THEORIA 4 UDK 14 BIBLID 0351–2274 : (2011) : 54 : p. 5–16 Originalni naučni rad Original Scientific Paper DOI: 10.2298/THEO1104005B Jovan Babić VREDNOVANJE I TUMAČENJE APSTRAKT: Ključnu ulogu u konstituisanju vrednosti ima zainteresovanost, odnosno razlozi da nešto što je zamišljeno postane predmet želje. Tumačenje je deo ovog procesa. Ali dok se može želeti sve što se može zamisliti, moguće je hteti samo ono što se delanjem može realizovati. Tumačenje meĎutim ne gubi svoju relevanciju ni ovde, pa ni kada je u pitanju ono vrednovanje sa kojim imamo posla u moralu, u pitanjima moralne ispravnosti. Razlog tome je što primena kriterijuma vrednovanja podrazumeva tumačenje koje, iako dolazi iz stvarnosne sfere, determiniše odnos stvarnosnog i vrednosnog aspekta u vrednovanju i tako i samo vrednovanje. KLJUČNE REČI: Vrednovanje, tumačenje, razlozi, recipročna iluminacija. 1. Uvod: Razlika između „želeti" i „hteti" Vrednosti su posebna vrsta činjenica u svetu. One postoje, kao vrednosti, samo zato što nam je do nečega stalo i samo kao postignuće, kao realizacija postavljenog cilja. Ono što nije realizacija nikakvog postavljenog cilja postoji, ako postoji, kao prirodna stvar ili dogadjaj koji strogo govoreći nema vrednost već je vrednosno neutralan. Ali one stvari i oni dogadjaji koji su rezultat ostvarenja nekog postavljenog cilja ne bi postojale da taj cilj nije postavljen, i one zato imaju vrednost. I stvari koje postoje nezavisno od ičije odluke mogu imati vrednost, ali opet samo zato što su neka bića, koja imaju moć odlučivanja, odlučila tako, što su bila zainteresovana za te stvari; po pravilu je to zainteresovanost za njihovu instrumentalnu vrednost, za činjenicu da su neke stvari dobre kao sredstvo, ili sastojak sredstva, za ostvarenje nekog cilja. Zainteresovanost za nešto, iako sama ne predstavlja vrednost, jeste metafizička pretpostavka samog postojanja vrednosti. Modalitet tog postojanja moţemo označiti i kao važenje. Stvari i dogadjaji postoje (nezavisno od nas), dok vrednosti važe (postoje kroz prizmu uspostavljene zainteresovanosti za neki predmet). Pošto je zainteresovanost nestalna, to su i vrednosti u svom vrednosnom kapacitetu relativne – taj kapacitet je toliki koliko je zainteresovanost snaţna, i menja se u zavisnosti od toga. 6 Jovan Babić Ovako bi se najjednostavnije mogla opisati poznata dihotomija izmedju činjenica i vrednosti. Prema tezi ove dihotomije činjenice su vrednosno neutralne, one postoje nezavisno u svoja dva osnovna vida – kao stvari i kao dogadjaji, i njihovo objašnjenje se sastoji u navodjenju uzroka koji su osnov njihovog postojanja. Vrednosti pak zahtevaju razloge na mestu na kome kod činjenica stoje uzroci. Razlozima se nešto opravdava, i to tako da se to nešto stavlja ispred svoje alternative u shemi motivacije: razlog kaţe zašto se nešto hoće (ili zašto ga treba hteti), umesto da prema njemu budemo ravnodušni. Osnov, ili način ispoljavanja, razlike izmedju onoga za šta smo zainteresovani i onoga za šta nismo zaintresovani se nalazi u kriterijumu, koji je pravilo ne samo artikulacije nego i konstitucije vrednosti u inače vrednosno neutralnom svetu stvari i dogadjaja. Kriterijum stavlja razloge u funkciju i razvrstava i luči razloge jedne od drugih. Bez daljeg ulaţenja u detalje moţe se, pojednostavljeno, reći da postoje dve vrste razloga: evaluativni (normativni) i motivacioni (pokretački). Prvi kaţu zašto se nešto ţeli, drugi zašto se nešto hoće. Velika je razlika