data aceasta de la propria sa gândire, de la propria sa manieră de a vedea lucrurile. Capitolul 3: Principiul inefabil 343 vorbește despre unu, ezitând între a spune că unul este absolut incognoscibil și a spune că unul este cognoscibil, într-un fel. Pe de o parte, damascius amintește referinţele platonice în care este vorba despre neputinţa de a exprima unul: căci, despre unu, Platon spune că, dacă este, atunci nu este nici măcar unu, iar dacă nu este, atunci nu i se potrivește nici un fel de discurs, nici măcar negaţia, astfel că nu îi revine nici nume [...], nici vreo opinie sau știinţă (De principiis, R.i, 7.11–13) Recunoaștem aici două trimiteri: una la sfârșitul primei ipoteze din Parmenide, 141 e 10 –142 a 8, unde Platon suprimă unul însuși, iar cealaltă la ipoteza a 7-a, cea negativă. În ambele cazuri, discursul despre unu nu poate surprinde unul. Pe de altă parte, damascius trimite și la texte ale lui Platon în care s-ar părea că unul este gândit într-un fel, că există un fel de discurs potrivit lui: [...] în Sofistul, a arătat că el concepe unul pur printr-o anume afirmaţie și demonstrează că unul este în sine însuși, preexistent fiinţei. (De principiis, R.i, 7.19) În mod evident, damascius se referă aici la pasajul din Sofistul, 245 a–b, în care unul este descris ca preexistent fiinţei și ca oferindu-i acesteia unitate1. Platon pare să păstreze aici unul ca atare, afirmându-l ca principiu al fiinţei. dar atunci, întrebarea logică ce se naște este cum se explică această aparentă contradicţie: pe de o parte, unul este gândit ca unu anterior fiinţei, iar pe de altă parte se arată că unul nu este nici măcar unu. damascius răspunde la această întrebare spunând că: S-ar putea ca Platon, prin intermediul unului, să ne îndrepte, într-un mod inefabil, spre inefabilul pe care îl avem acum în faţă, care este dincolo de unu; Platon face aceasta prin supri marea 1 Vezi, de asemenea, De principiis, R. i, 44.1–5, unde damascius invocă faptul că Platon numește binele (identificat de neoplatonici cu unul) „cel mai important obiect al știinţei" (Republica, 505 a 2–3, 519 c 9–10). PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil344 unului, așa cum prin suprimarea celorlalte a ajuns la unu (De principiis, R.i, 7.15–18) În primă instanţă, unul poate fi gândit în mod direct, ca principiu al fiinţei, așa cum se arată în Sofistul. Totuși, într-un al doilea pas, el trebuie suprimat (așa cum se întâmplă în Parmenide). Unul însuși a fost obţinut de Platon prin suprimarea pluralelor1. dar, dacă suprimarea pluralelor are ca scop descoperirea unului, atunci, conform interpretării lui damascius, suprimarea unului are ca scop descoperirea inefabilului sau, cel puţin, punerea gândirii „pe urmele" inefabilului. corelând cele două texte (Sofistul, 245a–b și Parmenide, 141 e 10–142 a 8), damascius pune în evidenţă necesitatea principiului inefabil, anterior unului. Astfel, la sfârșitul tradiţiei neoplatonice, el oferă o interpretare cu totul nouă și surprinzătoare asupra mesajului ultim al operei platonice. În plus, el își sprijină propria sa elaborare despre inefabil pe această lectură subtilă a textelor platonice. damascius depășește astfel limita tradiţiei: pentru el, aporia întâi din Parmenide nu mai este doar o descriere a principiului unu, ci este o trimitere ne-explicită înspre principiul inefabil, de dincolo de unu, deoarece ea ajunge în cele din urmă la a suprima unul. În felul acesta, damascius se apropie de iamblichos, pentru care obiectul primei ipoteze platonice nu era principiul absolut, deoarece principiul absolut nu poate fi prins nici măcar într-o astfel de ipoteză; în consecinţă, principiul absolut era anterior obiectului primei ipoteze. damascius păstrează unul ca obiect al primei ipoteze - așa cum făcea întreaga tradiţie de dinainte și de după iamblichos - însă el însuși consideră că principiul absolut este dincolo chiar și faţă de ceea ce spune Platon în prima ipoteză. Prima ipoteză nu este despre principiul prim (inefabil)2, ci doar indică spre el. Totuși, cum poate damascius însuși să presupună că ar exista un astfel de mesaj în subtextul învăţăturii platonice, dacă acesta 1 este ceea ce se arată în prima ipoteză din Parmenide, 137 c 4–142 a 8: „dacă unul este unu, atunci el nu este nimic din cele plurale". 2 Spre deosebire de ceea ce afirmă J. combès („damascius, lecteur du Parménide", în Études néoplatoniciennes, Grenoble, Millon, 1989, p. 87). Capitolul 3: Principiul inefabil 345 nu este făcut niciodată explicit? de ce Platon nu a vorbit el însuși despre acest principiu? Tăcerea lui Platon în acest sens îi pare lui damascius cu totul îndreptăţită și chiar relevantă, din două motive: pe de o parte, datorită naturii acestei teme, care nu mai poate fi propriu-zis discutată, explicitată; pe de altă parte, datorită precauţiilor metodologice de a nu expune un subiect atât de important, de a nu-l lăsa la îndemâna celor neiniţiaţi într-ale filozofiei1. Platon ajunge până la unu, însă nu mai spune nimic despre ceea ce este dincolo de unu. Acest lucru s-ar explica prin obiceiul antic2 de a păstra tăcerea asupra secretului din religia misterelor. observăm însă că damascius preia - ca termen ultim al sistemului său - însuși acest „mister" inefabil în privinţa căruia Platon însuși păstrează tăcerea. Am putea spune că damascius continuă acolo unde Platon tace; el vorbește tocmai despre acele lucruri pe care Platon nu le-a mai spus. o altă explicaţie a tăcerii lui Platon ar fi aceea că unul este ultimul principiu al discursului. constituindu-și gândirea în jurul acestui principiu, Platon nu mai are nevoie să meargă mai departe: Unul este principiu al totului, de aceea Platon însuși nu are nevoie de alt principiu al discursului. În schimb, inefabilul nu e principiu al discursului, nici al cunoașterii, ci al totului în mod absolut. de aceea, despre acesta Platon nu mai spune nimic, nu mai dă nici o indicaţie. Platon a negat toate celelalte lucruri, pornind de la unu, însă nu a negat unul însuși. el a spus chiar și că unul nu este unu, însă nu a negat unul însuși. (De principiis, R.i, 37.26–38.12) Platon indică spre inefabil prin aceea că ajunge să spună că „unul nu este unu" (în această exprimare paradoxală3); totuși, el 1 Vezi damascius, De principiis, R. i, 8.1–3. 2 obiceiul antic despre care vorbește damascius în acest context poate fi cel al pitagoricilor (cf. iamblichos, Viaţa lui Pitagora, §§ 104–105). În privinţa păstrării tăcerii la Platon, vezi Scrisori, ii 312 d 7–e 1, 314 c 1–7; Vii 341 c 9–d 6, Timaios, 28 c 5, 53 d; Parmenide, 136 d–e. 3 damascius explică maniera paradoxală în care Platon vorbește despre unu tocmai prin apropierea unului de inefabil: „la Platon, raţionamentele despre unu se răstoarnă, deoarece unul este aproape de totala răsturnare a primului PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil346 nu trece mai departe și nu spune nimic despre acel „altceva" inefabil, care nu mai este nici măcar unu și care nu mai este principiu al discursului. Platon rămâne la unu ca principiu al discursului, acest unu pe care într-un fel îl gândim iar într-un fel nu îl mai putem gândi. Gândirea lui Platon - ca, de altfel, cea a întregii tradiţii - rămâne henocentrică (gravitând în jurul unului absolut). În schimb, damascius va nega unul însuși, trecând înspre inefabil. Acesta nu mai este într-un fel accesibil gândirii și într-un fel inaccesibil, ci va fi complet inaccesibil. B. Damascius şi inefabilul 1. Inefabilul şi răsturnarea gândirii dar ce înseamnă că inefabilul este sustras oricărei gândiri? În fond, întreaga tradiţie neoplatonică a insistat asupra caracterului inconceptibil al principiului, adică al unului. dar atunci, de ce inefabilul ar fi cu adevărat sustras oricărei gândiri, mai mult chiar decât unul însuși? Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să reamintim faptul că tradiţia a oscilat între a descrie rolul principiului faţă de realitate și faţă de gândire - sau, într-un cuvânt, faţă de ceea ce damascius numește totul - respectiv a sugera natura inaccesibilă a principiului. În schimb, damascius face pasul spre un principiu care este sustras oricărei relaţii cu totul. Acesta nu mai este gândit pornind de la totul - nici măcar în manieră negativă, ca depășire a totului -, ci el este sustras oricărei coordonări cu totul, adică cu spaţiul cel mai larg în care gândirea este posibilă. de aceea, el nu mai este gândit în nici un fel, ci gândirea care vrea să ajungă la el se răstoarnă. Ultimul semn pe care îl mai avem despre acest principiu este tocmai această răsturnare a gândirii. [a inefabilului], deși unul diferă de acesta prin aceea că încă este unu și totul conform unului" (R. i, 56.11–14). este vorba, desigur, despre faptul că, în Parmenide, Platon ajunge să spună că „unul nu este nici măcar unu", arătând astfel că, într-un fel, nici măcar unul nu poate fi gândit propriu-zis. Capitolul 3: Principiul inefabil 347 Termenul însuși de inefabil aduce gândirea noastră într-o stare cu totul paradoxală, deoarece în același termen sunt cuprinse și afirmarea și negarea acestui termen. Sensul însuși al „inefabilului" se obţine în acest caz într-o manieră contorsionată, în care, în primă instanţă, respingem ceea ce vrem să exprimăm prin acest termen. Astfel, imediat după ce a anunţat că principiul trebuie să fie ca un sanctuar inefabil, din care proced toate lucrurile în mod inefabil, damascius observă că: dacă spunem acestea despre el, anume că este inefabil, sanctuar al totului și incomprehensibil, atunci discursul nostru este răsturnat (De principiis, R.i, 7.2–4) Mai precis, vrem să spunem că principiul este inefabil și incomprehensibil. Totuși, în această afirmaţie - cum că „principiul este inefabil" - sunt cuprinse două maniere de negare, de suprimare a ceea ce vrem să spunem. Pe de o parte, spunând că „este inefabil", spunem de fapt că el este sustras gândirii și, deci, că nu ne mai putem referi la el. dar atunci, înseamnă că el nu poate fi numit nici măcar inefabil și incomprehensibil. În felul acesta, discursul nostru despre principiu - adică faptul că am spus că el este inefabil - este suprimat, deoarece afirmă că nu ne mai putem referi la principiu. este ca și cum discursul ar afirma că nici un discurs nu mai este posibil; astfel, discursul însuși se suprimă. discursul se întoarce împotriva lui însuși, fiind astfel răsturnat (peritrepÒmeqa tù lÒgJ)1. Pe de altă parte, deși vrem să spunem că este inefabil și că, deci, nu mai putem afirma nimic despre el, totuși, observăm că 1 Textual: „suntem răsturnaţi în discurs". la Plotin (Enneade, V, 3, 13.9) descoperim acest verb într-un context apropiat de problematica lui damascius. Plotin vorbește despre unul cel de dincolo de tot și de dincolo de intelect, unul care depășește sfera gândirii. el este superior gândirii și nu se gândește pe sine, fiind mai simplu decât gândirea însăși. noi însă nu putem înţelege cu adevărat acest lucru, ci, când spunem că unul „nu se cunoaște pe sine", ni-l imaginăm ca și cum el ar avea nevoie să se cunoască pe sine și reintroducem în unu dualitatea dintre cunoaștere și cunoscut. Astfel, gândirea noastră este întoarsă spre contrarul a ceea ce ea însăși afirmă, fiind astfel răsturnată. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil348 încă mai afirmăm ceva despre el, anume acest predicat: inefabil. În felul acesta, discursul este întors și răsturnat încă o dată, deoarece noi vorbim despre ceva despre care am spus că nu se poate vorbi. ceea ce spunem despre principiu - anume că e inefabil - este răsturnat de două ori: o dată ca inadecvat, și altă dată ca mergând împotriva a ceea ce vrea, de fapt, să spună despre principiu. În primul caz, ceea ce spunem se contrazice pe sine (căci inefabilul nu poate fi numit nici măcar „inefabil"); în al doilea caz, însuși faptul că mai vorbim despre el (numindu-l inefabil) vine în contradicţie cu ceea ce am spus (anume cu faptul că el este inefabil, adică sustras oricărei gândiri, asemenea unui sanctuar inaccesibil). Răsturnarea - această manieră paradoxală în care gândirea se comportă în faţa principiului ultim, inefabil - se manifestă prin aceea că, încercând să vorbim despre principiu, afirmăm de fapt tocmai lucrurile contrare faţă de cele pe care vrem să le spunem și observăm astfel că, de fapt, despre el nu putem vorbi, iar ceea ce spunem nu mai ajunge până la el. În felul acesta, principiul inefabil se sustrage tocmai gândirii care încearcă să spună că el este inefabil. În consecinţă, principiul va fi inefabil - adică sustras gândirii - însă nu în măsura în care spunem că este inefabil (căci această afirmaţie ajunge să se contrazică), ci tocmai în măsura în care nu mai putem nici măcar să afirmăm inefabilitatea sa, ci observăm că ceea ce afirmăm despre el este suprimat în chiar momentul în care afirmăm și tocmai din cauză că afirmăm. Voind să afirmăm că principiul este inefabil, discursul nostru se răstoarnă, iar principiul rămâne de fapt în afara a ceea ce spunem despre el, dincolo de ceea ce exprimăm noi. el este astfel inefabil. damascius merge însă și mai departe, pentru a pune în evidenţă maniera „răsturnată" în care ni se arată acest principiu ultim. el va analiza toate denumirile sau atributele prin care tradiţia neoplatonică obișnuia să indice superioritatea principiului faţă de fiinţă și faţă de gândire. de asemenea, va analiza manierele de gândire posibile, prin care am putea încerca să ne raportăm Capitolul 3: Principiul inefabil 349 la principiu. În ambele cazuri, damascius pune în evidenţă faptul că inefabilul - mai mult decât unul - se sustrage oricărei maniere de discurs, că nimic din ceea ce putem spune noi nu i se aplică, ci ajunge chiar să se contrazică și să se anuleze, iar singurul fel în care putem intui prezenţa inefabilului este tocmai prin această răsturnare totală a gândirii în faţa lui. Toate numele prin care este sugerat principiul prim sunt suprimate atunci când ajungem la nivelul inefabilului. Astfel, am văzut deja că, atunci când spunem că principiul este inefabil, gândirea noastră se răstoarnă, părând să se contrazică - deși inefabil este expresia cea mai înaltă pe care o folosește damascius însuși în privinţa principiului absolut, de dincolo de unu. de aceea, damascius va spune că, de fapt, despre acest principiu nu putem spune nici măcar că este inefabil1. dar atunci, despre el nu putem spune nici că este incognoscibil, căci despre cel cu adevărat incognoscibil nu putem ști nici măcar atât: anume că e incognoscibil; altfel, dacă am ști că e incognoscibil, el ar fi deja, într-un fel, cunoscut, așadar nu ar mai fi cu adevărat incognoscibil2. În plus, termenul de incognoscibil nu poate exprima natura principiului, căci principiul nu este „ceva anume", a cărui natură ar fi incognoscibilă3. orice astfel de indicaţie despre el ar face din el un lucru distinct, pe care l-am putea apoi reintegra în totul. Mai mult, damascius observă că, la drept vorbind, nu putem să aplicăm inefabilului predicate precum „nimic, dincolo de totul, cauză supremă și cel necoordonat în raport cu totul"4. damascius pare aici să nege ceea ce el însuși a afirmat mai înainte. Într-adevăr, el a spus despre inefabil că este un „nimic" superior; în schimb, acum el spune că inefabilul nu este nici măcar nimic5. 1 damascius, De principiis, R. i, 8.23–24: „Poate că inefabilul absolut este <inefabil> în sensul că despre el nu se poate considera nici măcar că este inefabil". 2 damascius, De principiis, R. i, 9.11–25. 3 damascius, De principiis, R. i, 10. 4 damascius, De principiis, R. i, 10.25–11.1. 