TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XXXVII / 2015 / 3 ////// studie / article /////////////////////////////////////////// EXPLIKÁCIA: METÓDA A FORMA Abstrakt: Explikácia patrí medzi kľúčové metódy analytickej fi lozofi e. V tejto práci predstavujem návrh explicitného odlíšenia metódy explikácie od jej výsledku. V nadväznosti na prácu Rudolfa Carnapa sa snažím jeho explikačný projekt rozvinúť. Poukazujem na otvorené problémy Carnapovych kritérií adekvátnej explikácie; ukazujem, v čom sa explikácie od defi nícií líšia, aká je ich logická forma a ktoré explicitné kroky sú typické pre metódu explikácie. Napokon, približujem dôvody, pre ktoré je možné explikáciu (t.j. výsledok explikovania) chápať ako reláciu nahradenia medzi významovou charakterizáciou a defi níciou určitého druhu. Klíčová slova: Carnap; defi nícia; explikácia; explicandum; explikát; metóda explikovania; významová charakterizácia Explication: Method and Form Abstract: Explication belongs among the core methods of analytic philosophy. In the paper I propose to distinguish explicitely between the method of explication and its outcome. Building on the explication project of Rudolf Carnap, I attempt to elaborate upon his work. I point out the open issues arising from Carnap's criteria of adequate explication. I present the aspects in which explications diff er from defi nitions, a logical form of explications as well as the explicit steps that are characteristic for the method of explication. Finally, I consider reasons to conceive explication (in the sense of a product of explicating) to be a relation between meaning characterization and an appropriate defi nition. Keywords: Carnap; defi nition; explication; explicandum; explicatum; method of explication; meaning characterization LUKÁŠ BIELIK Filozofi cká fakulta Univerzity Komenského v Bratislave Gondova 2, P.O.Box 32, 814 99 Bratislava, Slovensko email / bielikluc@yahoo.com 236 Napriek bohatej rôznorodosti fi lozofi ckých prístupov má explikácia svoje pevné miesto medzi fi lozofi ckými metódami.1 Navyše, niektoré teoretické oblasti viacerých empirických vied využívanie explikácií (aspoň v implicitnej podobe) predpokladajú. Bol to práve Rudolf Carnap, kto ako prvý explikáciu predstavil v systematickej podobe. V tejto práci sa vrátim ku Carnapovmu explikačnému projektu a pokúsim sa o jeho spresnenie a rozšírenie. Rozlíšim pojem metódy explikovania od pojmu explikácie ako produktu takejto metódy. Navrhnem takú explicitnú schému explikácií, ktorá nám pomôže objasniť, v čom sa explikácie (ako metódy i produkty) líšia od defi nícií (ako metód a produktov). 1. Carnapov projekt explikácie Rudolf Carnap nie je síce prvý fi lozof, ktorý metódu explikácie použil – sám totiž pri jej predstavení odkazuje na niektoré historické prípady použitia explikácie; no je prvý, kto sa formulácii explikácie systematickejším spôsobom venoval. Napriek tomu, že explikáciu približuje už vo svojej práci Meaning and Necessity z r. 1947, kde ju okrem iného využíva aj pri nahradení Fregeho sémantických pojmov Sinn a Bedeutung presne vymedzenými pojmami intenzie a extenzie,2 oveľa širší priestor venuje téme explikácie v prvej kapitole svojej neskoršej práce Logical Foundations of Probability (z r. 1950). Hneď v úvodnej kapitole „Foundations" sa totiž hlási k presvedčeniu, že práve metóda explikácie mu môže pomôcť vyriešiť tri hlavné úlohy tejto práce: objasniť pojem stupeň potvrdenia; objasniť logickú povahu indukcie, a napokon vyjasniť si pojem pravdepodobnosti.3 1 Pre účely tejto state stačí povedať, že termínom „fi lozofi cké metódy" mám na mysli viaceré metódy používané vo fi lozofi i, okrem iného, rôzne druhy deduktívnych i nededuktívnych pravidiel inferencie, metódy defi novania, pravidlá analýzy, rekonštrukcie a hodnotenia argumentov, myšlienkové experimenty a pod. 2 Pozri Rudolf CARNAP, Meaning and Necessity. Chicago: University of Chicago Press 1947, s. 6–7. 3 Pozri Rudolf CARNAP, Logical Foundations of Probability. Chicago: University of Chicago Press 1950, s. 1–2. Prvá kapitola tejto práce vyšla v českom preklade pod názvom „O explikaci". In: Ladislav TONDL – Karel BERKA (eds.), Rudolf Carnap: Problémy jazyka vědy. Praha: Nakladatelství Svoboda 1968, s. 166–183. Táto práca vznikla v rámci projektu APVV-0149-12 Analytické metódy v spoločensko-humanitných disciplínach. Ďakujem Františkovi Gahérovi, Jurajovi Halasovi, Milošovi Kostercovi, Mariánovi Zouharovi a dvom anonymným recenzentom za kritické a podnetné pripomienky, ktoré pomohli odstrániť niektoré nedostatky tejto práce. Za potenciálne chyby a problémy, ktoré v práci ostali, nesiem zodpovednosť len sám. Lukáš Bielik 237 Carnap v (1950/1962) charakterizuje explikáciu nasledovne: Úloha explikácie spočíva v transformácii daného viac-menej nepresného pojmu na presný pojem, či inak povedané, v nahradení prvého pojmu druhým. Daný pojem (alebo termín, ktorý preň používame) nazývame explicandum a presný pojem, ktorý je navrhnutý na to, aby nahradil prvý pojem (alebo preň vyhradený termín), nazývame explicatum. Explicandum môže prislúchať bežnému jazyku alebo k predchádzajúcej fáze vývoja vedeckého jazyka. Explicatum musí byť stanovené explicitnými pravidlami jeho použitia, napríklad prostredníctvom defi nície, ktorá ho začlení do dobre vybudovaného systému vedeckých, či už logicko-matematických alebo empirických, pojmov.4 Podobné vymedzenie explikácie nájdeme aj v Hempelovej práci z r. 1952, ktorá sa venuje