izmedju ove dve vrste razloga. Moţemo želeti sve što se moţe (neprotivrečno) zamisliti. Nasuprot tome moţemo hteti samo ono što je moguće ostvariti, što je mnogo manje od onoga što se moţe ţeleti. U tom smislu se razlika izmedju normativnih i motivacionih razloga moţe izraziti tako da se kaţe da su normativni razlozi oni koji kaţu zašto je nešto poţeljno i zašto bi ga trebalo ostvariti (ako je to moguće), dok motivacioni razlozi kaţu zašto se nešto čini (ili zašto je učinjeno). Očigledno je da se pojam odgovornosti, koji je usko povezan sa pojmom slobode, moţe odnositi samo na ovu drugu sferu, sferu motivacionih razloga (iako su svi razlozi usmereni na to da postanu motivacioni, ali mnogi od njih to nikada ne postaju a neki i ne mogu postati). Motivacioni razlozi stoje u osnovi odlukâ koje donosimo. Normativni pak razlozi imaju izvesnu razloţnu samostalnost i inerciju (u što nećemo ovde ulaziti), što se moţe opisati tako da se kaţe da, strogo gledajući, mi ne odlučujemo direktno o tome koje ćemo ţelje imati, već nam ţelje dolaze same, mada je to očigledno uslovljeno našom snagom zamišljanja. Iz ovoga sledi da nije moguće hteti ono što je nemoguće ostvariti, dok je to savršeno moguće ţeleti. Jedan od razloga zašto je tako je što je mogućnost realizacije locirana u domen sredstava, a ne ciljeva, čime se u potpunosti naglašava da je sfera vrednosti, slobode i odgovornosti definisana u oblasti delanja a ne u oblasti zamišljanja, da je stvar praktičke a ne (samo, ili prvenstveno) teorijske prirode. Da bi nešto bilo sredstvo ono mora biti deo stvarnosti da bi moglo da vodi ostvarenju nekog cilja. Sredstva su uzroci neke posledice koju ona proizvode i koja je odredjena kao cilj. Ako sredstva ne mogu da budu uzroci te posledice, ako ona ne vode ostvarenju cilja onda to i nisu sredstva. Ali ciljevi ne moraju već po svojoj definiciji biti u ovom, prirodnom ili kauzalnom, smislu realni. I to ne samo zato što HVrednovanje i tumačenje 7 oni, budući da je njihova stvarnost u budućnosti, i nisu realni u trenutku kada se kao ciljevi postavljaju već tek po svojoj eventualnoj realizaciji, nego i po tome što cilj, apstraktno gledano, moţe u datoj situaciji biti nerealan. Ali da je cilj nerealan ne spada u njegovu definiciju drugačije nego preko odsustva sredstava pomoću kojih bi se on mogao ostvariti. U prvi mah cilj je predmet ţelje, i tek kad se postavi on postaje predmet htenja, ali se moţe zamisliti cilj koji se moţe samo ţeleti a ne moţe hteti samo zato što za njegovu realizaciju ne postoje (raspoloţiva) sredstva. Da je nešto cilj nije nikakvo stvarnosno odredjenje, i odnos izmedju cilja i posledice nije isti kao što je odnos izmedju sredstva i uzroka: cilj ne mora postati posledica, sredstvo mora, da bi uopšte bilo sredstvo, biti stvarni uzrok one posledice koja odgovara opisu cilja.1 Time je delanje definisano kao deo stvarnosti, a ne stvar zamišljanja (bilo da je u pitanju teoretisanje ili fantaziranje). Otuda treba malo pojasniti šta je delanje. Mi u principu moţemo zamisliti sve što je moguće, čime je definisan logički okvir stvarnosti. Izraţeno u logičkim terminima to znači da je moguće zamisliti ono što nije protivrečno, a to je ogroman prostor mogućnosti. U stvarnosti prostor mogućnosti je zapravo mnogo manji, i on je ograničen, prvo, našim znanjem o mogućim sredstvima (znanje koje nam daje nauka) i, drugo, našom moći imaginacije. Mi zapravo ne moţemo zamisliti nešto što je daleko od onoga što već