5 Vezi de asemenea De principiis, R. i, 13.22–23: „căci el <nu> este nimic; mai mult, el nu este nici măcar aceasta: nimic". PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil350 de fapt, dacă mai înainte el a avut nevoie să indice principiul inefabil drept „nimic" - anume pentru a face trecerea dincolo de ultima noastră supoziţie (aceea de unu) -, în schimb, acum el vrea să ne avertizeze că nici măcar „nimicul" nu trebuie înţeles drept „ceva anume", care ar fixa principiu, care l-ar transforma într-o natură determinată. la fel și în privinţa faptului că inefabilul ar fi „necoordonat totului". căci nici măcar „necoordonarea" nu constituie natura inefabilului, care nu poate avea nici o natură determinată. În concluzie, nici măcar aceste predicate ultime - precum „nimic" sau „necoordonat" - nu exprimă natura propriu-zisă a inefabilului, ci doar superioritatea lui faţă de orice natură posibilă. În cele din urmă, damascius suprimă chiar și ideea de transcendenţă, arătând că însăși transcendenţa se contrazice pe sine, atunci când ajungem să o aplicăm principiului inefabil. Astfel: cel transcendent transcende întotdeauna ceva anume și nu este absolut transcendent, deoarece el are o relaţie cu cel pe care îl transcende; căci, în general, când ceva este anterior, el intră într-o anumită coordonare, pe când, dacă trebuie să îl punem ca veritabil transcendent, atunci trebuie considerat că nu este nici măcar transcendent (De principiis, R.i, 15.15–18) din nou, damascius nu contrazice ceea ce a spus mai sus1, ci rafinează această afirmaţie. Mai precis, în primă instanţă, aporia iniţială a principiului a indicat faptul că principiul absolut trebuie să fie transcendent unului și totului. În schimb, mergând mai departe pe firul acestei maniere radicale de a gândi principiul, damascius observă acum că transcendenţa nu poate fi o expresie adecvată pentru principiul absolut, deoarece aceasta cuprinde în ea însăși ideea adversă, a unei legături cu totul, fiind gândită în raport cu totul. În însăși transcendenţa principiului este cuprins sensul totului faţă de care se instituie această transcendenţă. Altfel 1 damascius, De principiis, R. i, 4.3: „principiul totului trebuie să fie transcendent totului însuși". Capitolul 3: Principiul inefabil 351 spus, cel transcendent faţă de ceva este transcendent în manieră relativă, iar nu în manieră absolută. În schimb, pentru cel absolut transcendent, nici măcar transcendenţa nu mai este o expresie adecvată. În concluzie, despre cel absolut transcendent, chiar și transcendenţa trebuie negată. dar oare această negaţie însăși (a transcendenţei) nu se aplică în continuare principiului? nu! ci damascius arată că negaţia - ca și afirmaţia - transmite un sens anume, pe când principiul inefabil nu poate fi cuprins în nici un sens determinat. În consecinţă, nici o afirmaţie nu îi este adecvată, dar, în plus, nici negaţia nu i se poate aplica1. Tocmai acest lucru este răsturnarea discursului, anume faptul că inefabilului nu i se aplică nici un discurs: nu putem nici să afirmăm, dar nici să negăm ceva la adresa lui. Răsturnarea este mai mult decât negaţia. căci, dacă negaţia mai transmite încă un sens determinat, o semnificaţie oarecare, în schimb, răsturnarea nu arată decât că ceea ce spunem este respins înapoi de la principiul căruia încercăm să îi aplicăm acele predicate. În felul acesta, răsturnarea nu mai impune principiului o semnificaţie oarecare, ci doar ne indică nouă suprimarea absolută a oricărei determinaţii în privinţa lui. În plus, ceea ce se răstoarnă nu mai lasă loc negaţiei acelui predicat. dacă negaţia era o suprimare a unui anumit predicat și implicit o afirmare a unui predicat opus, în schimb, răsturnarea discursului este un fel de negaţie absolută, care nu mai oscilează între un predicat și predicatul opus, ci le suprimă pe amândouă. Răsturnarea discursului nu mai este propriu-zis un discurs, ci este experienţa faptului că principiul însuși iese din orice discurs posibil și că, la limită, nu putem exprima nici măcar această depășire a discursului. În concluzie, inefabilul nu poate fi numit în nici un fel, căci nici unul dintre numele principiului absolut nu îi este adecvat, nici în manieră afirmativă, nici în manieră negativă. nici predicatele cele mai înalte și nici suprimarea lor nu se mai referă 1 damascius, De principiis, R. i, 15.23. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil352 propriu-zis la inefabil; ele nu mai demonstrează nimic despre el, ci demonstrează doar neputinţa noastră de a ne referi la inefabil1. nici predicatele și nici suprimarea lor nu mai pot cuprinde inefabilul și nu-l pot instanţia într-un obiect al opiniei noastre. damascius se întreabă - într-o manieră retorică, într-un efort disperat al gândirii - dacă nu cumva, cel puţin acest lucru este adevărat despre inefabil: anume faptul că el nu este obiect al opiniei, că nu mai putem avea nici o opinie despre el2. dar, de fapt, acest efort ultim al gândirii de a mai cuprinde principiul - fie și într-o manieră negativă, fie și prin această recunoaștere a necunoașterii lui - nu mai este un discurs propriu-zis, ci este o răsturnare a oricărui discurs: opinia noastră nu mai este o opinie propriu-zisă, ci o suprimare a oricărei opinii. faptul că nu avem nici o opinie despre el - și că nici nu putem avea vreo opinie despre el - nu mai spune nimic despre principiul însuși, despre care recunoaștem că nu putem avea nici o opinie, ci spune ceva doar despre noi, despre propria noastră neputinţă de a-l exprima3. Asistăm astfel la o adevărată „luptă" între inefabilul care se sustrage din orice manieră de discurs - chiar și din cele negative, care suprimă orice conţinut cu putinţă - și gândirea noastră, care, negând și suprimând orice conţinut, are în continuare senzaţia că, măcar așa, se poate referi la principiu, că măcar negarea oricărei opinii și a oricărui nume poate fi adevărată despre inefabil. Gândirea se vede pusă într-o postură paradoxală: pe de o parte, ea tinde spre principiu, tinde să spună ceva despre el, sau măcar să spună ceea ce nu este adecvat acestui principiu; pe de altă parte, fiecare încercare a gândirii de a mai spune ceva despre inefabil este „dejucată", este răsturnată, neputându-se concretiza 1 damascius, De principiis, R. i, 11.16–21. 2 damascius, De principiis, R. i, 12.16: „Totuși, avem opinia că el nu este obiect al opiniei". 3 este ceea ce damascius numește „propriile noastre afectări" (t¦ o„ke‹a p£qh) în privinţa principiului, adică faptul că resimţim incognoscibilitatea principiului, însă aceasta nu determină principiul însuși, nu este un atribut propriu-zis al acestuia. Vezi De principiis, R. i, 7.6. Capitolul 3: Principiul inefabil 353 într-o opinie propriu-zisă. Gândirea are aici mișcarea unui val care înaintează spre un punct nedeterminat, dar nu îl poate cuprinde, ci se întoarce înapoi, iar apoi, astfel răsturnată, astfel negată, gândirea încearcă din nou să cuprindă principiul, măcar prin negaţiile predicatelor anterioare. Astfel, primele care sunt negate și răsturnate sunt predicatele cele mai înalte folosite de tradiţie pentru principiul absolut (precum principiu, transcendent, unu, cauză). În al doilea rând, văzând că aceste predicate nu reușesc să cuprindă principiul, gândirea pune în aplicare negaţiile acestor predicate. În ultimă instanţă, nu îi mai rămân la îndemână decât negaţiile negaţiilor, cu condiţia ca nici acestea să nu se transforme într-un discurs indirect, ci să fie ele însele suprimate. Această manieră paradoxală de gândire - în care fiecare înaintare spre principiu este răsturnată în mod sistematic - este „travaliul" gândirii noastre. este vorba de un efort constant - chiar dacă nefinalizat într-un discurs anume - de a cuprinde principiul. Totuși, tocmai această răsturnare constantă a gândirii și acest travaliu reluat, în ciuda unei ulterioare răsturnări, este maniera ultimă și singura în care noi înșine putem deveni conștienţi de prezenţa - de necuprins - a principiului inefabil. iar această răsturnare constantă este singurul lucru pe care îl putem „spune" despre principiu, cu condiţia ca răsturnarea să nu se oprească niciodată la o expresie anume - care ar fixa și ar determina principiul - ci să fie o răsturnare infinită: iar dacă este nevoie să arătăm ceva, trebuie să folosim negaţiile acestor predicate, spunând că <el> nu este nici unu, nici plural, nici generator, nici negenerator, nici cauză, nici lipsit de cauzalitate; în plus, chiar și aceste negaţii <trebuie să fie> răsturnate, nu știu cum, într-o răsturnare care este de fapt infinită (De principiis, R. i, 16.11–14) Printr-un efect paradoxal, repetarea negaţiilor este singura manieră adecvată în care ne putem raporta la principiul absolut. doar o gândire răsturnată poate locui în preajma principiului care răstoarnă orice gândire. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil354 damascius accentuează în mod repetat această neputinţă de a cunoaște principiul, fie chiar și prin negarea negaţiei. Totuși, această răsturnare constantă a gândirii nu duce la un eșec generalizat și lipsit de orice perspectivă. din contră, efectul ei este unul spectaculos și neașteptat: de fapt, conștientizarea răsturnării și răsturnarea conștientă a oricărui predicat va constitui pentru damascius o metodă prin care gândirea poate conștientiza principiul într-un mod adecvat: chiar dacă nu cunoaște principiul, ea conștientizează faptul că acesta se sustrage din orice discurs1. Răsturnarea constantă este metoda prin care gândirea se instalează în această proximitate a principiului, experimentând „afectarea"2 pe care o avem din partea principiului. chiar dacă nu poate exprima principiul însuși, gândirea poate exprima propriile ei „afectări" sau „stări" faţă de principiu și faţă de sustragerea principiului din orice discurs posibil. dacă la Plotin accesul la principiul prim presupunea în cele din urmă o renunţare la însăși natura gândirii, o ieșire din cadrul ei normal - astfel încât gândirea nu are acces la principiu, iar ceea ce are acces la principiu nu mai este gândire, ci viziune și contact unitiv - în schimb, damascius reușește să obţină un mod de conștientizare a principiului, tocmai în termenii gândirii3. Pentru aceasta, gândirea nu trebuie 1 Vezi articolul lui J. combès, „négativité et procession des principes chez damascius", în Études néoplatoniciennes, op. cit., pp. 101–130, unde se arată că acest tip de negaţii absolute nu se transformă în afirmaţii, nici nu neagă existenţa principiului, ci îl scot pe acesta din orice discurs posibil (p. 106). 2 despre propriile noastre afectări (t¦ o„ke‹a p£qh) în privinţa principiului, vezi, de pildă, De principiis, R. i, 7.6. este vorba despre felul în care resimţim noi prezenţa principiului, fără ca aceste resimţiri să exprime cu adevărat ceea ce este principiul în el însuși. Vezi de asemenea Plotin, Enneade, Vi, 9, 3.51–54, precum și Porfir, Comentariul la Parmenide, ed. P. Hadot, 1968, vol. ii, pp. 78–79, și Proclus Comentariul la Parmenide, Vi, 1073.29–30. 3 În articolul „la théurgie comme pénétration d'éléments extra-rationels dans la philosophie grecque tardive" (Recherche sur le Néoplatonisme après Plotin, Vrin, Paris, 1990), H. d. Saffrey explică prezenţa principiului inefabil prin intrarea în filozofie a unor elemente extra-raţionale, de natură magico-religioasă. Perspectiva este criticată parţial de J. dillon în „damascius on the ineffable", art. cit., p. 120. Întărind această critică, considerăm că în cazul lui Capitolul 3: Principiul inefabil 355 să își părăsească natura ei, însă ea este provocată la maxim, subminată și răsturnată, pusă într-un travaliu neîncetat. 2. Indicibil şi inefabil Totuși, o problemă care se ridică este aceea a diferenţei dintre principiul prim admis de tradiţie și principiul prim admis de damascius. de ce unul rămâne doar indicibil, pe când principiul absolut al lui damascius este inefabil, așadar dincolo de indicibil1? Răspunsul la această întrebare este că, în timp ce indicibilul comportă o formă de relativitate faţă de dicibil, faţă de exprimabil, inefabilul iese cu totul din sfera exprimabilului. Indicibilul (¥rrhton) este „atributul" unanim acceptat al principiului, în întreaga tradiţie neoplatonică. Totuși, damascius observă că unul este și indicibil, dar și exprimabil, într-un fel2. de asemenea, acest unu este incognoscibil (pentru că nu îl putem aborda cu gândirea noastră duală)3, dar este într-un fel și cognoscibil, anume „prin simplificarea totului înspre unu"4. În schimb, principiul prim al lui damascius este inefabil, marcând astfel completa ieșire din spaţiul exprimabilului. el iese din acest echivoc și dualitate dintre dicibil și indicibil, dintre cognoscibil și incognoscibil, astfel încât despre el nu putem spune nici măcar că este indicibil sau incognoscibil. Indicibilul descrie situaţia unui lucru care se prezintă în faţa gândirii, dar pe care gândirea nu îl poate cuprinde, nu îl poate exprima; el este ¥-rrhton, de damascius principiul absolut nu este rodul unei influenţe extra-filozofice - cel puţin nu exclusiv - ci este mai degrabă rezultatul împingerii până la extrem a unei gândiri lucide, care ia în seamă aporiile principiului absolut și afirmă în mod radical transcendenţa principiului. 1 damascius, De principiis, R. i, 7.15. 2 De principiis, R. i, 9.3–10. damascius se sprijină pe textele platonice care arată că unul este indicibil (Parmenide, 141 e 10–142 a 8), dar și dicibil (Sofistul, 245 a–b). 3 damascius, De principiis, R. i, 14.16–19. 4 damascius, De principiis, R. i, 15. 7–8 (¢naploàntej t¦ p£nta e„j TMke‹no). PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil356 ne-exprimat. În schimb, inefabilul se sustrage de fiecare dată gândirii, tocmai atunci când aceasta încearcă să se apropie. el este ¢pÕ-rrhton, adică se sustrage gândirii, se depărtează de gândire și nu îi apare niciodată în faţă, nici măcar drept un lucru in-exprimabil. În fond, inexprimabilă este, într-un fel, și materia, în măsura în care ei nu îi revine nici o formă, așadar ea nu are nici o prezenţă pentru gândire. Totuşi, ea nu se sustrage gândirii în maniera inefabilului, ci, la limită, ea poate fi exprimată indirect, prin însăşi lipsa sa de orice formă. În schimb, inefabilul nu poate fi exprimat nici măcar prin indicarea neputinţei noastre de a-l descrie, de a-l exprima. Pentru el, nu putem avea nici o indicaţie, fie ea şi indirectă, deoarece el nu pune în faţa gândirii un „obiect concret", accesibil. nici măcar inefabilitatea lui nu este o indicaţie a lui, căci, dacă despre unu putem spune că este indicibil, în schimb, despre inefabil nu putem spune, la drept vorbind, nici măcar că este inefabil: „Poate că acela [inefabilul] este absolut inefabil în sensul că despre el nu se poate considera nici măcar că este inefabil" (R.i, 8.24). dacă unul este indicibil, inefabilul nu mai este nici măcar indicibil, ci dincolo de indicibil (toà ¢rr»tou TMpškeina). de asemenea, dacă unul este transcendent fiinţei și dincolo de fiinţă, inefabilul nu mai este nici măcar transcendent. damascius accentuează astfel anterioritatea inefabilului faţă de dicibil și indicibil, suprimând în mod repetat fiecare „expresie" a acestei anteriorităţi. În cele din urmă, dacă inefabilul este, în fond, o suprimare a oricărui (in)dicibil, damascius suprimă chiar și inefabilul, chiar și această ultimă suprimare. de aceea, diferenţa dintre indicibilul unului și inefabil - așa cum o înţelege damascius - pare să rezide în faptul că, dacă unul presupune o negare a oricărui exprimabil, constituindu-se astfel într-un indicibil anterior gândirii, în schimb, inefabilul presupune nu numai o negare, ci o răsturnare, și o răsturnare repetată, nu numai a exprimabilului, ci și a oricărei negaţii ulterioare. Capitolul 3: Principiul inefabil 357 C. Inefabilul şi ierarhia principiilor 1. Dedublarea principiului? Analiza anterioară, prin care am pus în evidenţă distincţia dintre indicibil și inefabil, ne aduce în faţa unei probleme ce vizează miza ultimă a gândirii lui damascius. Astfel, tratatul Despre primele principii pare să suplimenteze sistemul tradiţional al principiilor cu încă un nivel, anume cu inefabilul, anterior unului indicibil. damascius distinge foarte clar între transcendenţa principiului și relaţia de cauzare pe care el o întreţine cu totul; el identifică aporiile ce se nasc din aceste două funcţii ale principiului, din suprapunerea lor1. dar, făcând această distincţie, s-ar părea că damascius distinge și două principii corespunzătoare celor două aspecte. Mai precis, s-ar părea că pentru el principiul se dublează, se separă: pe de o parte ca principiu prim, absolut transcendent, pe de altă parte ca principiu care produce totul. Aceasta este interpretarea pe care o oferă É. Bréhier, fiind reluată apoi și de alţi exegeţi2. Totuși, această interpretare intră în contradicţie cu ceea ce spune damascius însuși despre principiu. În primul rând, damascius respinge orice manieră numerică de a gândi principiile. deși distinge el însuși mai multe niveluri principiale, damascius se grăbește să precizeze că toate aceste distincţii se datorează naturii titanești3 a gândirii noastre, care fragmentează orice lucru, 1 Vezi începutul tratatului De principiis, R. i, 1–2. 2 Vezi É. Bréhier, „l'idée du néant et le problème de l'origine radicale dans le néoplatonisme grec", în Études de philosophie antique, PUf, Paris, 1955, pp. 248–283, în special pp. 269–280. Vezi de asemenea articolul lui Ph. Hoffmann, „l'expression de l'indicible dans le néoplatonisme grec de Plotin à damascius", în Dire l'évidence, l'Harmattan, Paris, 1997, p. 376: „damascius dédouble le principe premier en Indicible et Un-tout-avant-toutes-choses". 