aj ďalším konceptuálnym metódam, akými sú defi novanie a klasifi kovanie. Hempel tu, zdá sa, preberá Carnapovo vymedzenie explikácie, keď uvádza: Explikácia sa týka výrazov, ktorých význam je v každodennom jazyku (conversational language) či dokonca vo vedeckom diskurze viac-menej vágny (výrazov ako „pravda", „pravdepodobnosť", „číslo", „príčina", „zákon", „explanácia" – aby sme uviedli niektoré typické predmety explikačného skúmania), a snaží sa dať týmto výrazom nový, presne určený význam tak, aby sa stali vhodnejšie pre jednoznačný a rigorózny diskurz o príslušnom predmete.5 Obe tieto čiastočné vymedzenia explikácie (v Carnapovej i Hempelovej formulácii) postačujú k tomu, aby sme si všimli niektoré jej charakteristické črty.6 K ich spresneniu a doplneniu sa dostanem v ďalšej časti práce, no už teraz ich môžeme použiť ako východisko nášho priblíženia. 4 Pozri CARNAP, Logical Foundations of Probability, s. 3. Carnapovo vymedzenie explikácie z tejto práce je podobné vymedzeniu, ktoré podal už v práci CARNAP, Meaning and Necessity, § 2, kde explikáciu uvádza nasledovne: „Medzi najdôležitejšie úlohy logickej analýzy a logického konštruovania patrí spresňovanie vágnych či nie celkom presných pojmov, ktoré sa používajú v každodennom živote alebo v ranom štádiu vedeckého či logického vývoja, alebo skôr ich nahradenie nanovo skonštruovanými, presnejšími pojmami." (Citované podľa slovenského prekladu R. Cedza – pozri Rudolf CARNAP, Význam a nevyhnutnosť. Bratislava: Kalligram 2005, s. 24.) 5 Pozri Carl G. HEMPEL, Fundamentals of Concept Formation in Empirical Science. International Encyclopedia of Unifi ed Science. Chicago: University of Chicago Press 1952, s. 11. 6 Viacerí ďalší teoretici prevzali toto základné Carnapovo vymedzenie explikácie. Napríklad J. Kemeny a P. Oppenheim preberajú základné črty Carnapovej charakterizácie a navyše zdôrazňujú testovateľný charakter spresneného pojmu (explicatum): „Najbežnejšia procedúra Explikácia: metóda a forma 238 Začnime vymedzením základných zložiek explikácie (ako metódy i jej výsledku): V každej explikácii môžeme identifi kovať tri hlavné zložky: explicandum, explicatum a reláciu medzi nimi, resp. operáciu, ktorou sa dostávame od explicanda k explicatu.7 Keď Carnap charakterizuje explicandum (a podobne aj explicatum), hovorí, že ide prima facie o pojem, a až sekundárne o výraz, termín. Aby som sa vyhol možnému nedorozumeniu, termín „explicandum" budem – na rozdiel od Carnapa – používať na označenie výrazu určitého charakteru. Konkrétne, explicandum budem stotožňovať s (plnovýznamovým) výrazom (určitého jazyka J), ktorého význam z určitého hľadiska nevyhovuje nejakým teoretickým cieľom. (Tieto vymedzenia ďalej spresním.) Podobne, výraz „explicatum", resp. jeho poslovenčenú verziu „explikát", budem používať na označenie výrazu, ktorý spĺňa určité vlastnosti. Konkrétne, pôjde o výraz, ktorého význam vyhovuje určitým (vopred špecifi kovaným) teoretickým cieľom. Medzi oboma výrazmi je navyše relácia nahradenia explicanda explikátom, ktorá musí spĺňať určité (ďalej špecifi kované) podmienky.8 Alebo, ak budeme uvažovať o explikácii ako o metóde, tejto relácii bude v metóde zodpovedať určitá operácia (krok) nahradenia explicanda explikátom, pričom nepôjde o ľubovoľné nahradenie, ale o nahradenie, ktoré si vyžaduje splnenie určitých podmienok. Skôr ako spresníme naše úvodné charakterizácie explikácie, pozrime sa bližšie na okolnosti, v ktorých Carnap odporúča explikáciu použiť. Zdá sa, že všeobecný metodologický dôvod použitia tejto metódy predstavuje explikácie spočíva v používaní metódy pokusu a omylu dovtedy, kým nedôjdeme k dômyselnému návrhu a v následnom hľadaní intuitívnych dôvodov, ktoré by zdôvodnili navrhnuté explicatum." John G. KEMENY – Paul OPPENHEIM, „Degree of Factual Support." Philosophy of Science, roč. 19, 1952, č. 4, s. 308. Na druhej strane P. F. Strawson kritizoval Carnapov projekt za to, že namiesto objasnenia pojmov nevedeckého diskurzu nám explikácia poskytuje niečo celkom iné – vedecký pojem, ktorý je pre pochopenie pôvodného pojmu irelevantný. (Pozri Peter F. STRAWSON, „Carnap's Views on Constructed Systems versus Natural Languages in Analytic Philosophy." In: SCHILPP, P. A. (ed.), Th e Philosophy of Rudolf Carnap. La Salle: Open Court, 1963, s. 503–518.) Proti týmto i ďalším námietkam projekt explikácie bránil P. Maher; pozri Patrik MAHER, „Explication Defended." Studia Logica, roč. 86, 2007, Special Issue: Formal Epistemology, s. 331–341. 7 Hoci Carnap explicitne nerozlišuje medzi metódou explikácie a jej výsledkom, implicitne tak, zdá sa, robí, pretože viaceré jeho relevantné charakterizácie sa týkajú charakterizovania explikovania ako určitého druhu činnosti – metódy, zatiaľ čo iné atribúty sa týkajú skôr výsledku takejto metódy. 