POLEMIKA

Aleksandar Prnjat O JEZIÈKO-EKSPRESIVNOM PATERNALIZMU: REPLIKA MIHAILU MARKOVIAEU Na poèetku svog teksta „Paternalizam i kritika" profesor Mihailo Markoviae kae da sam ja postavio pitanje nije li u njegovoj kritici religije „prisutan jedan momenat paternalizma" (Markoviae 2009: 281). On zatim izlae moje odreðenje jezièko-ekspresivog paternalizma. „Kritièar se, naime, ponaša kao da on zna bolje kakva je svest religioznog èoveka nego taj èovek, on zna da je ta svest iluzorna..." (isto). Kritièar „sa visine tog znanja" (isto) religioznom èoveku „implicitno savetuje" (isto) da se oslobodi tih iluzija. Profesor Markoviae istièe da ja ovakvom kritièaru (moglo bi se reaei jezièko-ekspresivom paternalisti) ne pripisujem „nameru da nekoga liši slobode" (isto), pošto se on „ogranièava na komentar ili savet, pri èemu moe biti iskreno uveren da je to što savetuje u interesu ove osobe" (isto). Rekonstrukcija Mihaila Markoviaea je precizna i meni ostaje samo da je potvrdim:  reè koju je izabrao sasvim je prikladna: ponašanje. Zato što kritika i jeste jedna vrsta ponašanja, naime, jezièkog ponašanja. Tako, na primer, kada neko vreða druge, kaemo da se nepristojno ponaša.  ovo „kao da zna" i jeste upravo ono na šta upozoravam: kritika se ponekad praktikuje kao da se zna da je neko verovanje o poslednjim stvarima iluzorno, a takvo dranje je utemeljeno jedino na tome što se sopstvenom verovanju proizvoljno pripisuje pozitivan epistemièki status.  i jeste distinktivno obeleje jezièko-ekspresivnog paternalizma da nikog ne lišava slobode, veae se ogranièava na komentar, savet i tome slièno. Navodim sada i Markoviaeev prigovor: „Èini mi se da bi ovakva upotreba pojma 'paternalizam' veoma proširila njegov obim i 247 F IL O Z O F IJ A I D R U Š T V O 3 /2 0 0 9 ogranièila kritièko mišljenje (da ne bi izgledalo paternalistièko)" (Markoviae 2009: 281). Ne vidim, meðutim, zašto bi ovo imalo tako pogubne posledice po kritièko mišljenje. Postoji više naèina za hvatanje u koštac sa ovim problemom: prvo što èoveku pada na um jeste da kritièko mišljenje, ako ne eli da izgleda ili zvuèi kao paternalistièko  ne bude paternalistièko. Zatim, izleda mi da bi veae i sama svest o ovom problemu mogla doprineti njegovom ublaavanju. Jednostavan, dobro poznat i odavno korišaeen naèin je stilistièka opreznost. Tu aee onda po pravilu postojati tenedencija korišaeenja razlièitih „omekšivaèa" u formulacijama, odnosno, izraza kao što su „èini mi se", „izgleda da", „po mom mišljenju", „pre bi se moglo reaei da" i svega onog što stoji nasuprot kategorièkim formulacijama. Još jedan moguaei prigovor bi se sastojao u dovoðenju u pitanje moguaenosti ovakve upotrebe predloenog pojma. Neko ko bi tvrdio „Besmisleno je reaei da je neko objašnjenje ili argumentovanje paternalistièko, odnosno, 'drim da su neki stavovi paternalistièki', ili da 'zvuèe paternalistièki', naprosto zato što se reèenicama ne moe smisleno pripisivati svojstvo paternalizma, jer je paternalizam 'moae koju jedna osoba ili ustanova vrši nad drugom da bi joj pruila neke prednosti ili spreèila štetu, nezavisno od njenog pristanka1' "  bio bi neko ko odbija samu moguaenost govora o paternalistièkom govoru, a time i o jezièko-ekspresivnom paternalizmu. Ali, izgleda da onaj ko odbacuje kritièku primedbu da je njegovo objašnjenje ili argumentovanje paternalistièko, odnosno da su neki njegovi stavovi paternalistièki ili da zvuèe paternalistièki, govoreaei da tu nije „reè o paternalizmu veae o kritiènosti",2  barem implicitno ostavlja moguaenost da bi u nekim drugim objašnjenjima odnosno stavovima ipak moglo biti reèi o paternalizmu. Filozofija se ne bi mogla adekvatno ni opisati bez uzimanja u obzir njene tenje, artikaulisane vec kod Parmenida a sasvim elaborirane kod Platona, da se raskine sa mnenjem.3 U svetlu te tenje treba sagledati kategorièki ton u kojem filozofi ponekad izrièu tvrdnje i tamo gde bi umesnije bilo uneti izvesne ograde. Kada je reè o 248 A L E K S A N D A R P R N J A T 1 Deo definicije iz The Oxford Companion to Philosophy koji je priredio Ted Honderich i koju u svom odgovoru navodi Mihailo Markoviae (cit. prema Markoviae, 2009:281). 