3 Vezi De principiis, R. i, 44.24–25: „suntem dispersaţi ca într-un război titanic". Războiul titanic este o imagine des întâlnită la neoplatonici. ea provine dintr-un mit orfic (vezi Fragmentele orfice, fr. 34, 35, 210–235), în care titanii îl devoră pe dionysos, fiind apoi pedepsiţi de Zeus, care îi fulgeră. neamul omenesc se naște din rămășiţele titanilor fulgeraţi. Pentru neoplatonici, mitul PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil358 despărţind ceea ce este în unitate. Principiile nu sunt distinse decât în ordinea discursului nostru. Gândirea noastră este cea care practică distincţia, până acolo încât a gândi înseamnă a distinge un lucru de altul. dar, în ceea ce privește principiile, lucrurile stau altfel. Acestea nu sunt distinse prin însăși natura lor, distincţia nu le este în nici un fel proprie. din punct de vedere logic, distincţia însăși este posterioară principiilor prime (ea apare abia la nivelul cel mai de jos al inteligibilului). de aceea, nu avem a face în sens propriu cu un număr determinat de principii. dar atunci, cum să înţelegem faptul că damascius vorbește despre mai multe principii? de fapt, la damascius, sistemul principiilor nu funcţionează decât ca indicaţie a prezenţei principiului prim, unic și inefabil. Unul însuși, care este cel mai aproape de inefabil, nu este decât un simbol al acestuia1. Ajungem astfel la un dublu paradox al ierarhiei de principii desfășurate de damascius. În primul rând, condiţia esenţială care stă la baza acestei ierarhii este aceea că principiul absolut este inefabil, așadar complet sustras gândirii și realităţii în ansamblu; dar atunci, fiecare alt principiu care vrea să sugereze inefabilul rămâne în mod inevitabil inadecvat faţă de cel pe care vrea să îl exprime. În al doilea rând, această inadecvare este cea care ne provoacă, făcându-ne să rafinăm gândirea noastră înspre principiul absolut, să „corectăm" această inadecvare; dar atunci, fiecare nou principiu, care vrea să suprime distanţa faţă de principiul prim, nu face decât să o mărească. ceea ce numim „ierarhie" este o „ierarhie răsturnată": deși aceasta tinde spre principiul absolut, de fapt, ea se naște printr-o simbolizează dualitatea naturii umane: pe de o parte, gândirea noastră nu poate surprinde principiile prime decât într-o manieră divizată, așa cum titanii au rupt în bucăţi corpul lui dionysos; pe de altă parte, trupul lui dionysos mâncat de titani reprezintă urma din sufletul nostru a unei cunoașteri supreme a principiului prim. Vezi Proclus, Comentariul la Parmenide, iV, 875.26–28; damascius, Comentariul la Phaidon, i, §§ 7–9; olympiodor, Comentariul la Phaidon, 1, § 3–6. Vezi de asemenea l. Brisson, „le corps dionysiaque", în SOPHIES MAIETORES, « Chercheurs de sagesse », op. cit., pp. 483–499. 1 damascius, De principiis, R. i, 91.7–11. Capitolul 3: Principiul inefabil 359 mișcare de îndepărtare de la principiu. Încercarea de a ne apropia de principiu are ca efect răsturnat depărtarea de el. iar „urmele" sau mărcile acestei apropieri - care, de fapt, se depărtează - sunt tocmai nivelurile principiale de după inefabil. Așadar, în locul unei ierarhii propriu-zise, ce conţine un număr determinat de principii, avem o ierarhie de reflectări improprii ale unui principiu unic. Să vedem însă cum se constituie această ierarhie. Principiul prim este inefabilul, cel de la care provine totul, într-o manieră inefabilă. Acest principiu nu este niciodată gândit și considerat în sine, ca un principiu anume, ca un lucru distinct. de fapt, el nu este niciodată gândit, ci singurul fel în care el este descoperit este printr-o suspendare totală a gândirii, printr-o răsturnare a tuturor categoriilor obișnuite ale gândirii. inefabilul depășește ceea ce noi gândim propriu-zis. iar ultima noţiune și conjectură pe care noi o avem, cea mai cuprinzătoare și cea mai simplă în același timp, este aceea de unu. Aici, la noţiunea unului, gândirea noastră se oprește; mai departe nu putem merge decât observând „inadecvarea" și răsturnarea gândirii noastre. Totuși, ce este acest „unu" însuși? În primă instanţă, el pare a fi un alt principiu, al doilea faţă de inefabil; de fapt, nu este vorba decât de ultima aproximare a principiului. Unul este diferit de inefabil doar în ordinea gândirii noastre; unul are un mod de a fi dicibil pentru că îl exprimăm prin această ultimă noţiune de care dispunem, dar el însuși rămâne indicibil. În privinţa unului, gândirea rămâne în aporie, deoarece acesta i se arată când ca fiind cognoscibil, când ca fiind incognoscibil. obţinem unul și noţiunea unului prin simplificarea totului1: purificăm gândirea noastră și restrângem sub o singură noţiune ceea ce în noi este plural, ceea ce în gândirea noastră este multiplu. Totuși, pe de altă parte, unul nu este nici el distins ca principiu, identificat ca atare, ci el însuși ne rămâne în sine inaccesibil, căci gândirea noastră rămâne plurală. În însăși noţiunea de unu, noi gândim în același timp unitatea, dar și totalitatea. Mai precis, gândim 1 Pentru această simplificare (¢n£plwsij), vezi De principiis, R. i, 155. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil360 unul atât ca unu cât și ca tot în același timp, fără să putem ieși din această dualitate. Gândirea noastră rămâne astfel în dualitatea care îi este proprie, și pe care nu o poate depăși. de aceea, unul însuși nu este propriu-zis un principiu determinat, distins de gândirea noastră. el este o primă aproximare a principiului inefabil, dar această aproximare are ea însăși urma inefabilului în ea, căci unul însuși este înrădăcinat în inefabil. la rândul lui, unul nu este gândit decât într-o inadecvată dualitate. Îl gândim ca unul-tot (ca unul care cuprinde totul) și ca totul-unu (ca totul redus la unu). Astfel, în locul unului pur, anterior distincţiei, noi gândim două principii distincte: sunt „cele două principii" (aƒ dÚo ¢rca...), pe care Platon le numea limită și nelimitat, pitagoricii le numeau monadă și diadă, iar damascius însuși le va numi unul-tot (n p£nta) și totul-unu (p£nta ›n), sau, și mai simplu, unul și totul. damascius va descrie îndelung aceste principii: fiecare dintre ele exprimă unitatea dintre unu și tot, însă cu un accent în plus, fie asupra unului (în cazul unului-tot, în care unul are preeminenţă asupra totului), fie asupra totului (în cazul totului-unu). Totuși, deși aceste două principii vor să sugereze identitatea unului și a totului în unul pur anterior (cel pe care damascius îl numea unul-tot anterior totului), de fapt, ele ratează unitatea absolută a unului pur, prin simplul fapt că ele sunt două. deși îl gândim în dualitatea celor două principii, noi știm că unul pur este anterior dualităţii. Tocmai de aceea gândirea noastră va trece la încă un principiu, care să sugereze că „cele două principii" sunt de fapt în unitate, sau au o unitate anterioară. Acest alt principiu va fi unificatul (tÕ 1nwmšnon)1. Acesta este cel pe care Platon îl numea amestec (miktÒn)2, fiinţa propriu-zisă (cea inteligibilă, veritabilă), a doua 1 Astfel, unul însuși nu ne apare decât sub forma unei triade: unul-tot, totul-unu, unificat. Acestea sunt nuanţe și accente sau modalizări ale aceleiași unităţi primordiale, în care totul este cuprins conform unului, dar pe care noi nu o putem gândi ca atare, ci o „desfacem" în aceste aspecte succesive. 2 Vezi Platon, Philebos, 23 c 9–d 1; 25 b 5–6; 27 b 7–9. fiinţa este un amestec de limită și de nelimitat. Capitolul 3: Principiul inefabil 361 ipostază principială a sistemului lui Plotin. Unificatul este primul principiu compus: el restrânge unitatea și pluralitatea, simplitatea și totalitatea. Tocmai de aceea el este identificat cu fiinţa, ea însăși compusă, plurală1. Unificatul este fiinţa inteligibilă; totuși, noi nu gândim această fiinţă decât ca o pluralitate de forme, în timp ce unitatea lor anterioară nu o putem concepe. de aceea, unificatul păstrează și el o urmă de inefabil. Totuși, nici forma nu o gândim în sine - așa cum arată și Platon - ci trecem tot timpul de la un element al formei la altul2. de fapt, gândim un lucru în măsura în care participă la o formă sau alta, dar forma însăși nu o gândim ca atare. descoperim astfel, chiar și la nivelul formei, o urmă de inefabil. În felul acesta, principiile despre care vorbim nu sunt propriu-zis distincte, nu sunt fiecare în sine un principiu concret, determinat și diferit de celelalte. ci toate acestea nu sunt decât moduri de a aproxima principiul prim și unic, în descendenţa căruia gândim, dar care este el însuși inaccesibil. Toate aceste „principii" sunt de fapt niveluri ale prezenţei principiului unic, care niciodată nu se dă ca atare, într-o manieră concretă, sesizabilă, ci „se dă" doar în acest mod al retragerii. ceea ce „se dă" din principiul inefabil este această urmă a retragerii sale, de la fiecare nivel al gândirii. chiar și ceea ce numim „principiul inefabil" nu este în sine un principiu inefabil3, ci este un mod de a exprima totala sustragere a principiului unic din sfera gândirii noastre. 1 este surprinzător să vedem că fiinţa - cea de la care începe meditaţia neoplatonică propriu-zisă, cea pe care vrea să o explice și să o fundamenteze această căutare radicală a principiului - devine ea însăși o aproximare, o expresie (inevitabil inadecvată) a principiului de dincolo de fiinţă și de dincolo de toate. 2 Vezi De principii, R. i, 45.1–3, sau R. i, 54.10–15. În Republica, Vi, 506 d–509 b, Timaios, 28 c și Scrisoarea a VII-a, 341 c–344b, Platon însuși neagă posibilitatea de a înţelege în mod raţional chiar și formele. Vezi de asemenea Parmenide, 133 b 4–c 1, despre dificultatea de a cunoaște formele. 3 ştim că, în privinţa acestui principiu, damascius a negat atât faptul că el ar fi principiu (De principiis, R. i, 4.7), cât și faptul că ar fi inefabil (De principiis, R. i, 8.23), punând astfel în evidenţă neputinţa de a-l cuprinde în orice expresie posibilă. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil362 Acest fel de a aproxima principiul inefabil - coborând de la un nivel la altul al ierarhiei de principii, identificând nivelurile prezenţei principiului - este numit de damascius probol»: proiecţie1. În faţa principiului absolut inefabil, gândirea este răsturnată; ea se depărtează apoi de la principiu și - în incapacitatea ei de a-l cuprinde - proiectează asupra lui maniere din ce în ce mai inadecvate, deși ea încearcă de fapt să se apropie de principiu și să corecteze inadecvarea sa faţă de el. Astfel, proiectăm unul, apoi „cele două principii", apoi unificatul. la fiecare dintre nivelurile astfel distinse, damascius face efortul de a arăta că, de fapt, nivelul respectiv rămâne înrădăcinat în principiul absolut indicibil, iar maniera noastră de a gândi acel nivel principial este inadecvată, introducând distincţia acolo unde nu există nici o distincţie. În felul acesta, damascius nu doar că nu introduce o dedublare a principiului prim - prin inefabilul de dincolo de unu - ci, din contră, damascius vrea să restrângă pluralitatea de reprezentări pe care principiul prim a primit-o în tradiţie, la un principiu absolut ireprezentabil. damascius vrea să arate că pluralitatea de niveluri ulterioare - și de concepte corespunzătoare acestora - nu este decât seria de reprezentări și de aproximări pe care o avem noi despre principiu, în depărtarea noastră faţă de el. În sensul acesta, am putea spune nu numai că inefabilul nu este o dedublare a unului ci, mai degrabă, că unul este o dedublare a inefabilului, iar, în continuare, fiecare nou nivel principial 1 De principiis, R. i, 58.18–23. Sensul primar al lui probol» este acela de a pune ceva în faţa altui lucru, cu scopul de a-l apăra. Astfel, toate nivelurile principiale pe care noi le gândim după inefabil nu sunt decât maniere de a feri inefabilul însuși de intruziunea minţii. dacă la Platon apărarea secretului filozofic se făcea prin tăcere, la damascius, se pare că un mod de apărare a inefabilului este însuși faptul de a pune în faţa lui aceste maniere discursive inadecvate, știind că în spatele lor se ascunde altceva, inaccesibil. Vezi de asemenea Philebos, 65 a 1–6, despre cele trei monade (adevăr, simetrie, proporţie) care stau la intrarea sanctuarului binelui, manifestând într-un fel binele, însă, în același timp, ascunzându-l de orice intruziune. Reluată de neoplatonici, această idee exprimă maniera voalată în care se lasă întrevăzut principiul prim. Capitolul 3: Principiul inefabil 363 este o dedublare a nivelului anterior, deoarece apariţia lor urmează tendinţa gândirii noastre de a „se dedubla și de a se plurifica"1. Tocmai de aici - din această recurentă dedublare a gândirii noastre - decurge seria interminabilă de aporii care alcătuiesc tratatul Despre primele principii: anume din faptul că fiecare nivel principial pe care încercăm să îl descriem este de fapt dedublat și are în sine o inadecvare esenţială faţă de altceva anterior, adică faţă de principiul absolut, inefabil. Totuși, din inadecvarea gândirii noastre faţă de el și din identificarea aporiilor ce se succed neîncetat, damascius scoate o metodă de a păstra principiul în vederea gândirii, însă ferit de orice acces direct al gândirii. În locul unei descrieri a nivelurilor realităţii - specifică lui Proclus, de pildă, - damascius recurge la o critică a felului în care noi gândim ierarhia realităţii, pentru a pune astfel în evidenţă faptul că toate nivelurile principiale nu fac decât să indice spre un principiu anterior, pe care ele nu pot decât să-l arate de departe, însă fără să-l cuprindă. 2. Inefabilul - ultima soluţie a tradiţiei pentru principiul prim de dincolo de fiinţă Așadar, nu distingem între mai multe principii, ci proiectăm moduri de a aproxima principiul unic și inaccesibil. Aparent, damascius trece dincolo de unu, la un principiu superior. dar inefabilul nu este un alt principiu, ci este singurul principiu posibil, iar el este dincolo de unu în măsura în care principiul prim este dincolo de orice încercare a gândirii de a-l fixa într-o expresie. Propunând acest principiu, damascius surmontează aporia tradiţională în care rămâne chiar și Proclus, care afirmă transcendenţa și inefabilitatea principiului, dar, pe de altă parte, este obligat să admită și cauzalitatea sa, faptul că el face ca totul să fie2. dubla aporie care se naște de aici constă în aceea că, pe de o 1 Vezi De principiis, R. i, 4.1–3: „noi suntem, de fapt, cei care ne divizăm și ne dedublăm [...] și chiar ne plurificăm". 2 Vezi partea a ii-a, capitolul 3, e, din această carte. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil364 parte, principiul este gândit în opoziţie cu realitatea, ca o transcendenţă exterioară, de dincolo, iar, pe de altă parte, principiul este gândit ca având încă o relaţie și o coordonare cu realitatea pe care o cauzează. În schimb, damascius trece dincolo de perspectiva tradiţională, spunând că principiul este inefabil, iar toate nivelurile ulterioare sunt reflectări ale acestei inefabilităţi. dacă la Proclus subzistă o antinomie între aspectul inefabil-transcendent și cel cauzal-generator, damascius arată că toate nivelurile pe care noi le identificăm nu sunt decât imagini ale aceluiași principiu inefabil; există niveluri de inefabil. În felul acesta, aspectul „generator" al principiului nu mai este distinct și nu se mai opune aspectului transcendent. nivelurile ulterioare inefabilului nu fac decât să manifeste inefabilitatea principiului. ca transcendent, principiul ar trebui să se sustragă într-un dincolo de realitate, fără legătură cu aceasta; ca generator și cauză a realităţii, el ar trebui să reintre în „întregul" realităţii, în „totul". În schimb, cu inefabilul, damascius scapă din cele două alternative contradictorii. Principiul inefabil este absolut transcendent; totuși, transcendenţa nu exclude cauzalitatea; din contră, transcendenţa este resimţită la fiecare nivel al realităţii, căci fiecare nivel al realităţii nu este decât o indicaţie a inefabilului. Pe de altă parte, faptul că inefabilul este prezent (în manieră cauzală) la fiecare nivel al realităţii nu suprimă transcendenţa principiului, nu îl include în „totul", deoarece „prezenţa" inefabilului în realitate este, de fapt, prezenţa unei constante sustrageri. inefabilul nu este niciodată gândit ca un lucru anume, integrabil în „totul", chiar dacă resimţim prezenţa lui la fiecare nivel al „totului". Astfel, chiar dacă principiul este cu totul transcendent, sustras gândirii și realităţii, totuși, el rămâne în continuare cauza tuturor lucrurilor, acea prezenţă de necuprins, acea prezenţă inefabilă, prin care toate lucrurile sunt ceea ce sunt, într-un mod inefabil. În felul acesta, instituirea realităţii (cu caracterul ei inefabil) este doar „oglinda răsturnată" a transcendenţei absolute a inefabilului. Capitolul 3: Principiul inefabil 365 la damascius, maniera - fie și inadecvată - în care gândim principiul, depărtându-ne de fapt de la el, se suprapune peste maniera în care întreaga realitate se desprinde din acest principiu prim, absolut inefabil. Așa cum realitatea păstrează la fiecare nivel ceva inefabil, la fel, gândirea care încearcă să se apropie de principiul inefabil „cade" dincoace de el, de la un nivel la altul de inefabilitate, refăcând astfel parcursul inefabil al realităţii înseși, de la principiu până la fiinţă și de la fiinţă încă și mai jos, până la nefiinţa pură, care este ea însăși inefabilă, într-o manieră a lipsei absolute. faptul că, la Proclus, unul ca principiu prim, transcendent și inexprimabil ar produce niște niveluri ontologice reale, intelective și inteligibile, face ca unul însuși să reintre, într-un anume fel, printre acestea din urmă. dacă negaţiile produc afirmaţii, atunci unul însuși este într-o anume relaţie cu aceste afirmaţii, el pierzându-și astfel caracterul complet transcendent. În schimb, la damascius, cele ce urmează după principiu nu sunt într-o manieră pur „afirmativă" (opusă „negativităţii principiului"), ci ele rămân înrădăcinate în inefabilul principiului, în caracterul „negativ" al acestuia - însă negativ ca superioritate. Toate nivelurile ontologice, până la