8 Presnejšie povedané, ak sú splnené určité podmienky, o ktorých hovorím v 4. časti tohto článku, tak explicandum a explikát sú v (určitej) relácií nahradenia. Lukáš Bielik 239 situácia, v ktorej natrafíme na určitý výraz (termín) – explicandum, ktorý sa nejakým spôsobom vzťahuje na druh entít (objektov), o ktorých chceme teoretizovať (t.j. rozvíjať empirické alebo matematicko-logické teórie), no ktorého význam túto funkciu nedokáže dostatočne naplniť. Inak povedané, použitie explikácie má metodologický význam vtedy, keď význam explicanda nepostačuje na splnenie určitých teoretických cieľov. Dôvody, pre ktoré význam explicanda túto funkciu neplní, môžu byť rôzne, a hoci nie všetky z tých, ktoré uvádzam, Carnap explicitne zmieňuje, zdá sa, že sú rekonštruovateľné z ďalších charakteristík, ktoré Carnap explikáciám pripisuje. Prvý dôvod predstavuje situácia, keď význam explicanda je sémanticky natoľko jednoduchý (alebo primitívny), že napriek tomu, že tomuto výrazu rozumieme, nemusíme byť schopní (na jeho základe) určiť, na ktoré všetky objekty sa daný termín vzťahuje a na ktoré už nie. Druhý dôvod môže reprezentovať prípad, keď význam explicanda je síce semanticky komplexný, no je buď významovo priúzky, alebo naopak, významovo príliš široký na to, aby plnil zamýšľanú teoretickú funkciu. Ďalší dôvod môže spočívať v tom, že význam explicanda má pred-teoretický charakter, ktorý je, opäť, pre účely teoretizovania nevhodný. Alebo, napokon, dôvod môže predstavovať situácia, keď explicandum vyjadruje sémanticky vágny, neostrý význam, resp. význam, ktorý nie je dostatočne ostrý, aby mohol plnil teoretické ciele. Carnap vo „Foundations" explicitne zmieňuje práve tento dôvod, no aj ostatné dôvody, zdá sa, predstavujú východisko pre použitie metódy explikácie. Navyše, zaujímavé je v tomto ohľade aj porovnanie explikácií s defi níciami. Defi nície totiž obvykle môžeme v jazyku použiť, okrem iného, vtedy, keď chceme odstrániť alebo redukovať významovú viacznačnosť, ale aj významovú vágnosť. (Samozrejme, použitie defi nícií môže slúžiť aj mnohým iným účelom.) Explikácie však zrejme nepoužívame s cieľom eliminácie významovej viacznačnosti; ich funkcia skôr súvisí s redukovaním významovej vágnosti. A aj keď nemáme priestor, aby sme sa tejto otázke venovali dôsledne, považovali sme za zaujímavé na ňu aspoň v tejto podobe upozorniť. 2. Metóda explikácie – predbežné vymedzenie Carnapova koncepcia explikácie, ako ju približuje v práci Meaning and Necessity, ale aj v Logical Foundations of Probability, obsahuje jednak tie charakterizácie, ktoré sa skôr týkajú metódy explikácie, jednak tiež také špecifi kácie, ktoré kladie na výsledky tejto metódy. A hoci som doteraz používal termín „explikácia" na označenie metódy i jej produktu, odteraz budem Explikácia: metóda a forma 240 na označenie metódy používať buď termín „explikovanie" alebo spojenie „metóda explikácie", kým na označenie produktu, resp. výsledku metódy použijem termín „explikácia". V tejto časti stručne priblížim predbežné vymedzenie metódy explikovania. V ďalších častiach sa vyjadrím k otázkam, ktoré tento návrh otvára. Predkladaný návrh po obsahovej (alebo materiálnej) stránke predstavuje explicitnú rekonštrukciu krokov, ktoré Carnap explikovaniu prisudzuje. Teoretický rámec modelovania všeobecných krokov tejto metódy zase predstavuje extenzionálny model metódy, ktorý v sérií článkov predstavili L. Bielik, M. Kosterec a M. Zouhar.9 Ide o koncepciu, ktorá štruktúru (ľubovoľnej) metódy modeluje prostredníctvom série inštrukcií. Inštrukcie teda reprezentujú jednotlivé kroky metódy, ktoré majú potenciál doviesť určitého agensa od určitého (kognitívneho) problému k jeho riešeniu. Základné (netechnické) myšlienkové jadro tejto koncepcie metódy preto využijem pri náčrte všeobecnej schémy metódy explikácie. Vychádzam z toho, že základný rámec metódy explikácie predstavujú dve všeobecné inštrukcie: 1. Ak T je oblasť, o ktorej chceš teoretizovať, a C sú teoretické ciele, ktoré chceš dosiahnuť, vyber si taký výraz – explicandum – vzťahujúci sa k oblasti T, ktorého význam neumožňuje (dostatočne efektívne) teoretizovať o T, alebo ktorého význam neplní ciele C! 2. Nahraď explicandum takým explikátom, ktorý spĺňa kritériá adekvátneho explikovania (KAE)! Hoci tieto dve inštrukcie nemožno považovať za presný návod, ako aplikovať metódu explikácie v konkrétnom prípade, zdá sa, že vyjadrujú určité základné a všeobecné aspekty, ktoré sú identifi kovateľné v jednotlivých prípadoch (použitia) explikovania. Na to však, aby sme mohli dané inštrukcie považovať za adekvátnu rekonštrukciu metódy explikovania, budeme musieť niektoré ich časti 9 Pozri Lukáš BIELIK – Miloš KOSTEREC – Marián ZOUHAR: „Model metódy (1): Metóda a problém." Filozofi a, roč. 69, 2014, č. 2, s. 105–118; Lukáš BIELIK – Miloš KOSTEREC – Marián ZOUHAR: „Model metódy (2): Inštrukcia a imperatív." Filozofi a, roč. 69, 2014, č. 3, s. 197–211; Lukáš BIELIK – Miloš KOSTEREC – Marián ZOUHAR: „Model metódy (3): Inštrukcia a metóda." Filozofi a, roč. 69, 2014, č. 8, s. 637–652; a Lukáš BIELIK – Miloš KOSTEREC – Marián ZOUHAR: „Model metódy (4): Aplikácia a klasifi kácia." Filozofi a, roč. 69, 2014, č. 9, s. 737–751. Použitie uvedeného modelu metódy na rekonštrukciu metódy abstrahovania a idealizácie pozri v Juraj HALAS, „Abstrakcia a idealizácia ako metódy spoločensko-humanitných disciplín." Organon F, roč. 22, 2015, č. 1, s. 71–89. Lukáš Bielik 241 spresniť. Napríklad, v prvej inštrukcií sa predpokladá, že sme si zvolili určitú teoretickú oblasť a nejaké teoretické ciele. Je však jasné, že nie každý teoretický cieľ je dosiahnuteľný metódou explikácie. Pravdou je, že väčšina (druhov) teoretických cieľov nie je dosiahnuteľná použitím explikovania. Úsilie o falzifi káciu určitej teórie či o nájdenie vysvetlenia určitej udalosti či zákona iste nepredstavujú ciele, ktoré je možné dosiahnuť metódou explikovania. Podobne, aj druhá inštrukcia predpokladá, že vieme, ktoré kritériá musia byť splnené, aby išlo o adekvátnu explikáciu. A aj keď v tejto práci neposkytnem na tieto otázky vyčerpávajúce odpovede, v ďalších častiach sa pokúsim načrtnúť aspoň také odpovede, ktoré môžu byť východiskom ďalšieho kritického rozpracovania či polemiky. 