2 Za ovo videti Ìàðêîâè, 2002: 489. 3 Jedno je opisati, drugo je misliti a treaee je iveti neku filozofiju. eshatološkim stvarima ne bi škodilo da osoba koja nešto izrièe upozori da je reè o njenom verovanju ili o verovanju grupe sa kojom se identifikuje. Najbolje bi bilo da se direktno kae da se istina ne zna pošto je ona stvar buduaeeg veka. Doduše i tada je moguaee uz deklarativno uzdravanje od izricanja kategorièkh stavova, suptilno i izmeðu redova nagovestiti da „mi, naravno, znamo, da su oni u zabludi". Kao što je moguaee isto to reaei i brutalno.4 Svest o tome da smo na terenu na kojem stavovi ne bi trebali da budu izricani na kategorièki naèin, mogla bi da rezultira da isti ne budu više formulisani tako da zvuèe paternalistièki. Na to upuaeuje veae i sam stil kojim je profesor Markoviae napisao tekst u kojem razmatra pojam jezièkoekspresivnog paternalizma: stavovi su sasvim gipki, u njima nema ni pomena od nekog kategorièkog tvrðenja5. 249 F IL O Z O F IJ A I D R U Š T V O 3 /2 0 0 9 4 Kao ilustraciju navodim stavove iz èlanka „Mesijanska ideja u novovekovnom judaizmu" Zorana Kinðiaea. On u vezi spora da li je Mesija veae došao u liènosti Isusa iz Nazareta ili aee se njegov prvi dolazak tek desiti, kae: „Dilemu oko toga ko je u pravu razrešiaee dolazak istinskog Mesije" (Kinðiae, 2009: 68). Ovaj autorov stav kao da otklanja moguaenost jezièkoekspresivnog paternalizma. Sasvim je suzdran, kako i dolikuje kada je reè o eshatološkim pitanjima. Meðutim, ono što Kinðiae prethodno kae èini ovu uzdranost u najmanju ruku tek deklarativnom. U prvom delu èlanka on je svoje verovanja da je Isus Nazareaeanin pravi Mesija izneo kao da je reè o znanju. Uz to se onda nije libio ni izricanja stavova iz arsenala takozvanog hrišaeanskog antisemitizma. Ti bi se stavovi mogli i drugaèije klasifikovati, na primer, ako bi smo prihvatili distinkciju Hane Arent (Hannah Arendt) na moderni nehrišaeanski antisemitizam i staru versku mrnju prema Javrejima (Arent, 1998: 8), oni bi oèigledno pripadali ovoj drugoj kategoriji: „Uprkos brojnim proroèkim naznakama, ogranièivši se na usko, nacionalistièko-politièko shvatanje Mesije, sputani legalistièkim rabinskim duhom, nisu bili prijemèivi za Hristovu univerzalnu misiju spasenja. Ne samo što su razapeli Hrista, nego je i veaeina jevrejskog naroda, uprkos Duhom Svetim nadahnutom delatnošaeu apostola, ostala tvrdokorna u odbijanju pokajanja i priznavanja Isusa za Mesiju tj. Hrista. Ne prihvativši pravog Mesiju, jevreji nisu odustali od mesijanske ideje'" (Kinðiae, 2009: 5051). 5 Tako poslednja reèenica teksta glasi: „U tom smislu se filozofska kritika religije pre moe okarakterisati kao antipaternalistièka, nego kao neki oblik patrnalizma'" (Markoviae, 2009: 282). Nesumnjivo, filozofska kritika religije jeste, uglavnom, antipaternalistièki poduhvat. Ali, ona to prestaje da bude kada se, prekoraèivši granice, preokrene u paternalizam protiv verujuaeih. Literatura Arent, Hana (1998), Izvori totalitarizma, Beograd: Feministièka izdavaèka kuaea 94. Kinðiae, Zoran (2009), „Mesijanska ideja u novovekovnom judaizmu", Filozofija i društvo,1, 49-68. Ìàðêîâè, Ìèõàèëî (2002), „Ôèëîçîôè1⁄4à êàî íà÷èí aeèâîòà", Êoeèaeåâíîñò, 4-6, 484-495. Markoviae, Mihailo (2009), „Paternalizam i kritika. Odgovor Aleksandru Prnjatu", Filozofija i društvo 20 (1): 281-282. 250 A L E K S A N D A R P R N J A T