cel al nimicului inferior, sunt și ele într-un anumit grad inefabile. În plus, prin această soluţie a sa, damascius oferă o ultimă perspectivă cuprinzătoare asupra tuturor nivelurilor de realitate distinse de gândirea neoplatonică. Într-adevăr, dacă avem divinaţia unui principiu necoordonat, totuși, necesitatea și prezenţa lui se face simţită nu doar dincolo de fiinţă și dincolo de ultima noastră supoziţie, ci la orice nivel al gândirii și al realităţii: unificat, forme, etc. damascius redă astfel unitatea și sistematicitatea ipotezelor din Parmenide, unindu-le pe toate prin acest „fir roșu" inefabil. dar oare soluţia lui damascius este cu adevărat o soluţie? faptul că damascius ajunge să vorbească despre un principiu inefabil - la care gândirea nu mai are un acces propriu-zis, ci doar înţelege de departe că există un astfel de principiu - ar putea părea o PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil366 nereușită, o experienţă filozofică ce nu își atinge niciodată ţinta. Travaliile gândirii care încearcă să se apropie de principiu nu ajung niciodată la o finalizare, ci ele sunt totdeauna pe drum, ele sunt mereu provocate, fără a ajunge vreodată la un rezultat, ci doar la conștiinţa faptului că un astfel de rezultat ar fi imposibil de atins. În acest caz, s-ar putea pune întrebarea dacă nu cumva analiza lui damascius rămâne o nereușită, o stranie apropiere de ceea ce nu poate fi apropiat. demersul lui damascius a fost comparat cu scepticismul, datorită accentuării acestei neputinţe a gândirii de a cuprinde principiul1. considerăm însă că acest calificativ nu este deloc meritat. În primul rând, damascius nu este mai „sceptic" decât au fost ceilalţi filozofi neoplatonici, care au accentuat cu toţii imposibilitatea gândirii principiului prim. În al doilea rând, rezultatul analizei lui damascius nu este unul strict negativ: anume că principiul prim nu poate fi cunoscut. În fond, o asemenea afirmaţie era deja prezentă la scriitorii neoplatonici anteriori. ceea ce aduce nou damascius este ideea că, la fiecare nivel al gândirii noastre, facem experienţa indirectă a unui principiu inefabil. Toate nivelurile principiale de după inefabil sunt, de fapt, niște aproximări ale acestuia. Astfel, nici măcar aceste niveluri ulterioare nu ţin exclusiv de gândirea raţională, discursivă, ci și ele sunt - fiecare în felul său - inefabile, ele păstrează caracterul inefabil al principiului prim. Astfel, damascius îmbină inefabilitatea principiului cu prezenţa lui la fiecare nivel ulterior lui. nivelurile ulteriore vor să aproximeze inefabilul, dar nu reușesc propriu-zis, și, în plus, nici ele nu sunt decât aproximate de gândirea noastră. la limită, s-ar părea că nimic nu poate fi gândit propriu-zis. dar, de fapt, prin această neputinţă de a gândi ceva propriu-zis, identificăm prezenţa discretă a inefabilului. Realitatea întreagă nu mai este un simplu obiect perfect adecvat gândirii - mereu prezent în faţa gândirii care îl disecă - ci la 1 Vezi S. Rappe, Reading Neoplatonism: Nondiscursive Thinking in the Texts of Plotinus, Proclus and Damascius, cambridge University Press, cambridge, 2000, cap. 9. Capitolul 3: Principiul inefabil 367 fiecare nivel rămâne ceva de negândit, ceva inefabil în fiecare lucru, care nu mai poate fi descris, dar care dă fiecărui lucru aura lui specifică, personală, ireductibilă. Gândirea lui damascius nu este una pesimistă, care observă că nu poate spune nimic. din contră, gândirea lui damascius are un efect paradoxal: accentuând imposibilitatea de a gândi principiul, damascius pune în evidenţă tocmai necesitatea principiului și prezenţa lui inefabilă la orice nivel al gândirii și al realităţii. Astfel, intenţia lui damascius nu este - și nici nu poate fi - aceea de a exprima principiul, ci este aceea de a obţine un mod al prezenţei principiului, însă o prezenţă eliberată de orice expresie pe care gândirea noastră i-ar plica-o în mod inadecvat. Pentru aceasta, damascius se sprijină tocmai pe imposibilitatea de a exprima principiul; mai mult decât atât, el însuși accentuează această imposibilitate, formulând în mod radical aporia principiului. observăm astfel că la damascius - spre deosebire de ceilalţi reprezentanţi ai tradiţiei - imposibilitatea de a exprima sau de a cunoaște principiul nu este concluzia discursului său, ci este ipoteza absolută de la care el își începe analiza. Pornind de aici, damascius încearcă să elibereze principiul din orice manieră de a-l gândi în coordonare cu totul. ceea ce vrea să obţină damascius este un fel de exercitare a gândirii care se ridică deasupra oricărei cunoașteri și oricărei expresii. „expresia" ultimă a acestei depășiri a cunoașterii va fi tăcerea1, acea tăcere care înconjoară principiul inefabil și în care orice discurs - o dată ajuns - se oprește, acostând ca într-un port2. Aporiile și răsturnările succesive ale gândirii sunt maniera în care forţăm limitele exprimabilului, pentru a face să se „audă" această tăcere a principiului pe care nimic nu îl poate cuprinde, această tăcere în care nici o 1 damascius, De principiis, R. i, 9.9–10: „acela [inefabilul] trebuie onorat printr-o deplină tăcere și, mai întâi, chiar printr-o deplină neștiinţă care desconsideră orice cunoaștere". 2 damascius, De principiis, R. i, 18.20–24. Pentru această imagine a portului în care acostează gândirea, vezi R. M. van den Berg, „Towards the Paternal Harbour. Proclean Theurgy of the forms", în Proclus et la Théologie platonicienne, op. cit., pp. 426–443. PARTeA iii: dAMASciUS şi PRinciPiUl inefABil368 expresie nu poate pătrunde. În felul acesta, pe calea filozofiei și a gândirii, damascius vrea să obţină o stare superioară gândirii înseși, o stare de suprimare a gândirii. Într-un fel, această suprimare a gândirii este tocmai starea pe care, într-un limbaj inspirat, o descria Plotin vorbind despre viziunea principiului prim. Astfel, gândirea lui damascius, este, în ultimă instanţă, o încercare de a experimenta prezenţa principiului absolut, pornind însă tocmai de la imposibilitatea de a-l exprima, de a-l prinde în vreo formulă discursivă. În felul acesta, faptul că principiul prim este inefabil - adică sustras oricărui mod de acces - nu este o concluzie negativă, sceptică, nici o închidere a drumurilor și a oricărei întreprinderi filozofice posibile, ci, din contră, este o descoperire originară a faptului că sensul și fundamentul ultim al realităţii - pe care îl caută gândirea noastră - nu poate fi cuprins în nici o descriere, nu poate fi limitat de nici o perspectivă raţionalistă, și tocmai de aceea el provoacă neîncetat „travaliile indicibile" ale gândirii. În felul acesta, drumul gândirii noastre nu se termină niciodată. Într-adevăr - dincolo de tot ceea ce am putea noi să spunem despre principiu, dincolo de toate posibilele experienţe filozofice, dincolo de „travaliile indicibile" ale gândirii noastre - principiul rămâne de neatins. Totuși, deși rămâne ascuns dincolo de orice acces, el susţine în același timp tot ceea ce putem noi gândi, căci totul procede de la acest principiu inaccesibil și nimic nu este posibil în lipsa lui. la fiecare nivel al gândirii noastre facem experienţa principiului inefabil, experienţa necesităţii unui principiu care nu se arată, care rămâne absent. În fiecare lucru la care avem într-un fel acces, identificăm prezenţa subtilă a principiului inaccesibil; și tocmai acest inaccesibil din fiecare lucru este cel care dă specificul lucrului însuși. la limită, am putea spune că ceea ce gândim la fiecare nivel al realităţii este, de fapt, prezenţa subtilă și paradoxală a inefabilului care se sustrage din gândirea noastră. conclUZie cartea noastră a parcurs trei etape ale gândirii neoplatonice în privinţa principiului de dincolo de fiinţă. Prima dintre acestea, reprezentată de gândirea lui Plotin, este etapa „genezei", a stabilirii unui teren problematic fundamental. Analizând această etapă, am pus în evidenţă modul în care a apărut problema principiului de dincolo de fiinţă, cu paradigma nouă de gândire implicită, cu depășirile sau integrările unor aspecte din gândirea filozofică anterioară (în special cea platonică și aristotelică). o a doua fază, de „construcţie", este cea care prezintă în mod ascendent perspectivele lui Porfir, iamblichos și Proclus. Aici observăm cum ajunge principiul de dincolo de fiinţă în centrul unei dispute filozofice de amploare, care va constitui propriu-zis tradiţia neoplatonică. dificultăţi care la Plotin nu erau formulate explicit încep acum să iasă la lumină, iar încercările succesive de a rezolva aceste dificultăţi sunt cele care dau naștere în continuare unor dificultăţi și mai mari. A treia etapă a parcursului nostru, pe care am numit-o „critică", are ca ţintă gândirea lui damascius, care realizează o reevaluare radicală a datelor tradiţiei, a modului în care este gândit principiul prim al întregii realităţi, și trage concluziile ultime în acest sens. Parcursul nostru este unul ascendent, scoţând la iveală diverse moduri de înţelegere și de soluţionare ale problemei principiului prim. Astfel, în ceea ce îl privește pe Plotin, el este primul care se întreabă cum poate subzista lumea inteligibilă; altfel spus, el se întreabă dacă acest spaţiu al fiinţei și al gândirii - conform identificării parmenidiene - poate exista în sine, singur, fără nici un alt principiu? criticând perspectiva aristotelică a identităţii dintre intelect și principiul absolut, Plotin arată că lumea inteligibilă rămâne duală, scindată în sine însăși, sub mai multe aspecte. În dincolo de fiinȚă370 consecinţă, reinvestind și accentuând anumite referinţe platonice fundamentale, Plotin demonstrează necesitatea existenţei unui principiu prim absolut, anterior fiinţei inteligibile și gândirii celei mai simple: acesta este unul prim, binele absolut al întregii realităţi. el este în același timp sursa sau cauza fiinţei inteligibile - care nu poate fi o realitate ultimă, auto-suficientă - dar și dincolo de fiinţa inteligibilă, așadar sustras fiinţei celei mai înalte și mai simple, precum și fiinţei în ansamblul ei. Așa cum am încercat să arătăm, urmărind ocurenţele cele mai relevante din opera lui Plotin, această anterioritate a principiului unu faţă de intelect trebuie înţeleasă pe mai multe niveluri. În primul rând, unul este anterior și mai simplu în raport cu structura fiinţei, care, deși unitară, nu exclude totuși pluralitatea. În al doilea rând, unul este anterior activităţii sau vieţii specifice fiinţei, care presupune o veșnică mișcare de auto-conștientizare, de auto-reflectare, de întoarcere spre sine. În al treilea rând, unul este anterior gândirii specifice fiinţei inteligibile, iar simplitatea lui nu se mai poate dedubla nici măcar în actul celei mai simple gândiri. Astfel, intelectul divin (paradigmă a întregului univers) are el însuși ca sursă și ca scop final acest principiu unu, absolut simplu, de dincolo de fiinţă. conform acestei duble anteriorităţi - cea paradigmatică a intelectului și cea absolută a unului prim -, Plotin împarte întreaga realitate în trei niveluri sau ipostaze care își găsesc corespondentul și fundamentul teoretic în primele trei ipoteze din dialogul Parmenide (137 c 4–157 b 5). Totuși, gândirea lui Plotin rămâne prinsă într-un fel de circularitate: pe de o parte, unul este „dedus" pornind de la imposibilitatea intelectului de a exista în sine, auto-suficient. Pe de altă parte, se arată că intelectul ia naștere prin contemplarea principiului anterior, unu. Plotin nu tranșează problema modului în care se trece de la unul absolut la intelectul divin, adică la prima fiinţă inteligibilă. la Porfir, problema care se pune este tocmai aceea de a oferi principiului prim un rol precis în constituirea realităţii inteligibile, păstrând anterioritatea principiului, însă fără a-l transforma într-un neant, într-o nefiinţă. Porfir gândește principiul ca act pur Concluzie 371 de a fi, anterior fiinţei determinate, pornind de la care fiinţa propriu-zisă se distinge ca inteligibilă și intelectivă. Totuși, această perspectivă ridică la rândul ei alte dificultăţi privind relaţia și limita concretă dintre principiul absolut, de dincolo de fiinţă, respectiv fiinţa inteligibilă cauzată de principiu. Pornind de aici, iamblichos va identifica o dificultate și mai mare, și anume imposibilitatea de a gândi principiul ca fiind în același timp cauză a realităţii și dincolo de realitate. el va despărţi aspectul cauzal al principiului (care are o anumită relaţie cu fiinţele inteligibile pe care le produce) de aspectul transcendent al principiului (care este considerat dincolo de aspectul cauzal și fără nici o relaţie cu fiinţele de după el). În felul acesta, iamblichos ajunge să propună o altă interpretare a ipotezelor platonice, făcând ca obiectul primei ipoteze să fie multiplu. Proclus critică la rândul lui soluţia anterioară, insistând asupra imposibilităţii de a considera unul absolut al lui Platon (din prima ipoteză) ca având fie și vreo urmă de pluralitate. el accentuează separaţia radicală dintre ipoteza negativă (prima ipoteză, a transcendenţei) și ipoteza pozitivă (cea secundă, care desfășoară nivelurile inteligibile produse de principiul prim). Mai mult, el propune o manieră în care negaţiile din prima ipoteză (respectiv unul care transcende fiinţele inteligibile) să genereze afirmaţiile din a doua ipoteză (respectiv nivelurile inteligibile), fără ca transcendenţa principiului să fie afectată. În felul acesta, Proclus leagă din nou transcendenţa și cauzalitatea principiului, ajungând la limită să explice pe una prin cealaltă: principiul unu este transcendent tocmai pentru că el cauzează întreaga realitate, pe care o lasă într-un fel „în afara" sa; în sens invers, principiul unu este cauza primă, absolută, tocmai pentru că el nu mai intră în sfera realităţii și nu mai are nevoie de o cauză anterioară, ci el transcende totul. damascius, ultimul gânditor din această serie a problematizării principiului absolut, începe analiza sa într-o manieră nouă faţă de ceea ce ne-a oferit tradiţia anterioară. el nu caută în primă instanţă să „rezolve" problema principiului prim, ci își pune în primul rând întrebarea radicală a validităţii acestei probleme dincolo de fiinȚă372 înseși. Astfel, el recurge la o critică radicală a conceptului de principiu absolut, critică ce vizează întreaga tradiţie anterioară. el pune faţă în faţă principiul totului și totul pe care acest principiu îl produce. damascius observă însă că principiul nu poate fi gândit propriu-zis ca principiu al totului și nu poate fi situat nici în interiorul totului, nici în afara lui. de asemenea, totul nu poate fi gândit nici ca având un principiu sub care stă, nici ca fiind el însuși principiu. Admiterea unui principiu al totului diferit de totul ajunge la suprimarea sensului principiului, precum și la suprimarea sensului de totalitate al totului. Ridicând această obiecţie fundamentală asupra conceptului însuși de „principiu", damascius este împins să caute un principiu care să nu mai aibă nici un fel de relaţie - de incluziune sau de excluziune - faţă de totul. el va încerca astfel să arate că principiul trebuie să fie absolut inefabil, adică sustras oricărei maniere de gândire și de totalizare, și că toate manierele în care tradiţia a încercat să indice acest principiu nu sunt decât niște proiecţii ale minţii noastre asupra lui, inevitabil inferioare și neadecvate. care sunt, în concluzie, „expresiile" principiului de dincolo de fiinţă de-a lungul tradiţiei neoplatonice? la Plotin, întâlnim unul-bine, care este anterior structurii triadice a intelectului divin: fiinţă, viaţă, gândire. Porfir introduce în discuţie actul pur de a fi, anterior fiinţei determinate a intelectului. la iamblichos apare zeul-unu, necoordonat intelectului și anterior zeului-prim. Pentru Proclus, unul-bine este nefiinţa absolută, de dincolo de totul, care produce totul prin transcendenţa sa, într-o coincidenţă a transcendenţei și a cauzalităţii. În sfârșit, pentru damascius, inefabilul este expresia ultimă a principiului prim, fiind dincolo de dualitatea transcendenţă-cauzalitate; faţă de el, chiar și transcendenţa și cauzalitatea nu sunt decât niște aproximări, niște imagini inadecvate, niște proiecţii ale gândirii noastre. În urma analizei noastre, putem identifica mai multe caracteristici generale ale gândirii neoplatonice, pe care le-am atins, deja, într-o formă sau alta, însă pe care am dori acum să le punem din nou în evidenţă, pentru a sublinia legătura dintre ele. Concluzie 373 Mai precis, este vorba de câteva paradoxuri care au traversat gândirea neoplatonică, fără să o submineze, ci provocând-o în mod constant să adâncească această căutare radicală în care ea s-a angajat. după cum vom vedea, toate aceste paradoxuri ţin de raportul aparte pe care îl are gândirea - ca exerciţiu filozofic propriu-zis - faţă de „obiectul" ei, adică faţă de principiul de dincolo de fiinţă. Primul dintre aceste paradoxuri ţine de faptul că ceea ce caută gândirea neoplatonică se arată a fi de negândit. observăm astfel un raport „instabil" între principiu și gândirea care reflectă acest principiu. Mai