3. Carnapove kritériá adekvátnej explikácie Začnime kritériami adekvátneho explikovania (KAE). Povedali sme už, že Carnap sa problematike explikácií najsystematickejšie venuje v prvej kapitole svojich „Foundations". V nej okrem iného aj vymenúva a charakterizuje štyri základné kritériá, ktoré musia explikáty (vo vzťahu k explicandám) spĺňať, aby sme mohli uvažovať o (prima facie) adekvátnych explikáciách. Ide o tieto kritéria: 1. Explikát má byť podobný explicandu v tom zmysle, že vo väčšine prípadov, v ktorých bolo explicandum doteraz používané, sa bude dať používať aj explikát; nie je však požadovaná blízka podobnosť, pričom prípustné sú značné rozdiely. 2. Charakterizácia explikátu, t.j., pravidlá pre jeho používanie (napríklad vo forme defi nícii), majú byť poskytnuté v exaktnej forme tak, aby sa explikát stal súčasťou dobre prepojeného systému vedeckých pojmov. 3. Explikát má byť plodný pojem, t.j. užitočný pre formuláciu mnohých všeobecných tvrdení (či už empirických zákonov – v prípade, že ide o mimologický pojem, alebo logických teorém – v prípade, že ide o logický pojem). 4. Explikát má byť jednoduchý do tej miery, ako je to len možné; inými slovami, tak jednoduchý, ako to len podmienky 1., 2. a 3. dovoľujú.10 Napriek tomu, že Carnap tieto charakterizácie do istej miery ešte rozvíja, zďaleka nepredstavujú zoznam dostatočne určitých kritérií. Ide skôr o akýsi zoznam základných bodov, ktoré si vyžadujú ďalšie spresnenie, prípadne 10 Pozri CARNAP, Logical Foundations of Probability, s. 7. Explikácia: metóda a forma 242 nahradenie niektorých z nich presnejšími kritériami. Napriek tejto zjavnej neurčitosti a aj vďaka Carnapovým odkazom na konkrétne príklady je však možné rámcovo stanoviť, kedy je niečo explikáciou a kedy nie. Navyše, Carnap (a podobne neskôr i Hempel) nás upozorňuje, že neurčitosť týchto kritérií je do istej miery prirodzenou vlastnosťou explikácií, pretože súvisí so skutočnosťou, že na (daný) problém explikácie neexistuje čosi ako jediné správne riešenie. Carnap hovorí: Presnejšie povedané, otázka, či je riešenie správne alebo nesprávne, nedáva dobrý zmysel, pretože neexistuje jednoznačná odpoveď. Otázkou by malo byť skôr to, či je navrhované riešenie uspokojivé, či je uspokojivejšie než iné, a pod.11 Keď Carnap uvažuje o rozdieloch medzi problémami explikácií, t.j. problémami, ktoré sa majú použitím explikovania riešiť, a bežnými vedeckými problémami, všíma si, že formulácia štandardných empirických alebo logických problémov (ideálne) predpokladá, že sú formulované v exaktných termínoch. To však neplatí v prípade explikácií, resp. v prípade explicanda – termínu, ktorého význam nie je vyhovujúci.12 A aj keď sme v 2. časti článku okrem významovej vágnosti uvažovali aj o ďalších prípadoch, ktoré môžu byť relevantným dôvodom pre použitie explikovania, súhlasíme s Carnapom, že v prípade explikácií má zmysel uvažovať o hodnotení explikátov (explikácií) ako viac či menej uspokojivých. Vráťme sa však k uvedeným kritériám a skúsme poukázať na niektoré ich interpretácie. i) Začnime prvým kritériom. Požaduje sa v ňom, aby explikát vykazoval určitú podobnosť s explicandom. Carnap si je vedomý ťažkostí, ktoré jeho odvolanie sa na podobnosť prináša. Na jednej strane sa zdá, že podobnosť v tomto zmysle chápe tak, že trieda objektov, na ktoré bolo možné bezproblémovo aplikovať explicandum, sú aj bezproblémovými prípadmi aplikácie explikátu. Na druhej strane si však zrejme uvedomuje, že toto kritérium je vágne („Ktoré prípady sú tie bezproblémové?" a „Bezproblémové pre koho?", resp. „Bezproblémové vzhľadom na čo?") a že sa zdá, že (historické) príklady niektorých explikácií ho porušujú, resp. že nie je možné presne určiť, či ho spĺňajú alebo nespĺňajú. Ako príklad uvádza pred-teoretický pojem (termín) ryby a jeho zoologický explikát, ktorý je možné aj terminologicky odlíšiť (latinským) termínom „piscis". Je zjavné, že pred-teoretický pojem (význam) 11 Ibid., s. 4. 12 Ibid., s. 3–4. Lukáš Bielik 243 rybyP bol bezproblémovo aplikovateľný aj na také morské živočíchy, akými sú veľryby či delfíny, no korektná aplikácia zoologického (teoretického) pojmu rybyT sa na tieto živočíchy nevzťahuje. Preto takáto charakterizácia podobnosti nie je vo všeobecnosti adekvátna.13 Navyše, ak by sme vzali do úvahy širší kontext Carnapovho projektu spresňovania pojmov, zistili by sme, že ak by explicandom bol výraz vyjadrujúci tzv. kvalitatívny pojem (napríklad pojem byť dlhý) a explikátom by mal byť výraz vyjadrujúci buď komparatívny (byť dlhší ako) alebo kvantitatívny pojem (byť dlhý x metrov), tak trieda prípadov, na ktoré bol bezproblémovo aplikovateľný kvalitatívny pojem, by ani zďaleka nebola triedou bezproblémových prípadov komparatívneho či kvalitatívneho pojmu. Vidíme teda, že špecifi kácia kritéria podobnosti explicanda a explikátu potrebuje ďalšie teoretické spresnenie. Aj keď na tomto mieste nemáme priestor na jej uspokojivé rozpracovanie, uveďme aspoň, ktorým smerom by sa spresnenie tejto podmienky mohlo uberať. Vychádzame (ako Carnap) z toho, že explicandum aj explikát sa majú vzťahovať na určitú (teoretickú) oblasť a že dá sa predpokladať, že predmety tejto oblasti je možné špecifi kovať podľa niektorých ich relevantných vlastností. Dá sa očakávať, že podobnosť sa bude dať modelovať ako (neprázdna) množina tých nevyhnutných relevantných vlastností, ktoré prislúchajú aj objektom označeným explicandom, aj objektom označeným explikátom. Išlo by teda o také vlastnosti, bez ktorých by nemalo zmysel uvažovať o tom, že nejaký výraz je explikátom iného výrazu – explicanda. Napríklad, v prípade Carnapovho príkladu s explikáciou pred-teoretického pojmu rybaP vedeckým pojmom rybaT by bola podobnosť modelovaná vlastnosťou byť živočích žijúci vo vode, teda vlastnosťou, ktorá je nevyhnutná tak pre objekty označené explicandom „ryba", ako aj pre objekty označené explikátom „piscis". Ak teda nejaký živočích nežije vo vode, nespadá ani do množiny objektov označených termínom „ryba", ani do množiny objektov označených zoologickým termínom „piscis". 