precis, este vorba despre faptul că „intriga" acestei teme a principiului prim se naște din întâlnirea a două tipuri de raportare a gândirii faţă de principiu. Pe de o parte, gândirea neoplatonică pornește de la premisa celei mai stricte raţionalităţi, care vrea să explice întreaga realitate, până la concluziile ultime ce se pot obţine; în acest sens, gândirea ajunge să descopere necesitatea existenţei unui principiu unic și absolut unitar, cauză a fiinţei și dincolo de fiinţă. Pe de altă parte, urmând aceeași cerinţă sau pretenţie de raţionalitate, gândirea neoplatonică se vede obligată să continue până la capăt această „descoperire" a sa și să vadă ce înseamnă propriu-zis un astfel de principiu prim, suprafiinţial. Totuși, în acest moment se naște dilema fundamentală a neoplatonismului: încercând să gândească acest principiu absolut unitar, gândirea descoperă că principiul nu mai poate fi absolut simplu și unitar, iar aceasta tocmai în măsura în care îl gândim, sau încercăm să îl gândim. Principiul pe care vrem să-l gândim nu poate fi gândit. din această cauză, are loc acea mișcare tipic neoplatonică, prin care gândirea încearcă să se suprime, sau să suprime ceea ce în ea este inadecvat principiului. Gândirea intră astfel pe terenul celui mai aspru și mai subtil apofatism. Totuși, nici chiar în felul acesta, principiul absolut nu poate fi propriu-zis gândit, iar gândirea filozofică își continuă dubla ei mișcare, de înaintare și retragere, de afirmare și suprimare a propriului ei demers, „tatonând" distanţa care o desparte de principiu. dincolo de fiinȚă374 Astfel, vom fi oricând surprinși de modul în care se întâlnesc în opera lui Plotin pasaje despre necesitatea principiului și rolul său fundamental pentru realitate, respectiv pasaje profund apofatice, în care se arată că principiul nu seamănă cu nici unul dintre lucrurile pe care noi le putem gândi într-un fel sau altul. dar, dacă la Plotin opoziţia dintre cele două atitudini filozofice (a vorbi despre principiu și a suprima orice afirmaţie despre el) nu pare a fi încă problematică, în schimb, ea devine explicit problematică la Porfir. Acesta atribuie unului absolut un rol concret în constituirea fiinţei inteligibile, identificându-l, la limită, cu originea intelectului, deși accentuase el însuși faptul că principiul este dincolo de intelect, neavând nici o legătură cu acesta. la iamblichos, diferenţierea a două ipostaze principiale - cea transcendentă și cea cauzală - pune și mai mult în evidenţă tensiunea unei gândiri care caută principiul, dar nu poate ajunge la el, ci se vede nevoită să asume pentru principiu condiţia celei mai inaccesibile transcendenţe. Proclus încearcă să obţină un echilibru între gândirea și neputinţa (de facto) de a gândi principiul: el vorbește despre discursul negativ (precum cel din prima ipoteză din Parmenide) ca fiind singurul discurs adecvat principiului; totuși, în ultimă instanţă, Proclus însuși arată că acest discurs „cel mai adecvat" principiului este, de fapt, unul care se auto-suprimă, așa cum lasă să se înţeleagă ultima remarcă din această ipoteză. damascius are o altă atitudine faţă de această situare duală și aparent contradictorie a gândirii în faţa principiului, și anume el o asumă ca atare și o propune ca pe o practică în sine, ca pe singura metodă prin care ne putem apropia de principiu: anume prin întreţinerea acestei stări de constantă suprimare a oricărui rest discursiv, a oricărei afirmaţii (implicite sau explicite) din gândirea noastră. Gândirea neoplatonică este astfel una profund problematică; pe de o parte, ea se vede nevoită să își suprime propria înaintare; totuși, pe de altă parte, ea înaintează tocmai prin acest tip de suprimare repetată. Pornind de aici, putem desprinde o a doua caracteristică a gândirii neoplatonice, în raportarea ei la principiul Concluzie 375 prim: este vorba despre faptul că, deși această gândire își recunoaște neputinţa de a surprinde principiul prim, totuși, ea însăși ia naștere pornind de la acest principiu, ea se constituie pornind de la ceea ce ea nu mai poate surprinde. Acesta este un alt paradox al gândirii neoplatonice: ea caută principiul absolut, fără a-l putea atinge vreodată, dar, în același timp, ea însăși depinde, în ultimă instanţă, de acest principiu, și nu se poate constitui în absenţa lui, în ignorarea lui „a priori". Se instituie astfel un soi de circularitate, în sensul că gândirea caută principiul, dar, în același timp, acest principiu este principiul gândirii înseși care îl caută. Altfel spus, gândirea care caută principiul se poate constitui numai pornind de la acest principiu - și tocmai de aici vine impresia de circularitate. Problema aceasta apare încă de la Plotin, și anume în privinţa raportul dintre unu și intelect (ca gândire primă și cea mai simplă): așa cum am văzut, Plotin ajunge să gândească unul, deducându-l într-un fel din însăși pluralitatea implicită intelectului; totuși, pe de altă parte, el gândește intelectul în dependenţă de unul anterior, ca o încercare constantă de a reflecta unitatea absolută. Astfel, este la limită imposibil să stabilim o ordine logică între gândirea care se îndreaptă spre principiu (în ipostaza ei cea mai înaltă, de gândire a intelectului divin) și principiul gândirii (adică această unitate absolută, în jurul căreia se constituie gândirea). este imposibil de stabilit o anterioritate logică (în ordinea discursului însuși al lui Plotin) între gândirea care își caută principiul și principiul care dă naștere gândirii. Totuși, acest paradox - al unei gândiri care caută (și descoperă, într-un fel) principiul, respectiv depinde de acest principiu - nu reprezintă un eșec sau o contradicţie, ci este un paradox „bun" și prolific, specific celei mai autentice gândiri filozofice. Astfel, gândirea autentică se naște din încercarea radicală de a duce lucrurile până la capăt, de a le urmări până la concluziile ultime. iar concluzia ultimă a gândirii neoplatonice este tocmai existenţa principiului absolut, de dincolo de fiinţă și de gândire. Întrebându-se ce înseamnă a gândi sau cum arată în sine însăși gândirea cea mai înaltă și mai dincolo de fiinȚă376 pură, filozofii neoplatonici ajung la concluzia că gândirea (inclusiv în ipostaza ei de gândire unitară, inteligibilă) trimite spre un principiu absolut, anterior ei, fără de care gândirea însăși s-ar disipa într-o pluralitate fără limită și fără sens. Astfel, gândirea autentică, dusă până la capăt, este tocmai cea care caută principiul prim, iar aceasta este singura care se poate pune pe sine sub un principiu. A căuta principiul nu este o altă mișcare, secundă faţă de aceea de a depinde de principiu, ci este însăși mișcarea prin care gândirea se pune pe sine sub propriul ei principiu. În fond, ceea ce caută această gândire este ceea ce fundamentează gândirea însăși, depășind-o. Pornind de aici, putem puncta o a treia caracteristică paradoxală a neoplatonismului, care ţine de faptul că, deși tinde spre principiu și depinde de principiul anterior ei, de fapt, gândirea nu poate exprima nici măcar această anterioritate. despre ce este vorba? Gândirea descoperă în primă instanţă necesitatea unui principiu care depășește gândirea; totuși, într-o a doua instanţă și la o analiză mai nuanţată, se observă că această depășire însăși nu poate fi surprinsă propriu-zis, nu poate fi exprimată în mod adecvat, deoarece afirmarea anteriorităţii atrage cu sine o formă de gândire. chiar dacă spunem că principiul este de negândit, noi îl gândim deja într-un fel indirect și nu putem, la drept vorbind, să exprimăm anterioritatea sa absolută. Gândirea însăși pare a fi „trasă în sus", în această încercare de a sugera pe cel de dincolo; ea este deja prezentă în încercarea sa de a sugera pe cel anterior gândirii. Acest al treilea paradox constă așadar în aceea că, deși știm că principiul nu poate fi gândit, totuși, observăm că despre principiu nu putem afirma în mod valid nici măcar faptul că este de negândit. Acest lucru este cauza pentru care, de-a lungul tradiţiei neoplatonice, se face simţit un fel de decalaj între cele două laturi ale problemei principiului, mai precis între anterioritatea sa faţă de fiinţă, respectiv faţă de gândire. este adevărat că aceste două laturi nu pot fi niciodată izolate. la Plotin, ele aveau un echilibru foarte strâns, principiul fiind gândit ca dincolo de fiinţa inteligibilă, respectiv de gândirea cea mai unitară, adică gândirea Concluzie 377 fiinţei veritabile. În schimb, după Plotin, raportul începe să se schimbe, neoplatonismul tardiv operând o „migrare" a accentului de la dincolo de fiinţă la dincolo de gândire. cum se face această trecere? În neoplatonismul tardiv, între principiul prim și fiinţa propriu-zisă se interpun mai multe niveluri intermediare, care „pregătesc" apariţia fiinţei (de pildă henadele la Proclus și damascius). În consecinţă, fiinţa este astfel deja „depășită", nu numai de principiul prim, ci chiar și de henadele acestuia. În felul acesta, dincolo de fiinţă pare a fi lăsat în urmă; în schimb, anterioritatea cea mai radicală pe care și-o dispută principiul absolut este aceea faţă de gândire. Problema care pare mai greu de rezolvat este aceea a depășirii gândirii: oricâte niveluri am identifica între fiinţă (spaţiul propriu-zis al gândirii) și principiu, totuși, gândirea însăși își face simţită prezenţa la oricare dintre aceste niveluri. Mai mult, chiar și principiul este încă gândit ca principiu, astfel încât, oricât am întări transcendenţa sa, continuăm să îl gândim ca atare. Transcendenţa faţă de gândire este cel mai greu de impus. Tocmai de aceea, ultimul diadoh atenian va insista foarte mult asupra acestui aspect, încercând să găsească o manieră de a ieși din acest paradox, din aceste chingi ale gândirii, și de a sugera pe cel de dincolo. o dată cu această migrare a accentului de la dincolo de fiinţă la dincolo de gândire, observăm și că gândirea despre care este vorba la sfârșitul neoplatonismului nu mai este în primul rând cea unitară a intelectului divin, așa cum se întâmpla la Plotin, ci este gândirea umană, discursivă. de aceea, dificultatea cea mai mare va fi aceea de a impune un principiu absolut, care este dincolo de gândirea umană, mai precis, dincolo de orice expresie discursivă pe care această gândire o poate oferi principiului. dacă la Plotin unul era dincolo de gândire, adică dincolo de gândirea cea mai înaltă, a intelectului divin, în schimb, o dată ce apare problema celor două aspecte ale principiului - cauzal și transcendent - începe să se pună un mai mare accent pe felul în care gândirea noastră discursivă percepe principiul, deoarece însuși acest mod al nostru de a gândi este cel care introduce acesdincolo de fiinȚă378 te contradicţii, „coborând" principiul în ceea ce îi este inferior. Poate tocmai de aceea, la Plotin nu apare propriu-zis problema distincţiei dintre cauzalitate și transcendenţă: deoarece transcendenţa principiului se situa la alt nivel (anume faţă de gândirea intelectului divin, non-discursivă), pe când ceea ce spunem noi în discurs (când spunem de pildă că principiul este cauza tuturor lucrurilor) nu afectează cu nimic principiul însuși. În schimb, neoplatonismul ulterior a dus până la capăt această problemă: cum să vorbești despre un principiu pe care gândirea nu îl poate cuprinde, dar de la care nici nu se poate da înapoi, pentru a lăsa evidentă această imposibilitate însăși de a-l gândi? la sfârșitul neoplatonismului, problema cea mai grea nu mai este aceea de a găsi o manieră adecvată de a vorbi despre principiu, ci aceea de a găsi o manieră adecvată de a sugera imposibilitatea de a gândi principiul. Astfel, imposibilitatea absolută a gândirii devine tema ei principală. Această imposibilitate este „vânată" neîncetat, fără însă a fi vreodată exprimată făţiș. ne amintim că, la Platon, acest „dincolo de fiinţă" nu a fost niciodată tematizat propriu-zis, ci rămâne neexplicit, poate tocmai din cauza dificultăţii pe care o resimţea Socrate privind faptul de a vorbi despre așa ceva. În schimb, în neoplatonism, acest dincolo devine „explicit", gândirea încearcă să îl prindă într-un fel. În consecinţă - într-o manieră răsturnată, dar complementară faţă de atitudinea socratică -, dificultatea ultimă în care sfârșește neoplatonismul nu mai este că nu se poate vorbi despre așa ceva, ci că nu se poate afirma în mod valid nici măcar imposibilitatea de a vorbi despre așa ceva. În concluzie, triplul paradoxul al gândirii - pe care neoplatonismul îl experimentează - constă în aceea că gândirea depinde de un principiu pe care nu îl poate gândi, despre care nu poate spune propriu-zis nici măcar că nu îl poate gândi, dar pe care, totuși, ea îl caută, tocmai pentru că în această căutare se constituie gândirea însăși, propriu-zisă, cea care își dă ca scop descoperirea fundamentelor sale ultime. Tocmai acest paradox explică evoluţia contorsionată a neoplatonismului, pe care am încercat să o punem în evidenţă în Concluzie 379 această carte. Astfel, analiza noastră a arătat că ideea unui principiu de dincolo de fiinţă nu are un profil unitar și monoton. din contră, fiind vorba de o idee în ea însăși problematică și greu de asimilat la nivelul gândirii, ea a dat naștere multor dispute interpretative, de la o generaţie la alta de gânditori neoplatonici. În plus, firul problematic al lui dincolo de fiinţă se leagă cu probleme care apar pe parcurs - precum cea a distincţiei dintre transcendenţă și cauzalitate, sau aceea a intermediarelor prin care se poate ajunge de la principiul absolut la fiinţa propriu-zisă și la pluralitatea desfășurată - iar aceste probleme nuanţează și mai mult și adâncesc problema de bază, a principiului de dincolo de fiinţă. Astfel, problema principiului de dincolo de fiinţă nu este aceeaşi, de la începutul până la sfârșitul tradiţiei. ea nu se poate reda ca o doctrină fundamentală, neschimbată. Mai degrabă, profilul ei este acela al unei încercări din ce în ce mai disperate, mai încrâncenate, de a descoperi o manieră de gândire care să iasă din spaţiul coordonării, al totului. de ce este nevoie de o astfel de ieșire? Tocmai pentru că gândirea noastră are în ea însăși tendinţa de a-și căuta un principiu al său, un termen ultim, care să nu mai aibă nevoie de altceva din afara lui pentru a fi explicat. În exerciţiul neîncetat al gândirii - care constă în cele din urmă în a lega un lucru de altul, de o cauză sau o raţiune a lui -, întreaga realitate este traversată în căutarea unui termen auto-suficient. Acesta se impune a fi în afara reţelei de relaţii în care un lucru este explicat prin altul. el se arată a fi dincolo de gândire şi dincolo de fiinţă. Totuși, în felul acesta, acest termen însuși nu mai poate fi gândit în sine, ci doar prin diverse maniere indirecte, pe care neoplatonicii au încercat să le descopere. desigur, nu este vorba de a gândi ceea ce e de negândit, ci doar de a păstra gândirea noastră însăși cât mai mult în preajma acestui principiu, cât mai conștientă de existenţa acestuia. Tocmai de aceea, discuţiile și disputele despre principiul de dincolo de fiinţă au avut forma unor critici suprapuse, de la un filozof la altul. Astfel, încercând să dea o expresie discursivă acestui principiu de dincolo de fiinţă, fiecare filozof lucrează cu maniere de exprimare inevitabil dincolo de fiinȚă380 inadecvate principiului. dar miza căutării principiului nu este aceea de a-l prinde o dată pentru totdeauna într-o descriere adecvată, ci mai degrabă aceea de a elibera terenul gândirii noastre plurale, pentru a o face conștientă de prezenţa principiului unitar, de dincolo de gândire. Tocmai de aceea, de multe ori, ceea ce admite un filozof devine materia analizei urmă to rului filozof, în sensul în care acesta din urmă ajunge să critice ceea ce a admis cel dinainte, pentru a adânci problema, pentru a spori „sensibilitatea" gândirii noastre faţă de principiu. dar atunci, acest fel de critică nu se referă la lucruri „greșite", pe care un alt filozof le-ar corecta, ci ea ţine de maniera însăși a gândirii, care se depășește pe sine, înspre principiul de dincolo. Mai mult decât atât, filozofii ajung nu doar să critice ceea ce admit cei dinaintea lor, ci și ceea ce admit ei înșiși, într-o anumită perioadă a gândirii lor. Gândirea neoplatonică este astfel o continuă luptă pentru absolut; deși se știe că miza căutată e dincolo de discurs, totuși, lupta aceasta se dă în discurs, prin căutarea unei expresii cât mai apropiate de principiul inexprimabil. Astfel, problema lui dincolo de fiinţă nu este una neutră, ci ea se desfășoară tocmai în încercarea gândirii de a depăși de fiecare dată ceea ce a fost admis mai înainte. Dincolo de fiinţă leagă astfel o tradiţie de depășiri succesive, de căutări din ce în ce mai înalte. În problema aceasta nu există afirmaţii ultime, pe care vreun filozof să nu le fi atacat, să nu le fi luat ca punct de pornire spre o expresie și mai înaltă a acestei depășiri a fiinţei și a gândirii. Astfel, problema principiului de dincolo de fiinţă - care vertebrează tradiţia neoplatonică - poartă în același timp nuanţa destructurării oricărei tradiţii, mai precis, a oricărei fixări în tradiţie. Problema unui dincolo de fiinţă nu lasă gândirea să se oprească vreodată în ceea ce deja s-ar fi spus, ci o împinge mereu mai departe, spre ceea ce niciodată nu se va putea spune. BiBlioGRAfie AUTORI ANTICI Aristoxenus, Elementa harmonica, ed. Meibom, trad. H. S. Macran: The Harmonics of Aristoxenus, clarendon Press, oxford, 1902 Aristotel, Métaphysique, trad. J. Tricot, Vrin, Paris, 1991 -, Éthique à Nicomaque, trad. J. Tricot, Vrin, Paris, 1994 -, De l'Ame, trad. J. Tricot, J. Vrin, Paris, 1934 Alexandru din Afrodisia, De anima liber mantissa, ed. ivo Bruns, trad. R. W. Sharples: Supplement to „On the Soul", cornell University Press, ithaca, new York, 2004 Agathias, The Histories, trad. Joseph. d. frendo, corpus fontium Historiae Byzantinae ii A, Berlin, new York, 1975 damascius, Despre primele principii: aporii şi soluţii, vol. i, trad. Marilena Vlad, Humanitas, București, 2006 -, Traité des premiers principes, ed. l. G. Westerink, trad. J. combès, les Belles lettres, Paris, 3 vols.: vol. i : De l'ineffable et de l'un, 1986 ; vol. ii: De la triade et de l'unifié, 1989; vol. iii : De la procession, 1991 -, Des premiers principes. Apories et résolutions, trad. M.-cl. Galpérine, Verdier, lagrasse, 1987 -, Commentaire du Parménide de Platon, ed. și trad. l. G. Westerink, J. combès, A.-P. Segonds, 4 vol., les Belles lettres, Paris, 1997–2003 -, Damascii successoris Dubitationes et solutiones de primis principiis, In Platonis Parmenidem, ed. ch.-e. Ruelle, vol. i și ii, Paris 1889 și 1899 [reimprimare anastatică Bruxelles, 1964] -, Damascii philosophi platonici quaestiones de primis principiis, ed. J. Kopp, frankfurt am Main, 1826 -, Excerpta ex Damascii libro MS. per ¢rcîn, ed. J. chr. Wolf, în Anecdota Graeca, sacra et profana, Hamburg, 1722–1724, vol. iV, pp. 195–262 -, Problèmes et solutions touchant les premiers principes, avec le tableau sommaire des doctrines des Chaldéens de Michel Psellus, trad. A.-ed. chaignet, 3 vol., ernest leroux, Paris, 1898 [reimprimare anastatică Bruxelles 1964] dincolo de fiinȚă382 -, Lectures on the Philebus wrongly attributed to Olympiodorus, ed. și trad. l. G. Westerink, north-Holland Publishing company, Amsterdam, 1959, a doua ediţie, 1983 -, Commentary on Plato's Phaedo, în The Greek Commentaries on Plato's Phaedo, ii, ed. și trad. l. G. Westerink, north-Holland Publishing company, Amsterdam, 1977 -, Damascii Successoris Dubitationes et solutiones in Platonis Parmenidem, ed. ch. e. Ruelle, Klincksieck, Paris, 1899, 2 vols [Hakkert, Amsterdam, 1966, culture et civilisation, Bruxelles, 1964] -, Damascii vitae Isidori reliquiae, ed. c. Zintzen, Hildesheim, olms, 1967 -, The Philosophical History, trad. Polymnia Athanassiadi, Apamea cultural Association, Atena, 1999 iamblichos, Vie de Pythagore, trad. l. Brisson și A. Ph. Segonds, les Belles lettres, Paris, 1996 -, Les mystères d'Egypte, ed. și trad. e. des Places, les Belles lettres, Paris, 1989 -, On the Mysteries of the Egyptians, Chaldeans, and Assyrians, and Life of Pythagoras, to which have been added Ethical and Political Fragments of the Ancient Pythagorean Writers, trad. Th. Taylor, The Prometheus Trust, frome, Somerset, 1999 -, Misteriile egiptenilor, trad. T. dinu, Polirom, iași, 2003 -, Protreptique, ed. și trad. e. des Places, les Belles lettres, Paris, 1989 -, Iamblichi Chalcidensis in Platonis Dialogos Commentariorum Fragmenta, ed. și trad. J. M. dillon, Philosophia Antiqua, vol. 23, Brill, leiden, 1973 -, De anima, ed. și trad. J. f. finamore și J. M. dillon, Brill, leiden– Boston–Köln, 2002 Marinus, Proclus ou sur le bonheur, ed și trad. H. d. Saffrey și A.-Ph. Segonds, les Belles lettres, Paris, 2002 Malalas, ioan, Cronografia, ed. l. dindorf, corpus Scriptores Historiae Byzantinae, Bonn, 1831 -, The Chronicle of John Malalas, trad. e. Jeffreys, M. Jeffreys, R. Scott, Australian Association for Byzantine Studies, Melbourne, 1986 Photius, Bibliothèque, ed. și trad. R. Henry, les Belles lettres, Paris, vol. ii, 1960, codex 181 și vol. Vi, 1971, codex 242 Platon, Opere, i–Vii, ed. ştiinţifică, București, 1974–1993. Plotin, Opera, ed. P. Henry și H. R. Schwyzer, 3 vol. Paris–Bruxelles–leiden, 1951–1973 -, Ennéades, 7 vol., trad. É. Bréhier, les Belles lettres, Paris, 1989–1993 -, Enneads, ed. și trad. A. H. Armstrong, The loeb classical library, Harvard University Press, londra, 7 vol., 1966–1988 Bibliografie 383 -, Opere, vol. i și ii, trad. Andrei cornea, Humanitas, București, 2002– 2006 -, Enneade I–VI, trad. V. Rus, l. Peculea, M. Vlad, A. Baumgarten, G. chindea, e. Mihai, iRi, București, 2003–2007 Porfir, Vie de Pythagore, Lettre à Marcella, ed. și trad. e. des Places, les Belles lettres, Paris, 1982 -, De l'abstinence, 2 vol., ed. și trad. J. Bouffartigue, les Belles lettres, Paris, 1977–1979 -, Sententiae ad intelligibilia ducentes, ed. e. lamberz, leipzig, 1975 -, Sentences, études d'introduction, texte grec et traduction française, commentaire par UPR 76, cnRS, avec une traduction anglaise par J. dillon, Vrin, Paris, 2005, vol. i și ii -, Commentaire sur le Parménide de Platon, ed. și trad. P. Hadot, în Porphyre et Victorinus, vol. 2, pp. 59–113, Études Augustiniennes, Paris, 1968 Proclus, Théologie platonicienne, 6 vol., ed. și trad. H. d. Saffrey și l. G. Westerink, les Belles lettres, Paris, 1968–1997 -, The Elements of Theology, ed. și trad. e. R. dodds, clarendon Press, oxford, 1992 -, Commentaire sur la République, 3 vol., trad. A.-J. festugière, Vrin, Paris, 1970 -, Proclus' Commentary on Plato's Parmenides, trad. G. R. Morrow și J. M. dillon, Princeton University Press, Princeton, new Jersey, 1987 [a doua ediţie 1992] -, Parmenides usque ad finem primae hypothesis necnon Procli Commentarium in Parmenidem pars ultima adhuc inedita interprete G. de Moerbeka, ed. R. Klibansky și c. labowsky, corpus Platonicum Medii Aevi, Plato latinus 3, Warburg institute, londra, 1953 [reimprimare Kraus Reprint, nendelm-liechtenstein, 1962] -, Hymns, trad. R. M. van den Berg, Brill, leiden–Boston–Köln, 2001 Simplicius, On Aristotle's Physics, ed. H. diels, Commentaria in Aristotelem Graeca, iX–X, G. Reimer, Berlin, 1882–1885; trad. c. Hagen, On Aristotle's Physics, duckworth, londra, 1994 Syrianus, In Aristotelis Metaphysicam commentaria, ed. W. Kroll, Commentaria in Aristotelem Graeca, Vi, 1, G. Reimer, Berlin, 1902 *** La sagesse des chaldéens : les oracles chaldaïques, trad. É. des Places, les Belles lettres, Paris, 1993 *** Stoicorum Veterum Fragmenta, ed. H. Arnim, 4 vol. Teubner, leipzig, 1903–1924. dincolo de fiinȚă384 LITERATURĂ SECUNDARĂ *** Le Néoplatonisme, Actes du colloque international du Centre National de la Recherche Scientifique, Royaumont, 9–13 juin 1969, cnRS, Paris, 1971 *** Néoplatonisme. Mélanges offerts à Jean Trouillard, Les Cahiers de Fontenay, 19–22, e.n.S., fontenay aux Roses, 1981 Alexandrakis, A., „Plotinus' aesthetic approach to the one", Philosophia, 27–28, 1997–1998, pp. 224–235 Allen, T. W., „A Group of ninth-century Greek Manuscripts", The Journal of Philology, 21, 1893, pp. 48–55 Andron, c., „damascius on Knowledge and its object", Rhizai 1, 2004, pp. 107–124 Armstrong, A. H., The Architecture of the Intelligible Universe in the Philosophy of Plotinus, cambridge University Press, cambridge, 1940 -, „The Background of the doctrine «That the intelligibles are not outside the intellect»", în e. R. dodds (ed.), Les sources de Plotin, entretiens sur l'antiquité classique, 5, fondation Hardt, Vandoeuvres– Genève, 1960, pp. 393–413 [reimprimare anastatică, Plotinian and Christian Studies, Variorum Reprints, londra, 1979] -, „Plotinus", în Cambridge History of Later Greek and Early Medieval Philosophy, cambridge University Press, cambridge, 1967, pp. 193– 268 -, „eternity, life and Movement in Plotinus' Account of the Nous", în Le Néoplatonisme, Actes du colloque international du CNRS, Royaumont, 9–13 juin 1969, cnRS, Paris, 1971, pp. 67–74 [reimprimare anastatică în Plotinian and Christian Studies, Variorum Reprints, londra, 1979] -, „The escape of the one. An investigation of Some Possibilities of Apophatic Theology imperfectly Realised in the West", în Studia Patristica, Xiii, Berlin, 1975, pp. 77–89 [reimprimare anastatică în Plotinian and Christian Studies, Variorum Reprints, londra, 1979] -, „form, individual and Person in Plotinus", Dionysius I, Halifax, nova Scitia, 1977, pp. 49–68 [reimprimare anastatică în Plotinian and Christian Studies, Variorum Reprints, londra, 1979] -, „negative Theology", The Downside Review, 95, nr. 320, 1977, pp. 176–189 [reimprimare anastatică în Plotinian and Christian Studies, Variorum Reprints, londra, 1979] -, Plotinian and Christian Studies, Variorum reprints, londra, 1979 -, „Aristotle in Plotinus: the continuity and discontinuity of psychè and nous", în H. J. Blumenthal și H. Robinson (ed.), Aristotle and the Later Bibliografie 385 Tradition, oxford Studies in Ancient Philosophy Supplement, clarendon Press, oxford, 1991, pp. 117–127 Asmus, R., „Zur Rekonstruktion von damascius' leben des isidorus (i)", Byzantinische Zeitschrift, 18, 1909, pp. 424–480 -, „Zur Rekonstruktion von damascius' leben des isidorus (ii)", Byzantinische Zeitschrift, 19, 1910, pp. 265–284 -, Das Leben des Philosophen Isidoros von Damaskios aus Damaskos, Meiner, leipzig, 1911 Athanassiadi, P., „Persecution and Response in late Paganism: the evidence of damascius", Journal of Hellenic Studies, 113, 1993, pp. 1–29 -, „dreams, Theurgy and freelance divination: The Testimony of iamblichus", The Journal of Roman Studies, 83, 1993, pp.151–130 -, La lutte pour l'orthodoxie dans le platonisme tardif de Numenius à Damascius, les Belles lettres, Paris, 2006 Atkinson, M. J., Plotinus, Ennead V. 1. On the Three Principal Hypothases. oxford University Press, oxford, 1983 Aubenque, P., „Plotin et le dépassement de l'ontologie grecque classique", în Le Néoplatonisme, Actes du colloque international du CNRS, Royaumont, 9–13 juin 1969, cnRS, Paris, 1971, pp. 101–109 -, „les origines néoplatoniciennes de la doctrine de l'analogie de l'être", în Néoplatonisme. Mélanges offerts à Jean Trouillard, Les Cahiers de Fontenay, 19–22, E.N.S., fontenay aux Roses, 1981, pp. 63–76 -, Études sur le Sophiste de Platon, Bibliopolis, napoli, 1991 Baladi, n., „origine et signification de l'audace chez Plotin", în Le Néoplatonisme, Actes du colloque international du CNRS, Royaumont, 9–13 juin 1969, cnRS, Paris, 1971, pp. 89–99 Bales, e. f., „Plotinus' theory of the one", în R. B. Harris (ed.), The Structure of Being. A Neoplatonic Approach, University of new York Press, Albany, 1982, pp. 40–50 Baumgarten, A., „Plotin versus Aristotel în constituirea conceptului medieval de intenţionalitate", în c. ciocan, d. lazea (ed.), Intenţionalitatea de la Plotin la Lévinas, editura Universităţii din București, 2006, pp. 11–27 Berg, R. M., „Towards the Paternal Harbour. Proclean Theurgy of the forms", în A. Ph. Segonds, c. Steel (ed.), Proclus et la Théologie platonicienne, leuven University Press, louvain, les Belles lettres, Paris, 2000, pp. 426–443 -, Proclus' hymns: essays, translations, commentary, Brill, leiden, Boston, Köln, 2001 Beierwaltes, W., Proklos, Grundzüge seiner Metaphysik, Vittorio Klostermann, frankfurt am Main, 1979 dincolo de fiinȚă386 -, Denken des Einen: Studien zur neuplatonischen Philosophie und ihrer Wirkungsgeschichte, Klostermann, frankfurt am Main, 1985 -, Selbsterkenntnis und Erfahrung der Einheit. Plotins Enneade V 3, Text, Übersetzung, Erläuterungen, Klostermann, frankfurt am Main, 1991 -, Platonisme et idéalisme, Vrin, Paris, 2000 Bertier, J., Brisson, l., combes, J., (ed.), Recherches sur la tradition platonicienne. Platon, Aristote, Proclus, Damascius, Vrin, Paris, 1977 Bertier J., Brisson l., charles A., Pepin J., Saffrey H.-d., Segonds A.-Ph., Plotin, Traité Sur les nombres (ennéades Vi, 6, [34]), Vrin, Paris, 1980 Beutler, R., „Porphyrios" în Real-Enzyklopädie, 43, Halbband, Stuttgart, 1953, col. 175–313 -, „Proklos", în Real-Enzyklopädie, 45, Halbband, Stuttgart, 1957, col. 186–247 Bidez, J., Vie de Porphyre le philosophe néo-platonicien, avec les fragments des traités PERI AGALMATWN et DE REGRESSU ANIMAE, Georg olms Verlagsbuchhandung, Hildesheim, 1964 Blandin, J.-Y., „Penser, c'est regarder en direction du Premier", în M. fattal (ed.), Études sur Plotin, l'Harmattan, Paris–Montréal, 2000, pp. 129–148 Blumenthal, H. J., „The theory of forms: a problem and four neoplatonic solutions", Journal of the History of Philosophy, 6, 1968, pp. 327–339 -, „did Plotinus believe in ideas of individuals?", Phronesis 14, 1969, pp. 77–96 -, „529 and its Sequel: What Happened to the Academy?", Byzantion, 48, 1978, pp. 369–385, -, „Plotinus in later Platonism", în Blumenthal H. J., Markus R.A. (ed.), Neoplatonism and Early Christian Thought, Variorum Publication, londra, 1981, pp. 212–222 -, Soul and Intellect: studies in Plotinus and later Neoplatonism, Variorum, Aldershot, 1993 -, „Platonism in late Antiquity", în Soul and Intellect. Studies in Plotinus and Later Neoplatonism, Variorum collected Studies, Ashgate, londra, 1993 -, „Plotinus and the Platonic Theology of Proclus", în A. Ph. Segonds, c. Steel (ed.), Proclus et la Théologie platonicienne, leuven University Press, louvain, les Belles lettres, Paris, 2000, pp. 163–176. Blumenthal, H. J., clark, e.G. (ed.), The Divine Iamblichus. Philosopher and Man of Gods, Bristol classical Press, londra, 1993 Blumenthal H. J., Markus R.A. (ed.), Neoplatonism and Early Christian Thought. Essays in honour of A. H. Armstrong, Variorum Publication, londra, 1981 Bibliografie 387 Bos, e. P. și Meijer, P. A. (ed.), On Proclus and his Influence in Medieval Philosophy, Philosophia Antiqua, 53, Brill, leiden, new York, Köln Boss, G., (ed.), Proclus et son influence. Actes du colloque de neuchatel, juin 1985, Édition du Grand Midi, Zürich, 1987 Boulad Ayoub, J., „l'image du centre et la notion de l'Un dans les Ennéades", Philosophiques 11, 1, 1984, pp. 41–70 Bréhier, É., Études de philosophie antique, PUf, Paris, 1955 -, La philosophie de Plotin, Vrin, Paris, 1982 Breton, S., „Actualité du néoplatonisme", Revue de Théologie et de Philosophie, 23, 1973, pp. 184–200 Brisson, l., „damascius et l'orphisme", în P. Borgeaud (ed.), Orphisme et Orphée, textes réunis en l'honneur de Jean Rudhardt, Recherches et rencontres, 3, droz, Genève, 1991, pp. 157–209 -, „de quelle façon Plotin interprète-t-il les cinq genres du Sophiste? (Ennéades, Vi, 2 [43], 8)", în P. Aubenque, (ed.), Études sur le Sophiste de Platon, Bibliopolis, napoli, 1991, pp. 449–473 -, „le corps dionysiaque. l'anthropologie décrite dans le Commentaire sur le Phédon de Platon (1, par. 3–6) attribué à olympiodore est-elle orphique?", în M.-o. Goulet-caze, G. Madec, d. o'Brien (ed.), SOPHIES MAIETORES, « Chercheurs de sagesse », institut d'études augustiniennes, Paris, 1992, pp. 481–499 -, Lectures de Platon, Vrin, Paris, 2000 -, „entre physique et métaphysique. le terme Ôgkoj chez Plotin, dans ses rapports avec la matière (Ûlh) et le corps (sîma)", în M. fattal (ed.), Études sur Plotin, l'Harmattan, Paris–Montréal, 2000, pp. 87–111 -, „le dernier anneau de la chaîne d'or", Revue des études grecques, 114, 2001, pp. 269–282 Bussanich, J.R., „Plotinus on the inner life of the one", în Ancient Philosophy, duquesne University, Pittsburg, 7, 1987, pp. 163–189 -, The One and its relation to Intellect in Plotinus. A commentary on selected texts, Philosophia antiqua, 49, Brill, leiden, 1988 -, „Plotinus' Metaphysics of the one", în l. P. Gerson (ed.), The Cambridge Companion to Plotinus, cambridge University Press, cambridge, 1996, pp. 38–65 cameron, A., „The last days of the Academy at Athens", Proceedings of the Cambridge Philosophical Society, 15, 1969, pp. 7–29 chaignet, A.-ed., „damascius. fragment de son commentaire sur la 3e hypothèse du Parmenide", în Comptes rendus de l'Académie des sciences morales et politique, 1897, pp. 3–42 dincolo de fiinȚă388 -, „Préface", în Damascius le Diadoque. Problèmes et solutions touchant les premiers principes, avec le tableau sommaire des doctrines des Chaldéens de Michel Psellus, vol. i, ernest leroux, Paris, 1898, pp. i–liV charles-Saget, A., „notes sur l'apeiron chez Plotin et Proclus", în Annales de la Faculté des Lettres d'Aix-en-Provence, 43, 1968, pp. 147–161 -, L'architecture du divin. Mathématique et philosophie chez Plotin et Proclus, les Belles lettres, Paris, 1982 charrue, J.