13 Podobnú interpretáciu kritéria podobnosti uvádza aj Th eo Kuipers, no dopĺňa ju aj o kategóriu bezproblémových ne-inštancií (non-examples) a podobnosť chápe ako funkciu ostatných kritérií adekvátnosti: „1. Explikát by mal byť aplikovateľný na evidentné, neodškriepiteľné príklady (typy príkladov) neformálneho pojmu [t.j. explicanda LB], a nemal by byť aplikovateľný na evidentné, neodškriepiteľné ne-inštancie (typy ne-inštancií). 2 Explikát by mal spĺňať (ďalšie) podmienky adekvátnosti, ktoré boli odvodené z neformálneho pojmu a prípadne by mal porušiť kritériá neadekvátnosti." Th eo A. F. KUIPERS, „Introduction: Explication in Philosophy of Science." In: KUIPERS, T. A. F. (ed.), General Philosophy of Science: Focal Issues. Amsterdam: Elsevier 2007, s. viii–ix. Explikácia: metóda a forma 244 Predložený návrh by si vyžadoval ďalšie rozpracovanie a jeho prijateľnosť bude treba ďalej testovať. ii) Druhé kritérium je pomerne jednoznačné. Možno ho však zjemniť a požadovať, aby sa týkalo ako syntaktickej úrovne tak aj sémantickej úrovne explikátu. Pod syntaktickom jednoznačnosťou sa rozumie napríklad to, že syntaktická forma určitého predikátového výrazu transparentne odzrkadľuje aj jeho aritu, t.j. počet argumentov (objektov), na ktoré je predikát aplikovateľný. Ak teda chceme napríklad hovoriť o vlastnosti byť otcom, ktorú prisudzujeme určitým indivíduám, tak by to malo byť zrejmé aj na úrovni výrazu: „... je otcom". Ak by sme na druhej strane chceli hovoriť o vzťahu byť otcom niekoho, vyžadovalo by si to použitie iného výrazu „... je otcom ...". Napokon, podmienka sémantickej jednoznačnosti explikátu znamená len toľko, že význam explikátu musí byť ostrý a nemôže pre kompetentného používateľa daného jazyka ponechávať priestor pre neurčitosť týkajúcu sa toho, ktoré objekty pod explikát spadajú a ktoré nie. iii) Tretie kritérium sa zdá byť aj v jeho všeobecnej formulácií dostatočne jasné. Vyjadruje totiž požiadavku, aby explikát bolo možné začleniť do jazyka určitej (vedeckej) teórie a aby jeho začlenenie umožnilo formulovať určité empirické hypotézy či zákony alebo logicko-matematické teorémy. Autori E. Loomis a C. Juhl v tejto súvislosti zdôrazňujú, že Carnapov projekt explikácie bol (aspoň v prvotnom štádiu) prepojený s myšlienkou axiomatizácie teórií ako spôsobu, ktorým sa dosahuje presnosť v danej oblasti poznávania.14 Kuipers navyše uvádza, že plodnosť explikátu sa môže ukázať aj v situáciách, keď nahradenie explicanda explikátom vedie k odstráneniu určitého paradoxu (dobrým príkladom sú rôzne paradoxy potvrdenia, ale aj nahradenie Cantorovho pojmu množiny Russellovou teóriou typov, a pod.), alebo objasňuje určité intuície.15 Kritérium teoretickej plodnosti sa teda týka možnosti formulovať určité princípy, ktoré plnia kľúčovú rolu pri rozvíjaní či testovaní danej teórie. Toto kritérium zároveň dáva aj odpoveď na otázku, ktorú sme si v 2. časti kládli v súvislosti s prvou inštrukciou metódy explikácie. Povedali sme si, že daná inštrukcia si vyžaduje spresnenie, pokiaľ ide o prípustné teoretické ciele, ktoré je možné (adekvátnym) explikovaním dosiahnuť. Teraz je možné povedať, že tieto teoretické ciele sa musia týkať spresnenia konceptuálneho aparátu určitej teórie alebo jeho obohatenia 14 Por. E. LOOMIS – C. JUHL, „Explication." In: Sahorta SARKAR – Jessica PFEIFER (eds.), Th e Philosophy of Science: An Encyclopedia. New York: Routledge 2006, s. 289. 15 Por. KUIPERS, „Introduction. Explication in Philosophy of Science," s. x. Lukáš Bielik 245 v tom zmysle, že bude v ňom možné vyjadriť určité všeobecné alebo informačne nosné tvrdenia, pre ktoré bol význam explicanda nepostačujúci. iv) Posledné kritérium, kritérium relatívnej jednoduchosti, je do určitej miery vágne. Navyše, aj keď ho Carnap uvádza ako kritérium podriadené predchádzajúcim trom podmienkam, môžeme uvažovať o tom, že sa týka skôr porovnávania viacerých (rôznych) explikátov (jedného, východiskového) explicanda medzi sebou než porovnania jedného explikátu s explicandom. Ak však ostaneme na úrovni porovnania explicanda a (jedného) explikátu, o jednoduchosti môžeme uvažovať v súvislosti s niekoľkými úrovňami. Carnap pod jednoduchosťou explikátu rozumie jednak jednoduchosť formy defi nície, prostredníctvom ktorej explikát vymedzujeme, jednak tiež bezproblémové prepojenie explikátu na sieť pojmov (danej teoretickej oblasti).16 Okrem toho by sa dalo o jednoduchosti uvažovať aj v ontologickom zmysle: niektoré explikáty môžu postulovať existenciu takých entít, ktoré iné explikáty nepostulujú (pričom sa nezmení ich teoretická plodnosť, presnosť a pod.). Napokon, ak by sme sa vrátili k možnosti porovnania dvoch explikátov toho istého explicanda, mohli by sme uvažovať aj o určitej inštrumentálnej (metodologickej) jednoduchosti: s niektorými explikátmi sa „pracuje" ľahšie ako s inými. Napríklad: predpokladajme, že E2 je explikátom E1 (a teda E1 je explicandum) a že podobne aj E3 je explikátom E1. Navyše predpokladajme, že osvojenie si explikátu E2 si od jeho používateľa vyžaduje, aby sa oboznámil s určitou teóriou, ktorej pojmy sa vyskytujú v pojmoch explikátu E2, zatiaľ čo explikát E3 nič také nevyžaduje. Potom sa dá povedať, že explikát E3 je jednoduchší než E2 vo vzťahu k E1 v tom zmysle, že adekvátne pochopenie E3 si vyžaduje menej než pochopenie E2. Zhrňme teda, k čomu sme v tejto časti dospeli: Najskôr sme identifi kovali štyri Carnapove kritériá (adekvátnych) explikácií. Potom sme ukázali, že určité interpretácie niektorých kritérií nie sú adekvátne (napríklad kritérium podobnosti); a naznačili sme aj možnosti ich ďalšieho spresnenia. Je však zrejmé, že tieto kritériá sú (len) rámcové, a že vždy je ich potrebné posudzovať v závislosti od konkrétneho teoretického kontextu a cieľov, ktoré im dávajú konkrétnejšiu podobu. 16 Por. CARNAP, Logical Foundations of Probability, s. 7. Explikácia: metóda a forma 246 4. Explikácia a jej logická forma Doteraz sme venovali pozornosť najmä tým aspektom, ktoré sa týkali metódy explikácie. Je načase vrátiť sa k otázke logickej formy či štruktúry explikácií ako produktov metódy explikácie. Túto všeobecnú otázku logickej formy explikácie možno rozdeliť do troch špecifi ckejších otázok: (O1) Aké druhy výrazov môžeme dosadiť za explicandum? (O2) Akú formu výrazov pripúšťa explikát? (O3) Aký je charakter relácie medzi explicandom a explikátom? Je vhodné pripomenúť, že Carnap termín „explicandum" používal jednak na označenie pojmu, ale aj na označenie výrazu takéhoto pojmu, ktorý chceme explikáciou nahradiť. On sám sa teda otázke (O1) explicitne nevenuje a zrejme by ju takto neformuloval. No v rámci jeho koncepcie ide o legitímnu otázku. Odpoveď na (O1), ktorú navrhujem, je nasledovná: Explicandom je vždy určitá významová charakterizácia. Nato, aby bolo možné takúto odpoveď posúdiť ako adekvátnu alebo neadekvátnu, je potrebné, aby som vysvetlil, čo rozumiem termínom „významová charakterizácia". Významovú charakterizáciu pre mňa predstavuje každý (meta)výraz, ktorý zmieňuje význam určitého iného (objektového) výrazu buď v jeho úplnej (defi ničnej) podobe, alebo v jeho čiastočnej (významovo úzkej alebo významovo širokej) podobe, alebo v jeho triviálnej, redundantnej podobe. Uveďme si niekoľko príkladov, ktoré vyhovujú zmienenému vymedzeniu významových charakterizácií: i) Význam výrazu „lekár" je osoba odborne pripravená a spôsobilá liečiť ii) Význam výrazu „električka" je koľajové elektrické vozidlo mestskej hromadnej dopravy iii) Výraz „kôň" znamená domáce úžitkové zviera iv) Výraz „ryba" znamená riečny šupinatý stavovec dýchajúci žiabrami a pohybujúci sa plutvami v) Výraz „kôň" znamená kôň Prípady i) a ii) predstavujú také významové charakterizácie, v ktorých je význam príslušného výrazu vymedzený (vzhľadom na určitý jazyk J) Lukáš Bielik 247 úplne. Ide takpovediac o hraničný prípad, keď významová charakterizácia je vlastne určitým druhom defi nície.17 Prípady iii) a iv) sú zase takými významovými charakterizáciami, ktoré nepodávajú úplný význam príslušného výrazu. Prípad iii) charakterizuje význam termínu „kôň" príliš široko, zatiaľ čo prípad iv) predstavuje zúženie významu termínu „ryba". Napokon, posledný prípad v) predstavuje významovú charakterizáciu, ktorá je zo sémantického, ale aj metodologického pohľadu triviálna. Povedať, že význam termínu „kôň" je kôň, môže byť síce sémanticky korektné, no informačná hodnota takejto charakterizácie alebo jej metodologický potenciál pre určitú teóriu sú minimálne. Významové charakterizácie teda predstavujú úplné alebo neúplné špecifi kácie významu určitého výrazu (pričom prípad triviálnosti môžeme azda zahrnúť ako limitný – neinformatívny typ úplného významu). V niektorých prípadoch možno významové charakterizácie použiť nato, aby niekomu vysvetlili význam daného termínu. (Vo všeobecnosti to však nemusí platiť. Napríklad, keď niekto použije významovú charakterizáciu „Výraz „kôň" znamená kôň", nemusí ňou význam tohto termínu úspešne vysvetliť, hoci ho korektne uviedol.) Ak príklady i) – v) zovšeobecníme, môžeme rozlíšiť tieto štyri základné schémy významových charakterizácií: a) Význam výrazu „XYZ" je XYZ (alebo UVW) , pričom XYZ (UVW) je úplný význam výrazu „XYZ" b.1) Význam výrazu „XYZ" je XY (alebo XZ alebo X alebo ...) – ale nie XYZ b.2) Význam výrazu „XYZ" je WXYZ c) Význam výrazu „X" je X a X je úplný význam „X", ale X je sémanticky primitívny Schéma a) teda zastupuje všetky tie významové charakterizácie, v ktorých je význam určitého výrazu vyjadrený v úplnej (defi ničnej) forme (a je navyše sémanticky komplexný). Rozdiel v značení XYZ a UVW má zachytávať to, že sémantické entity môžu (prípad XYZ), ale aj nemusia (prípad UVW) kopírovať syntaktickú formu výrazu „XYZ". 