-M., Plotin, lecteur de Platon, les Belles lettres, Paris, 1978 chindea, G., Paradoxul transcendenţei la Aristotel şi Plotin, Humanitas, București, 2008 chuvin, P., Chronique des derniers païens. La disparition du paganisme dans l'Empire romain du règne de Constantin à celui de Justinien, les Belles lettres, Paris, 1990 cleary, J. (ed.), The Perennial Tradition of Neoplatonism, leuven University Press, leuven, 1997 combès, J., „damascius, lecteur du Parménide", Archives de philosophie, 38, 1975, pp. 33–60 -, „négativité et procession des principes chez damascius", Revue des Études Augustiniennes, 22, 1976, pp. 114–133 -, „damascius et les hypothèses négatives du Parménide. du phénomène, des simulacres, des impossibles", Revue des Sciences Philosophiques et Théologiques, 61, 1977, pp. 185–220 [reluat în combès, 1989, pp. 131–187] -, „l'un humain selon damascius. l'objet de la troisième hypothèse du Parménide", Revue des Sciences Philosophiques et Théologiques, 62, 1978, pp. 161–165 [reluat în combès, 1989, pp. 189–197] -, „l'anthropeion hen selon damascius", Diotima, 8, 1980, pp. 25–29 -, „la théologie aporétique de damascius", în Néoplatonisme. Mélanges offerts à Jean Trouillard, Les Cahiers de Fontenay, 19–22, e.n.S., fontenay aux Roses, 1981, pp. 125–139 [reluat în combès, 1989, pp. 199–221] -, „notice", în damascius, Traité des premiers principes, les Belles lettres, Paris, vol. i, 1986, pp. iX–lXXii, vol. ii, 1989, pp. iX–lXXii, vol. iii, 1991, pp. iX–lXVii -, „Proclus et damascius", în G. Boss și G. Seel (eds.), Proclus et son influence. Actes du colloque de Neuchâtel, juin 1985, Grand Midi, Zürich, 1987, pp. 221–246 [reluat în combès, 1989, pp. 245–271] -, „les trois monades du Philèbe selon Proclus", în J. Pépin (ed.), Proclus lecteur et interprète des anciens, cnRS, Paris, 1987, pp. 177–190 [reluat în combès, 1989, pp. 223–243] -, „damascius ou la pensée de l'origine", în J. duffy și J. Peradotto (ed.), Bibliografie 389 Gonimos. Mélanges offerts à L. G. Westerink, Arethusa, Buffalo–new York, 1988, pp. 85–102 [reluat în combès, 1989, pp. 273–295] -, Études néoplatoniciennes, J. Millon, Grenoble, 1989 -, „Symbolique de l'intellect dans l'In Parmenidem de damascius", în M.-o. Goulet-caze, G. Madec, d. o'Brien (ed.), SOPHIES MAIETORES, « Chercheurs de sagesse », institut d'études augustiniennes, Paris, 1992, pp. 433–450 -, „la théorématique de la Théologie platonicienne de Proclus selon damascius", în A. Ph. Segonds, c. Steel (ed.), Proclus et la Théologie platonicienne, leuven University Press, louvain, les Belles lettres, Paris, 2000, pp. 445–458 cornea, A., „dacă ar exista un ochi pe spatele cerului", în Noul, o veche poveste, Humanitas, București, 2008, pp. 68–87 corrigan, K., „essence and existence in the Enneades", în l. P. Gerson (ed.), The Cambridge Companion to Plotinus, cambridge University Press, cambridge, 1996, pp. 105–129 -, Reading Plotinus: A Practical Introduction to Neoplatonism, Purdue University Press, West lafayette, indiana, 2005 couloubaristis, l., „le logos hénologique chez Plotin", în M.-o. Goulet-caze, G. Madec, d. o'Brien (ed.), SOPHIES MAIETORES, « Chercheurs de sagesse », institut d'études augustiniennes, Paris, 1992, pp. 231–243 crystal, i., „Plotinus on the structure of self-intellection", Phronesis, 43, 3, 1998, pp. 264–286 dalsgaard larsen, Bent, Jamblique de Chalcis, Universitetsforlaget i Aarhus, Aarhus, 1972 dalsgaard larsen, B.; dörrie, H. (ed.), De Jamblique à Proclus, entretiens sur l'antiquité classique, 21, fondation Hardt, Vandoeuvres–Genève, 1975 d'Ancona, cristina, „Plotinus and later Platonic philosophers on the causality of the first Principle", în l. P. Gerson (ed.), The Cambridge Companion to Plotinus, cambridge University Press, cambridge, 1996 -, „Separation and the forms: a Plotinian Approach", în American Catholic Philosophical Quarterly, 71, 3, 1997, pp. 367–403. -, (ed.) The Libraries of the Neoplatonists, Brill, leiden–Boston, 2007 dillon, J., „iamblichus and the origin of the doctrine of Henads", Phronesis, 17, 2, 1972, pp. 102–106 -, The Middle Platonists. A Study of Platonism, duckworth, londra, 1977 -, „Porphyry and iamblichus in Prosclus' Commentary on the Parmenides" în J. duffy și J. Paredotto (ed.), Gonimos. Neoplatonic and Byzantine Studies presented to L. G. Westerink, Arethusa, Buffalo–new Jersey, 1988, pp. 21–48 dincolo de fiinȚă390 -, „Philosophy and Theology in Proclus", în f. X. Martin și J. A. Richmond (ed.), From Augustine to Eriugena: Essays in Neoplatonism and Christianity in Honour of John O'Meara, catholic University of America Press, Washington dc, 1991, pp. 66–76 -, „Plotinus and the Chaldean Oracles", în S. e. Gersh (ed.), Platonism in late antiquity, University notre dame Press, notre dame, 1992, pp. 131–140 -, „Porphyry's doctrine of the one", în M.-o. Goulet-caze, G. Madec, d. o'Brien (ed.), SOPHIES MAIETORES, « Chercheurs de sagesse », institut d'études augustiniennes, Paris, 1992, pp. 357–366 -, „damascius on the ineffable", Archiv für die Geschichte der Philosophie, 78, 1996, pp. 120–129 dodds, e. R., „The Parmenides of Plato and the origin of the neoplatonic one", The Classical Quarterly, 22, 3–4, 1928, pp. 129–142 -, „Theurgy and its Relationship to neoplatonism", Journal of Roman Studies 37, 1947, pp. 55–69 -, The Greeks and the Irrational, University of california Press, Berkeley, 1951 -, (ed.), Les sources de Plotin, entretiens sur l'antiquité classique, 5, fondation Hardt, Vandoeuvres–Genève, 1960 -, Pagan and Christian in the Age of Anxiety, cambridge University Press, cambridge, 1965 dörrie, H. (ed.), Porphyre, entretiens sur l'Antiquité classique, 12, fondation Hardt, Vandoeuvres–Genève, 1966 evrard, e. „Plutarque, Jamblique, Porphyre", L'Antiquité classique, 29, 1960, pp. 391–406 edwards, M. J., „Porphyry and the intelligible Triad", The Journal of Hellenic Studies, 110, 1990, pp. 14–25 emilsson, e. K., „Plotinus on the objects of thought", Archiv für Geschichte der Philosophie, 77, 1, 1995, pp. 21–41 -, „cognition and its object", în l. P. Gerson (ed.), The Cambridge Companion to Plotinus, cambridge University Press, cambridge, 1996, pp. 217–249 fattal, M. (ed.), Études sur Plotin, l'Harmattan, Paris–Montréal, 2000 festugière, A.-J., La révélation d'Hermès Trismégiste, iV: Le Dieu inconnu et la gnose, J. Gabalda, Paris, 1954 -, Études de philosophie grecque, Vrin, Paris, 1971 fowden, G., „The Pagan Holy Man in late Antique Society", The Journal of Hellenic Studies, 102, 1982, pp. 33–59 Bibliografie 391 Gadamer, H.-G., „Plato's Parmenides and its influence", Dionysius, 7, 1983, pp. 3–16 Galpérine, M.-cl., „damascius et la Théologie négative", în Le Néoplatonisme, Actes du colloque international du CNRS, Royaumont, 9–13 juin 1969, cnRS, Paris, 1971, pp. 261–263 -, „le temps intégral selon damascius", Les Études Philosophiques, 3, 1980, pp. 325–341 -, „damascius entre Porphyre et Jamblique", Philosophie, 26, 1990, pp. 41–58 Gersh, S. e., From Iamblichus to Eriugena. An Investigation of the Prehistory and Evolution of the Pseudo-Dionysian Tradition, Studien zur Problemgeschichte der antiken und mittelalterlichen Philosophie, 8, Brill, leiden, 1978 -, (ed.), Platonism in late antiquity, University notre dame Press, notre dame, 1992 Gerson, l. P., Plotinus, Routledge, london–new York, 1994 -, „Plotinus and the Rejection of Aristotelian Metaphysics", în l. P. Schrenk (ed.), Aristotle in Late Antiquity, The catholic University of America Press, Washington d.c., 1994, pp. 3–21 -, (ed.), The Cambridge Companion to Plotinus, cambridge University Press, cambridge, new York, 1996 -, „introspection, self-reflexivity, and the essence of thinking according to Plotinus", în J. cleary (ed.), The Perennial Tradition of Neoplatonism, leuven University Press, leuven, 1997, pp. 153–173 Gilson, É, L'Être et l'Essence, Vrin, Paris, 1972 Glucker, J., Antiochus and the Late Academy, Hypomnemata, Untersuchungen zur Antike und zu ihrem nachleben, Heft 56, Göttingen, 1978, cap. 7: „catena Aurea", pp. 296–322 Goulet, R., „Aidésia", în R. Goulet (ed.), Dictionnaire des Philosophes Antiques, cnRS, Paris, 1989, vol. i, A 55, pp. 74–75 -, „Asclépiodote d'Alexandrie", în R. Goulet (ed.), Dictionnaire des Philosophes Antiques, cnRS, Paris, 1989, vol. i, A 453, pp. 626–631 Goulet-caze, M.-o., Madec, G., o'Brien, d. (ed.), SOPHIES MAIETORES, « Chercheurs de sagesse ». Hommage à Jean Pépin, institut d'études augustiniennes, Paris, 1992 Griffith, R., „neo-Platonism and christianity: Pseudo-dionysius and damascius", în e. A. livingstone (ed.), Studia patristica XXiX. Papers presented at the Twelfth International Conference on Patristic Studies held in Oxford 1995, Peeters, leuven, 1997, pp. 238–243 dincolo de fiinȚă392 Gurtler, G.M., „Plotinus and the Platonic Parmenides", International Philosophical Quarterly, 32, 4, 1992, pp. 443–457 Hadot, i., Le problème du néoplatonisme alexandrin. Hiéroclès et Simplicius, Études augustiniennes, Paris, 1978 -, (ed.), Simplicius. Sa vie, son oeuvre, sa survie, W. de Gruyter, Berlin, new York, 1987 Hadot, P., „Être, vie, pensée chez Plotin et avant Plotin", în e. R. dodds (ed.), Les sources de Plotin, entretiens sur l'antiquité classique, 5, fondation Hardt, Vandoeuvres–Genève, 1960, pp. 105–157 -, „la métaphysique de Porphyre", în Porphyre, entretiens sur l'Antiquité classique, 12, Vandoeuvres–Genève, 1965, pp. 125–163 -, Porphyre et Victorinus, 2 vol., Études Augustiniennes, Paris, 1968 -, „ein, einheit", în J. Ritter (ed.), Historisches Wörterbuch der Philosophie, vol. ii, Bâle–Stuttgart, 1972, col. 361–367 -, „l'union de l'âme avec l'intellect divin dans l'expérience mystique plotinienne", în G. Boss (ed.), Proclus et son influence. Actes du colloque de neuchatel, juin 1985, Édition du Grand Midi, Zürich, 1987 -, Plotin sau simplitatea privirii, trad. l. Zoicaș, Polirom, iași, 1998 -, „la conception plotinienne de l'identité entre l'intellect et son objet. Plotin et le De anima d'Aristote", în G. Romeyer-dherbey (ed.), Corps et âme. Sur le de anima d'Aristote, Vrin, Paris, 1996, pp. 367–376 [reluat în P. Hadot, Plotin, Porphyre: Études néoplatoniciennes, les Belles lettres, Paris, 1999, pp. 267–278 -, „Un, Unité", în Plotin, Porphyre. Études néoplatoniciennes, les Belles lettres, Paris, 1999, pp. 43–55 -, Plotin, Porphyre: Études néoplatoniciennes, les Belles lettres, Paris, 1999 -, „Apophatisme et théologie négative", în Exercices spirituels et philosophie antique, Bibliothèque de l'Évolution de l'Humanité, Albin Michel, Paris, 2002, pp. 239–252 Halfwassen, J., „Henologie bei Platon und Plotin", Bochumer Philosophisches Jahrbuch für Antike und Mittelalter, 8, 2003 Harries, R. B., (ed.), The Significance of Neoplatonism, international Society for neoplatonic Studies, old dominion University, norfolk, Virginia, 1976 Heiser, J.H., „Plotinus and the apeiron of Plato's Parmenides", Thomist, 55, 1, 1991, pp. 53–81 Heitz, e., „der Philosoph damascius", în Strassburger Abhandlungen zur Philosophie. Eduard Zeller zu seinem siebenzigsten Geburtstage, Mohr, freiburg im Brisgau, Tübingen, 1884, pp. 1–24 Henry, P., Plotin et l'Occident, Spicilegium sacrum lovaniense, louvain, 1934 Bibliografie 393 Hoffmann, Ph., „Jamblique exégète du pythagoricien Archytas: trois originalités d'une doctrine du temps", Les Études philosophiques, 1980, pp. 307–323 -, „damascius", în R. Goulet (ed.), Dictionnaire des Philosophes Antiques, cnRS, Paris, 1994, vol. ii, d 3, pp. 541–593 -, „l'expression de l'indicible dans le néoplatonisme grec de Plotin à damascius", în c. lévy (ed.), Dire l'évidence, l'Harmattan, Paris, 1997, pp. 335–390 -, „la triade chaldaïque oerwj, ¢l»qeia, p...stij de Proclus à Simplicius", în A. Ph. Segonds, c. Steel (ed.), Proclus et la Théologie platonicienne, leuven University Press, louvain, les Belles lettres, Paris, 2000, pp. 459–489 -, „les bibliothèques philosophiques d'après le témoignage de la littérature néoplatonicienne des Ve et Vie siècles", în c. d'Ancona, (ed.), The Libraries of the Neoplatonists, Brill, leiden–Boston, 2007, pp. 135–153 Horn, c., Plotin über Sein, Zahl und Einheit, Beiträge zur Altertumskunde, Bd. 62, Teubner, Stuttgart–leipzig, 1995 inge, W.R., The Philosophy of Plotinus, Green, london, 1918 irigoin, J., „Survie et renouveau de la littérature antique à constantinople (iXe siècle)", în Harlfinger, d. (ed.), Griechische Kodikologie und Textüberlieferung, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, darmstadt, 1980 Kahn, c. H., The Verb „Be" and its Synonyms, vol. 6: The Verb „Be" in Ancient Greek, d. Reidel Publishing company, dordrecht, Boston, 1973, mai ales capitolul Viii, „The Unity of the System of 'Be' in Greek", pp. 371–462 -, „The Verb 'Be' in Ancient Greek", în Foundations of Language XVi, dordrecht–Boston, 1973 Karmanolis, G. e., Plato and Aristotle in agreement? Platonists on Aristotle from Antiochus to Porphyry, clarendon press, oxford, 2006 Kélessidou-Galanos, A., „le Parménide de Platon dans la critique des partisans de la logique et dans la mystique plotinienne", Philosophia, 21– 22, 1991–1992, pp. 294–303 -, „du parfait et de l'Un. connexions entre la pensée plotinienne et la théologie dionysienne", Philosophia, 23–24, 1993–1994, pp. 326–332 Kroll, W., „damaskios", în Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissen schaft, iV, 2, 1901, col. 2039–2040 labriolle, P. de, La réaction païenne. Étude sur la polémique antichrétienne du Ier au VIe siècle, l'Artisan du livre, Paris, 1934 lemerle, P., Le premier humanisme byzantin. Notes et remarques sur enseignement et culture à Byzance des origines au Xe siècle, PUf, Paris, 1971 dincolo de fiinȚă394 lewy, H., Chaldaean Oracles and Theurgy. Mysticism, Magic and Platonism in Later Roman Empire, imprimerie de l'institut d'archéologie orientale, cairo, 1956 [a doua ediţie: Études Augustiniennes, Paris, 1978] lloyd, A. c., „neoplatonic logic and Aristotelian logic, i", Phronesis 1, 1955, pp. 58–72 -, „neoplatonic logic and Aristotelian logic, ii", Phronesis I, 1955–1956, pp. 146–160 -, „Plotinus on the genesis of thought and existence", Oxford Studies in Ancient Philosophy, oxford University Press, oxford, 5, 1987, pp. 155–186 -, The Anatomy of Neoplatonism, clarendon Press, oxford, 1998 lynch, J. P., Aristotle's School. A Study of a Greek Educational Institution, University of california Press, Berkeley, 1972, în special cap: „The Academy and the neo-platonic school", pp. 177–189 Marcotte, d., „le corpus géographique de Heidelberg (Palat. Heidelb. gr. 398) et les origines de la 'collection philosophique'", în c. d'Ancona, (ed.) The Libraries of the Neoplatonists, Brill, leiden–Boston, 2007, pp. 167–175 Martin, f. X., Richmond, J. A. (ed.), From Augustine to Eriugena: essays on Neoplatonism and Christianity in honor of John O'Meara, catholic University of America Press, Washington dc, 1991 Mau, G., Kroll, G., „iamblichos", în Real-Enzyklopädie, 9, 1914, col. 645–651 Mazilu, d., Raison et mystique dans le néoplatonisme, Zeta Books, București, 2008 Meijer, P.A., Plotinus on the Good or the One (enneades VI, 9): an analytical commentary, Gieben, Amsterdam, 1992 Merlan, Ph., From Platonism to Neoplatonism, M. nijhoff, Haga, 1968 Muralt, A. de, „la métaphysique plotinienne de l'Un", în A. de Muralt (ed.), Néoplatonisme et aristotélisme dans la métaphysique médiévale: analogie, causalité, participation, Bibliothèque d'Histoire de la Philosophie, Vrin, Paris, 1995 napoli, V., Epekeina tou henos. Il principio totalmente ineffabile tra dialettica ed esegesi in Damascio, cUecM, catania, officina di Studi Medievali, Palermo, 2008 narbonne, J.-M., „ontologie et hénologie : divergence ou convergence?", Laval Théologique et Philosophique, 51, 3, 1995, pp. 541–549 -, „l'ou ti de Plotin", în cahiers philosophiques de Strasbourg, Strasbourg, 1999, pp. 23–52 -, La métaphysique de Plotin, suivi de Henosis et Ereignis: remarques sur une interprétation heideggérienne de l'Un plotinien, Vrin, Paris, 2001 Bibliografie 395 nikulin, d., „intelligible matter in Plotinus", Hermes, 126, 1998, pp. 326–340 o'Brien, d., „le non-être dans la philosophie grecque: Parménide, Platon, Plotin", în P. Aubenque, (ed.), Études sur le Sophiste de Platon, Bibliopolis, napoli, 1991 -, o'Meara, d., Structures hiérarchiques dans la pensée de Plotin. Étude historique et interprétative, Philosophia antiqua, 27, Brill, leiden, 1975 -, „le problème du discours sur l'indicible chez Plotin", Revue de théologie et de philosophie, 40, 2, 1990, pp. 145–156 -, „The hierarchical ordering of reality in Plotinus", în l. P. Gerson (ed.), The Cambridge Companion to Plotinus, cambridge University Press, cambridge, 1996, pp. 66–81 -, „Scepticism and ineffability in Plotinus", Phronesis, 45, 3, 2000, pp. 240–251 -, Plotinus: an Introduction to the Enneads, clarendon Press, oxford, 2005 -, „Patterns of Perfection in damascius' life of isidore", Phronesis, 51, 2006, pp. 74–90 Pasqua, H., „«Henosis» et «ereignis». contribution à une interprétation plotinienne de l'Être heideggerien", Revue Philosophique de Louvain, 100, 4, 2002, pp. 681–697 Pelegrinis, T. n., „damascius: Symmetry as a Means towards Man's Perfection", Diotima, 7, 1979, pp. 147–151 Pépin, Jean (ed.), „Plotin et le miroir de dionysos (Enn. iV, 3 [27], 12, 1–2)", Revue internationale de philosophie, 24, 1970, pp. 304–320 -, „Platonisme et antiplatonisme dans le traité de Plotin Sur les nombres (Vi 6 [34])", Phronesis, 24, 1979, pp. 197–208 -, Proclus, lecteur et interprète des anciens, Actes du colloque international du cnRS, Paris, 2–4 oct. 1985, cnRS, Paris, 1987 Perl, eric d., „The power of all things: the one as pure giving in Plotinus", American Catholic Philosophical Quarterly, 71, 3, 1997, pp. 301–313 -, Theophany: The Neoplatonic Philosophy of Dionysius the Areopagite, Suny Press, Albany, 2008 Piganiol, A., L'empire chrétien (325–395), PUf, Paris, 1972 Ramnoux, c., „la contemplation plotinienne et son expression conceptuelle. Plotin: l'Ennéade de la contemplation, (iii, 8)", Cahiers de l'Université Saint-Jean de Jérusalem, n. 11, 1985, pp. 102–115 Rappe, S., „Scepticism in the sixth century? damascius' Doubts and Solutions Concerning First Principles", Journal of the History of Philosophy, 36, 1998, pp. 337–363 dincolo de fiinȚă396 -, Reading Neoplatonism: Non-Discursive Thinking in the Texts of Plotinus, Proclus and Damascius, cambridge University Press, cambridge, 2000 Riel, Gerd Van, Pleasure and the good life: Plato, Aristotle and the neoplatonists, Brill, leiden, Boston, Koln, 2000 -, „'n'essayons pas de compter l'intelligible sur les doigts'. damascius et les principes de la limite et de l'illimité", Philosophie antique, 2, 2002, pp. 199–219 Rist, J. M., The neoplatonic one and Plato's Parmenides", Transactions and Proceedings of the American Philological Association, 93, 1962, pp. 389–401 -, „Theos and the one in some texts of Plotinus", Mediaeval Studies, 24, 1962, pp. 169–180 -, „The 'Parmenides' Again", Phoenix, 16, 1, 1962, pp. 1–14 -, Plotinus. The Road to Reality, cambridge University Press, cambridge, 1967 -, „integration and the Undescended Soul in Plotinus", American Journal of Philology, 88, 1967, pp. 410–422 -, „The Problem of «otherness» in the Enneads", în Le Néoplatonisme, Actes du colloque international du CNRS, Royaumont, 9–13 juin 1969, cnRS, Paris, 1971, pp. 77–88 -, „The one of Plotinus and the God of Aristotle", Review of Metaphysics, 27, 1973, pp. 75–87 -, Platonism and its Christian Heritage, Variorum Reprints, londra, 1985 -, „Pseudo-Ammonius and the Soul-Body Problem in Some Platonic Texts of late Antiquity", The American Journal of Philology, 109, 3, 1988, pp. 402–415 Romano, f., „l'idée de causalité dans la Théologie platonicienne de Proclus", în A.-Ph. Segonds, c. Steel (ed.), Proclus et la Théologie platonicienne, leuven University Press, louvain, les Belles lettres, Paris, 2000, pp. 325–337 Ross, d., Plato's theory of Ideas, clarendon Press, oxford, 1971 Ruelle, ch.-e., „le philosophe damascius. Étude archéologique et historique sur sa vie et ses ouvrages, suivie de neuf morceaux inédits extraits du Traité des Premiers Principes et traduits en latin", Revue Archéologique, 1861 -, „notice du codex Marcianus 246 contenant le Traité du philosophe damascius sur les premiers principes", în Mélanges Graux, Thorin, Paris, 1884, pp. 547–552 -, „notice des manuscrits de damascius Per ¢rcîn", in Revue de philologie, de littérature et d'histoire anciennes, 14, 1890, pp. 135–145 Bibliografie 397 -, „damascius. Son traité des premiers principes", Archiv für Geschichte der Philosophie, 3, 1890, pp. 379–388 și 559–567 Saffrey, H. d., „les néoplatoniciens et les oracles chaldaïques", Revue des Études Augustiniennes, 27, 3–4, 1981, pp. 209–225 -, „la théurgie comme pénétration d'éléments extra-rationels dans la philosophie grecque tardive", în Wissenschaftliche und Ausserwissenschaftliche Rationalität. Referate unde Texte des 4. Internationalen Humanistischen Symposium 1978, Atena, 1981, pp. 153–169 [reluat în Recherche sur le Néoplatonisme après Plotin, Paris, Vrin, 1990] -, „la Théologie platonicienne de Proclus, fruit de l'exégèse du Parménide", Revue de Théologie et de Philosophie, 116, 1984, pp. 1–12 [reluat în Recherches sur le néoplatonisme après Plotin, Vrin, Paris, 1990, pp. 173–184] -, „Quelques aspects de la spiritualité des philosophes néoplatoniciens, de Jamblique à Proclus et damascius", Revue des Sciences Philosophiques et Théologiques, 68, 1984, pp. 169–182 -, „Ammonius d'Alexandrie", în R. Goulet (ed.), Dictionnaire des Philosophes Antiques, cnRS, Paris, vol. i, 1989, A 141 -, Recherches sur le néoplatonisme après Plotin, Vrin, Paris, 1990 -, „Pourquoi Porphyre a-t-il édité Plotin? », în Porphyre. La vie de Plotin, vol. ii, Vrin, Paris, 1992, pp. 31–64 -, „le thème du malheur des temps chez les derniers philosophes néoplatoniciens", în M.-o. Goulet-caze, G. Madec, d. o'Brien (ed.), SOPHIES MAIETORES, « Chercheurs de sagesse », institut d'études augustiniennes, Paris, 1992, pp. 421–431 -, „Accorder entre elles les traditions théologiques: une caractéristique du néoplatonisme athénien", în e. P. Bos și P. A. Meijer (ed.), On Proclus and his Influence in Medieval Philosophy, Philosophia Antiqua, 53, Brill, leiden, new York, Köln, 1992, pp. 35–50 -, Le néoplatonisme après Plotin, Vrin, Paris, 2000 Saffrey, H. d., Westerink, l. G., „introduction", în Proclus, Théologie Platonicienne, les Belles lettres, Paris, vol. i, 1968, pp. iX–clXV, vol. ii, 1974, pp. iX–Xc, vol. iii, 1978, pp. iX–cXiV, vol. iV, 1981, pp. iX– XciV, vol. V, 1987, pp. iX–XcViii, vol. Vi, 1997, pp. iX–lXXXiX Sambursky, S., The Concept of Time in Late Neoplatonism, israel Academy, Jerusalem, 1971 -, The Concept of Place in Late Neoplatonism, israel Academy, Jerusalem, 1982 Schrenk, l. P. (ed.), Aristotle in Late Antiquity, Studies in philosophy and the history of philosophy, 27, The catholic University of America Press, Washington d.c., 1994 dincolo de fiinȚă398 Schroder, f. M., „The Platonic Parmenides and imitation in Plotinus", Dionysius, 2, 1978, pp. 51–73 -, Form and Transformation. A Study in the Philosophy of Plotinus, McGillQueen's Studies in the History of ideas 16, Montreal, Kingston, 1992 Schürmann, R., „l'hénologie comme dépassement de la métaphysique", Études philosophiques, 3, 1982, pp. 331–350 Schwyzer, H.-R., „Plotinus", în Real-Enzyklopädie, XXi.1, 1951, col. 553– 554 -, „Ammonios Sakkas, der lehrer Plotins", în Rheinisch-Westfälische Ak. der Wiss. Vorträge, G 260, opladen, 1983 Segonds, A. Ph., Steel, c. (ed.), Proclus et la Théologie platonicienne, Actes du colloque international de louvain (13–16 mai 1998), leuven University Press, louvain, les Belles lettres, Paris, 2000 Sheppard, A., „Two notes on Proclus", The Classical Quarterly, 31, 2, 1981, pp. 470–471 -, „Proclus' Attitude to Theurgy", The Classical Quarterly, 32, 1, 1982, pp. 212–224 Siorvanes, l., Proclus: Neo-Platonic philosophy and science, edinburgh University Press, edinburgh, 1996 Sleeman, J. H., Pollet, G., Lexicon plotinianum, Brill, leuven University Press, louvain, 1980 Smith, A., Porphyry's Place in the Neoplatonic Tradition, M. nijhoff, Haga, 1974 -, „iamblichus' View on the Relationship of Philosophy to Religion in De Mysteriis", în H. J. Blumenthal și e. G. clark (ed.), The Divine Iamblichus. Philosopher and Man of Gods, Bristol classical Press, londra, 1993, pp. 74–86 -, „Porphyry and the Platonic Theology", în A. Ph. Segonds, c. Steel (ed.), Proclus et la Théologie platonicienne, leuven University Press, louvain, les Belles lettres, Paris, 2000, pp. 177–188 -, Philosophy in late antiquity, Routledge, londra, 2004 Steel, c., The Changing Self. A Study on the Soul in Later Neoplatonism: Iamblichus, Damascius and Priscianus, Verhandelingen van de Koninklijke Academie voor Wetenschappen, Bruxelles, 1978 -, „l'Un et le Bien: les raisons d'une identification dans la tradition platonicienne", Revue des sciences philosophiques et théologiques, 73, 1989, pp. 69–84 Strömberg, R., „damascius. His personality and significance", Eranos, 44, 1946 Mélanges Rudberg, pp. 175–192 Taormina, d. P., Jamblique critique de Plotin et de Porphyre, Vrin, Paris, 1999 Bibliografie 399 Tardieu, M., Les paysages reliques. Routes et haltes syriennes d'Isidore à Simplicius, Bibliothèque de l'École des Hautes Études, Sciences religieuses 94, louvain–Paris, 1991 Tazzolio, f., „le problème de la cuasalité du Principe chez Plotin", Revue Philosophique de Louvain, 102, 2004, pp. 59–71 Terezis, c., „The ontological Relation 'one-Many' according to the neoplatonist damascius", Bochumer Philosophisches Jahrbuch, 1, 1996, pp. 23–37 Theiler, W., „Plotin zwischen Plato und Stoa", în e. R. dodds (ed.), Les sources de Plotin, entretiens sur l'antiquité classique, 5, fondation Hardt, Vandoeuvres-Genève, 1960 Tigerstedt, e. n., The Decline and Fall of the Neoplatonic Interpretation of Plato, commentationes Humanarum litterarum, 52, Societas Scientiarum fennica, Helsinki, 1974 Trabattoni, f., „filosofia e dialettica in damascio", în M. Barbanti, G. Giardina și f. Trabattoni, „Per una biografia di damascio", Rivista critica di Storia della Filosofia, 40, 1985, pp. 179–201 Trouillard, J., La purification plotinienne, PUf, Paris, 1955 -, La procession plotinienne, PUf, Paris, 1955 -, „Valeur critique de la mystique plotinienne", Revue Philosophique de Louvain, 59, 1961, pp. 431–444 -, „Un et Être", Les Études philosophiques, 1966, pp. 185–196 -, „l'âme du Timée et l'un du Parménide dans la perspective néoplatonicienne", Revue internationale de Philosophie, 92, 1970, pp. 236–251 -, „Rencontre du néoplatonisme", Revue de Théologie et de Philosophie, 22, 1972, pp. 1–13 -, „la notion de dUnAMiS chez damascius", Revue des études grecques, 85, 1972, pp. 353–363 -, „le Parménide de Platon et son interprétation néoplatonicienne", Revue de Théologie et de Philosophie, 23, 1973, pp. 83–100 Vacherot, e., Histoire critique de l'école d'Alexandrie, 3 vol., Hakkert, Amsterdam, 1846–1851 Vasiliu, A., Dire et voir. La parole visible du Sophiste, Vrin, Paris, 2009 Vianu, ş, Metafizica spiritului de la Aristotel la Hegel, Humanitas, București, 2005, cap. „lumea inteligibilă în metafizica lui Plotin" Vlad, M., „De principiis: de l'aporétique de l'Un à l'aporétique de l'ineffable", Chora. Revue d'études anciennes et médiévales: philosophie, théologie, sciences, nr. 2, 2004 pp. 125–148 -, „de l'unité de l'intellect à l'un absolu: Plotin critique d'Aristote", Chora. Revue d'études anciennes et médiévales: philosophie, théologie, sciences, nr. 5, 2007, pp. 121–140 dincolo de fiinȚă400 -, „dincolo de fiinţă - o «transcendenţă uluitoare» și interpretarea ei neoplatonică", în G. Bondor, c. Bîlbă (ed.), Adevăr hermeneutic şi locuri obscure, editura Universităţii „Alexandru ioan cuza", iași, 2008, pp. 115–144 -, „Transcendenţă și cauzalitate. Proclus despre principiul de dincolo de fiinţă", în Revista de Filosofie, 3–4, 2009 Vogel, c. J. de, „on the neoplatonic character of Platonism and the Platonic character of neoplatonism", Mind, 62, 1953, pp. 43–64 -, „la théorie de l'apeiron chez Platon et dans la tradition platonicienne", Revue Philosophique, 84, 1959, pp. 21–39 -, „A propos de quelques aspects dits néoplatonisants du platonisme de Platon", în Le Néoplatonisme, Actes du colloque international du CNRS, Royaumont, 9–13 juin 1969, cnRS, Paris, 1971 Wahl, J., Étude sur le Parménide de Platon, f. Rieder, Paris, 1926 Wallis, R.T., Neoplatonism, duckworth, londra, 1972 Watts, e., „Justinian, Malalas, and the end of Athenian Philosophical Teaching in A.d. 529", The Journal of Roman Studies, 94, 2004, pp. 168–182 Westerink, l.G., „damascius, commentateur de Platon", în Le Néoplatonisme, Actes du colloque international du CNRS, Royaumont, 9–13 juin 1969, cnRS, Paris, 1971, pp. 253–260 -, „introduction", în The Greek Commentaries on Plato's Phaedo, vol. ii: Damascius, north Holland, Amsterdam, 1973 -, „le texte du Traité des Premiers principes", în damascius, Traité des premiers principes, trad. J. combès, les Belles lettres, Paris, vol. i, 1986, pp. lXXiii–cXiV Westra, l., „liberté, créativité et l'Un de Plotin", Diotima, 19, 1991, 127 Whittaker, John, „Philological comments on the neoplatonic notion of infinity", în R. B. Harries (ed.), The Significance of Neoplatonism, old dominion University, norfolk, Virginia, 1976, pp. 155–172 Whittaker, Thomas, The Neo-Platonists: a study in the history of Hellenism, Thoemmes, Bristol, 1993 cUPRinS Introducere . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5 Partea întâi PReMiSele Şi GeneZA PRoBleMATicii PRinciPiUlUi PRiM: PloTin capitolul 1: Principiul de dincolo de fiinţă. Constituirea unei tradiţii . . . . . 25 A. Platon şi depăşirea fiinţei . . . . . . . . . . . . . . . . . 25 B. Plotin şi structura realităţii . . . . . . . . . . . . . . . . 30 c. Înainte şi după Platon . . . . . . . . . . . . . . . . . . 37 d. Percepţia neoplatonică asupra tradiţiei . . . . . . . . . . 41 capitolul 2: Unul din lucrurile individuale . . . . . . . . . . . . . . . . . . 45 A. Unul este diferit de fiinţă - polemica anti-aristotelică . . . . . . . . . . . . . . . . . 47 B. Anterioritatea unului faţă de gândire. Polemica anti-stoică. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 56 capitolul 3: Unul inteligibil . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 63 A. numărul din lumea sensibilă şi numărul din lumea inteligibilă . . . . . . . . . . . . . . 64 B. numărul inteligibil anterior pluralităţii inteligibile a fiinţei . . . . . . . . . . . . . . 69 c. Unul anterior fiinţei în inteligibil . . . . . . . . . . . . . 80 cUPRinS402 capitolul 4: De la unul intelectului la unul absolut: critica lui Plotin la Aristotel . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 84 A. Unitatea intelectului la Plotin. . . . . . . . . . . . . . . 86 B. Pluralitatea intelectului . . . . . . . . . . . . . . . . . . 94 c. intelectul nu este unul absolut, ci doar priveşte spre acesta . . . . . . . . . . . . . . . 101 capitolul 5: Unul absolut . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 105 A. Plotin şi „dublul paricid" . . . . . . . . . . . . . . . . . 105 B. dincolo de fiinţă - TMpškeina tÁj oÙs...aj. . . . . . . 109 c. Sensurile lui „dincolo de fiinţă" la Plotin . . . . . . . . . 119 d. Paradoxul lui „dincolo de fiinţă şi de gândire" . . . . . . 151 Partea a doua: eVolUţiA PRoBleMei PRinciPiUlUi PRiM dUPă PloTin: PoRfiR, iAMBlicHoS Şi PRoclUS capitolul 1: Problema unui principiu de dincolo de fiinţă la Porfir . . . . . . 165 A. Textele lui Porfir . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 168 B. Sursa plotiniană a problemei . . . . . . . . . . . . . . . 177 c. „nemulţumirea" lui damascius. . . . . . . . . . . . . . 181 d. coordonat sau necoordonat? . . . . . . . . . . . . . . . 189 e. Proclus şi damascius despre Porfir . . . . . . . . . . . . 193 capitolul 2: Iamblichos şi problema principiilor de dincolo de fiinţă . . . . . . 203 A. Perspectiva lui iamblichos. . . . . . . . . . . . . . . . . 206 B. interpretarea primei ipoteze platonice. . . . . . . . . . . 210 c. iamblichos şi principiul indicibil . . . . . . . . . . . . . 228 capitolul 3: Proclus şi principiul de dincolo de fiinţă ca transcendenţă şi cauzalitate . . . . . . . . . . . . . . . . . . 238 A. necesitatea principiului de dincolo de fiinţă . . . . . . . 239 cUPRinS 403 B. Transcendenţa principiului faţă de fiinţă . . . . . . . . . 244 c. Transcendenţa devine cauzalitate . . . . . . . . . . . . . 251 d. Principiul inexprimabil . . . . . . . . . . . . . . . . . . 258 e. Unul imparticipabil şi henadele . . . . . . . . . . . . . . 267 Partea a treia: dAMASciUS Şi PRinciPiUl inefABil capitolul 1: Aporia principiului de dincolo de totul . . . . . . . . . . . . . . 275 A. Situaţia problemei înainte de damascius . . . . . . . . . 277 B. damascius şi dubla aporie a principiului unic. . . . . . . 279 c. „Unul-tot anterior totului" şi ieşirea parţială din aporie . . . . . . . . . . . . . . . . 290 d. Recurenţa aporiei. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 296 capitolul 2: De la aporia principiului la principiul necoordonat . . . . . . . . 302 A. divinaţia unui principiu necoordonat . . . . . . . . . . 302 B. Suprimarea discursului . . . . . . . . . . . . . . . . . . 313 c. Trecerea înspre nimic . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 320 d. Travaliile gândirii înspre principiul necoordonat . . . . . 328 capitolul 3: Principiul inefabil . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 335 A. inefabilul înainte de damascius. . . . . . . . . . . . . . 337 B. damascius şi inefabilul . . . . . . . . . . . . . . . . . . 346 c. inefabilul şi ierarhia principiilor . . . . . . . . . . . . . 357 Concluzie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 369 Bibliografie . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Availability: Paperback & electronic (pdf ) Publication date: 10 Sept 2009 Size: 6 x 8.65 in Pages: 468 language: french iSBn: 978-973-1997-32-2 (paperback) iSBn: 978-973-1997-33-9 (ebook) Paperback: 27 eUR (shipping not included) eBook individuals: 9 eUR eBook institutions: 90 eUR franz-emmanuel Schürch Le Savoir en appel Heidegger et le tournant dans la vérité

Series: foundations of Modern Thought, vol. 2 Availability: Paperback & electronic (pdf ) Publication date: november 2010 Size: 13 x 20 cm Pages: 360 language: french iSBn: 978-973-1997-83-4 (paperback) iSBn: 978-973-1997-84-1 (ebook) Paperback: 23 eUR (shipping not included) eBook individuals: 9 eUR eBook institutions: 90 eUR claudiu Gaiu La prudence de l'homme d'esprit L'éthique de Pierre Charron Préface de denis Kambouchner 51 B-dul coposu ap. 48, Bucharest Ro-030604, Romania Tel. (004) 0733046689 fax. (004) 0318166779 www.zetabooks.com orders@zetabooks.com ¤