17 V nedávno publikovanej štúdii M. Zouhar rozlíšil niekoľko druhov defi nícií a poskytol klasifi káciu založenú na dvoch kritériách, na i) kritériu predmetnosti; a na b) kritériu ilokučnej sily. Domnievam sa, že uvažované prípady i) a ii) spadajú pod kategóriu výrazových deskriptívnych defi nícií, alebo sa dajú tejto kategórii prispôsobiť. Pozri Marián ZOUHAR, „Klasifi kácia defi nícií." Teorie vědy, roč. 36, 2014, č. 3, s. 337–357. K logickej forme defi nícii pozri tiež Marián ZOUHAR, „Logická forma defi nícií." Filozofi a, roč. 70, 2015, č. 3, s. 161–174. Explikácia: metóda a forma 248 Schémy b.1 a b.2 sú zase vyhradené pre tie významové charakterizácie, ktoré sú buď významovo široké alebo významovo úzke. (Samozrejme, môžeme uvažovať aj o prípade, v ktorom ide o kombináciu príliš širokej i príliš úzkej charakterizácie zároveň; napríklad ak by sme význam termínu „ryba" špecifi kovali ako riečny živočích. Ryby žijú aj v moriach, no v riekach žijú okrem rýb aj iné živočíchy – išlo by teda o kombináciu príliš úzkej i príliš širokej významovej charakterizácie.) Napokon, schéma c) je podobná schéme a), no predpokladá sa tu, že ide o triviálnu (hoci úplnú) špecifi káciu významu príslušného termínu. Teraz by teda mala byť odpoveď, ktorú na otázku (O1) ponúkam, oveľa jasnejšia. Predpokladám totiž, že východiskom explikácie je identifi kácia takej významovej charakterizácie – explicanda – ktorá (dostatočne dobre) neslúži určitým teoretickým cieľom. Dôsledkom môjho návrhu je aj skutočnosť, že ako prípad explicanda pripúšťam aj určitú defi níciu, ktorá buď neplní dôležité teoretické ciele, alebo jej akceptácia (spolu s ďalšími predpokladmi) vedie k určitým paradoxom, či generuje problémy, ktoré je potrebné odstrániť. V takom prípade sa aj defi nícia (resp. príslušná významová charakterizácia s úplným defi ničným významom) môže stať explicandom, ktoré je treba nahradiť vyhovujúcim explikátom.18 Presuňme našu pozornosť k ďalšej otázke. Z citácií, ktoré sme v predchádzajúcich dvoch častiach uviedli, je zrejmé, že Carnap na (O2) odpovedá, aj keď jeho odpoveď zrejme nevylučuje iné možnosti. Carnap totiž uvádza, že (pojem) explikátu je (v ideálnom prípade) reprezentovaný určitou defi níciou. Odpoveď tohto druhu môžeme akceptovať, žiada si však určité doplnenie a spresnenie. V prvom rade môžeme pripustiť, že explikátom nemusí byť len jedna defi nícia, ale aj celý systém defi nícií, ktoré spĺňajú určité podmienky. Explikátom je tak defi nícia alebo sústava defi nícií, ktoré vyhovujú vopred špecifi kovaným kritériám adekvátneho explikovania (KAE). Ak by sme sa však pýtali na to, o aký typ defi nícií môže ísť, Carnap v tejto otázke nie jednoznačný. Keďže však v prípade explikátov má ísť, podľa neho, o návrhy takých pojmov, ktoré doteraz neboli explicitnou súčasťou (pojmovej schémy) jazyka prís18 V literatúre možno nájsť množstvo príkladov z odlišných fi lozofi ckých oblastí. Jedným z nich je aj príklad hľadania vyhovujúceho explikátu k pôvodnej (teoreticky motivovanej) defi nícii hypoteticko-deduktívneho potvrdenia. Napríklad, Ken Gemes pracuje s defi níciou „e (priamo) potvrdzuje T vtt T je konzistentná a z T vyplýva e" ako s explicandom a hľadá taký explikát (defi níciu) pojmu hypoteticko-deduktívneho potvrdenia, ktorá sa vyhýba problémom pripojenia (tacking problems). Pozri Ken GEMES, „Hypotetico-deductivism, Content, and the Natural Axiomatization of Th eories." Philosophy of Science, roč. 60, 1993, č. 3, s. 477–487. Lukáš Bielik 249 lušnej teórie, môžeme predpokladať, že tradičná kategória tzv. analytických defi nícií, ktorých cieľom je vyjadrenie významu výrazov defi nienda, ktorý je už v príslušnom jazyku fi xovaný (ustálený), vhodným druhom explikátov nebude. Štandardným protipólom analytických defi nícií sú tzv. syntetické alebo stipulatívne defi nície, ktoré L. Bielik, F. Gahér a M. Zouhar označili v práci O defi níciách a defi novaní za kodifi kačné defi nície, a ktoré M. Zouhar v článku Klasifi kácia defi nícií začlenil pod kategóriu preskriptívnych defi nícií.19 Ak by som pridŕžal terminológie Bielika, Gahéra a Zouhara, povedal by som, že typickým prípadom explikátov sú určité kodifi kačné defi nície. Alebo presnejšie: typickým prípadom explikátov sú také kodifi kačné defi nície, ktoré spĺňajú kritériá adekvátneho explikovania (KAE). Napokon, odpoveď na poslednú otázku (O3) poskytol Carnap už v úvode svojho vymedzenia explikácie, keď povedal, že explikácia spočíva v nahradení explicanda explikátom. Explicandum je teda v relácii ... byť (explikačne) nahradený ... s explikátom. Ide pritom o reláciu, ktorá je irefl exívna (pre každé explicandum platí, že explicandum nie je nahradené sebou samým), asymetrická (pre každé explicandum a explikát platí, že ak explicandum je nahradené explikátom, tak explikát nie je nahradený explicandom), a polotranzitívna (teda nie je vo všeobecnosti tranzitívna). Kým prvé dve vlastnosti sú zjavné, polotranzitívnosť si zaslúži stručný komentár. Azda nie je problémom pripustiť, že existujú také prípady E1, E2, E3, pre ktoré platí, že (explikát) E2 nahrádza (explicandum) E1, (explikát) E3 nahrádza (explicandum) E2, a tiež že (explikát) E3 nahrádza (explicandum) E1. Teda pri prvej explikácií vystupuje E2 ako explikát E1, no pri druhej explikácií už E2 vystupuje ako explicandum pre explikát E3. A navyše, E3 je explikátom aj pre E1. Na druhej strane, polotranzitívnosť vyžaduje, aby existovali aj také E1*, E2*, E3*, pre ktoré platí, že E2* nahrádza E1*, E3* nahrádza E2*, no E3* nenahrádza E1*. Stačí, aby E1* patril do jazyka J, do ktorého patria aj výrazy E2*, no do ktorého už nepatria výrazy E3*, pričom výrazy E3* patria do iného jazyka J*, do ktorého patria aj výrazy E2*, no v ktorom sa nevyskytujú výrazy E1*. V takom prípade platí, že v jazyku J je E2* explikátom E1*, v jazyku J* je F3* explikátom E2*, no ani v J, ani v J* nie je pravda, že by E3* bolo explikátom E1*. 19 Pozri Lukáš BIELIK – František GAHÉR – Marián ZOUHAR, „O defi níciách a defi novaní." Filozofi a, roč. 65, 2010, č. 8, s. 719–737; a Marián ZOUHAR, „Klasifi kácia defi nícií." Teorie vědy, roč. 36, 2014, č. 3, s. 337–357. Klasickou prácou na poli defi nícií je aj Richard ROBINSON, Defi nition. Oxford: Clarendon Press 1954. Explikácia: metóda a forma 250 Keď tieto dielčie závery zhrnieme, môžeme povedať, že logická forma (štruktúra) explikácií má (v jej typických prípadoch) nasledujúcu podobu: explicandum ==>EXP explikát Ø Ø Ø významová relácia kodifi kačná charakterizácia nahradenia (preskriptívna) defi nícia Uveďme niekoľko príkladov explikácií, ktoré vyhovujú tejto explikačnej schéme: 1. Termín „ryba" znamená morský živočích ==>EXP Nech (výraz) „ryba" (v jazyku teórie T) znamená vodný šupinatý stavovec dýchajúci žiabrami a pohybujúci sa plutvami! 2. Výraz „pravda" znamená pravda ==>EXP Nech (výraz) „pravda" (v jazyku epistemologickej teórie T) znamená korešpondencia medzi propozíciou a faktom! 3. Výraz „Veta S je logická pravda" znamená veta S je logická pravda ==>EXP Nech výraz „Veta S je L-pravdivá" (v jazyku sémantického systému L) znamená veta S platí v každom stavovom opise! Tieto príklady možno preformulovať aj do inej, no z hľadiska výsledkov ekvivalentnej podoby: 1*. Termín „ryba" vo význame morský živočích nahraď defi níciou, v ktorej je výrazu „ryba" (v jazyku teórie T) priradený význam vodný šupinatý stavovec dýchajúci žiabrami a pohybujúci sa plutvami! 2*. Výraz „pravda" znamenajúci pravda nahraď defi níciou, v ktorej je výrazu „pravda" (v jazyku epistemologickej teórie T) priradený význam korešpondencia medzi propozíciou a faktom! 3*. Výraz „Veta S je logická pravda", ktorého význam je veta S je logická pravda, nahraď defi níciou výrazu „Veta S je L-pravdivá" (v jazyku sémantického systému L), ktorej je priradený význam veta S platí v každom stavovom opise! Ak sa takýto návrh logickej formy explikácií ukáže byť prijateľný a obstojí voči kritike, potom bude možné explikácie považovať za nahradenia Lukáš Bielik 251 určitých významových charakterizácií vhodnými defi níciami spĺňajúcimi diskutované kritériá. 5. Metóda explikácie – revidovaná podoba Vráťme sa napokon ešte raz k vymedzeniu metódy explikácie. V 2. časti tejto state sme uviedli, že explikovanie možno vymedziť dvoma základnými inštrukciami, pričom na otázku vhodných teoretických cieľov i základnej podoby kritérií adekvátneho explikovania, sme sa pokúsili odpovedať v 3. časti. V 4. časti sme predložili návrh základnej štruktúry, ktorá by doplnila a rozvila Carnapove rámcové charakterizácie. Teraz môžeme naše predbežné vymedzenie metódy explikácie revidovať do postupnosti nasledujúcich krokov: 1. Ak T je oblasť, o ktorej chceš teoretizovať, a C sú teoretické ciele, ktoré chceš dosiahnuť, vyber si takú významovú charakterizáciu – explicandum – vzťahujúcu sa na oblasť T, ktorá prima facie súvisí s teoretickými cieľmi C, no ktorá ich nedokáže naplniť! 2. Hľadaj takú (kodifi kačnú) defi níciu (t.j. defi ničný návrh) alebo systém defi nícií, ktoré spĺňajú kritériá adekvátneho explikovania (KAE), teda takú defi níciu, ktorá je: 2.1 (v relevantných aspektoch) podobná významovej charakterizácií; a ktorá je 2.2 syntakticky jednoznačná a významovo ostrá; a ktorá je 2.3 teoreticky plodná; a ktorá je 2.4 podľa možnosti ontologicky i inštrumentálne čo najjednoduchšia! 3. Ak si takú defi níciu alebo systém defi nícií našiel, stotožni ich s explikátom a nahraď významovú charakterizáciu týmto explikátom (v teoretickej oblasti T)! 6. Záver V tejto štúdii som nadviazal na Carnapov explikačný projekt a rozvinul ho do podoby, v ktorej sa ukázali jednak explicitné kroky tejto metódy i logická forma jej výsledku. Viaceré problémy spojené s explikáciami som však nechal bokom a nevenoval som sa im, hoci sú metodologicky dôležité. Ide napríklad o otázku, či menej typické prípady explikácií nerozšíriť aj mimo hraníc defi nícií, ktorými sa usilujeme vyjadriť explikát čo najpresnejšie. Inak povedané, či za explikácie nepovažovať aj také útvary, v ktorých exExplikácia: metóda a forma 252 plikát nemá podobu defi nície?! Túto otázku nechávam otvorenú a zaslúži si osobitné skúmanie. Iný, dôležitý problém, predstavuje otázka, kedy možno jeden explikát (toho istého explicanda) označiť za lepší než druhý explikát. Keďže však zmysluplná odpoveď na tento problém predpokladá, že kritériá (adekvátneho explikovania), voči ktorým budeme tieto explikáty porovnávať, sú dostatočne jasné, snažil som sa najskôr spresniť niektoré z nich. Napriek otvoreným otázkam som v tejto práci vymedzil metódu explikácie ako metódu, ktorá jej používateľa vyzýva k takému nahradeniu explicanda explikátom, ktoré rešpektuje kritériá adekvátneho explikovania. Navrhol som tiež také chápanie výsledku tejto metódy, ktoré explicandum stotožňuje s významovou charakterizáciou, ktorá v danom teoretickom kontexte nedokáže plniť želané ciele. Explikát som zase stotožnil s kodifi kačnou defi níciou, ktorá v danom teoretickom kontexte tieto ciele plní a navyše spĺňa kritériá adekvátneho explikovania. Dal som do pozornosti aj (relevantné) logické vlastnosti relácie explikačného nahradenia. Napokon, poukázal som aj na problémy s určitou interpretáciou kritéria podobnosti (explicanda a explikátu) a špecifi koval som ďalšie významy, v ktorých možno hovoriť o jednoduchosti (explikátu). Ak je základná línia nášho uvažovania správna, predložená koncepcia explikácií ukazuje, akú rolu a aké miesto majú defi nície (určitého druhu) v rámci explikácie, a aké dôvody môžu stáť za našim explikačným úsilím. Lukáš Bielik