znamo, i uopšte ne moţemo zamisliti ono što prelazi granice naše moći imaginacije – što moţemo označiti i kao faktičku moć zamišljanja (i što treba razlikovati od onoga što se uopšte može zamisliti – što bi, po pretpostavci, Bog mogao da zamisli). Ono što je zamišljeno moţe postati predmet ţelje ako se pojave razlozi koji će zamišljeno učiniti predmetom stvarne zainteresovanosti. Razlozi se razlikuju od uzroka po svom finalnom karakteru usmerenom na budućnost. Ali razlozi moraju postati uzroci da bi neka svrha bila stvarna a ne samo tek zamišljena. Delatnost postaje stvarnost upravo po tome što se neka samo zamišljena svrha postavlja kao stvarna tako što razlog da se nešto učini postaje uzrok koji to nešto treba da ispostavi kao svoju posledicu. To je veza razloga sa stvarnošću. Bez razloga nema delatnosti, ali nije dovoljno da razlozi budu samo zamišljeni. Tako dobijamo dve demarkacione linije izmedju delanja i onoga što delanje nije. Prvo, delanje imamo tamo gde se nešto dešava na osnovu razloga a ne na osnovu pukih uzroka – odlukom da se neki cilj postavi kao predmet htenja i pokuša realizovati. Odluka 1 Upor. J. Babić, "Sreća i moral", Filozofski godišnjak 20, 2007, str. 141. Zato je izraz "nemogući cilj" sasvim jezički legitiman (mogu ţeleti nešto što nije moguće ostvariti), dok je, nasuprot tome, izraz "dobro sredstvo" ili čak "efikasno sredstvo" zapravo pleonazam: ako nije dobro, ako stvarno ne vodi svom cilju, ako nije uzrok te posledice koja predstavlja cilj, sredstvo uopšte i nije sredstvo (ovaj izraz, "dobro, ili efikasno, sredstvo", je po pravilu oznaka za "bolje, ili najbolje, sredstvo" u poredjenju sa nekim drugim, lošijim, sredstvom). 8 Jovan Babić podrazumeva slobodu, moć da se odluka slobodno postavi ili ne postavi, i da se tako realizuje nešto čega inače ne bi bilo. To znači da je sloboda ključni deo delatnosti, jer bez odluke da se nešto postavi kao cilj nikakve delatnosti uopšte ne bi ni bilo. Tamo gde nema slobode kao moći odlučivanja imamo delovanje samo uzroka (koji nisu razlozi) i sve što se dešava su samo puki dogadjaji koji nastaju, nuţno, iz tih uzroka. Delatnost se sastoji od postupaka koji nisu puki dogadjaji, koji nisu proizvedeni sa nuţnošću iz svojih uzroka, već su nastali na osnovu razloga da se nešto odluči, a što je moglo i da se ne odluči. Imamo distinkciju izmedju (pukih) dogadjaja i postupaka. Prvi nastaju iz uzroka, a drugi su zasnovani na razlozima. Nema delanja koje nije zasnovano na razlozima, jer se delanje definiše kao proces postavljanja ciljeva i pokušaj njihove realizacije. Bezrazložno delanje bi bilo ekvivalentno pukom dogadjaju, i ne bi podrazumevalo slobodu, a onda ni odgovornost. Ali razlozi ne mogu ostati samo zamišljeni, i tu imamo drugu demarkacionu liniju delanja: samo oni razlozi koji postanu stvarni uzroci konstituišu delanje. Zamisli, snovi, pa i ţelje, nisu slobodni. Moţe se reći da oni nisu podvrgnuti ograničenjima slobode, kao što htenje i delatnost jesu. Oni nisu pod našom kontrolom, dolaze sami, bez pitanja, i nisu predmet odlučivanja. Nema medjutim odgovornosti za ono što nismo slobodno odlučili, što nismo sami proizveli svojom moći da postavljamo ciljeve i pokušamo da ih realizujemo. U ovoj sferi samo zamišljenog ali ne i primenjenog, realizovanog (ili pokušanog) takodje nema ni vrednosti. Zamišljene vrednosti nisu stvarne vrednosti. Vrednosti su deo stvarnosti, i zato one spadaju u praktičnu a ne teorijsku sferu. Delatnost je stvarnost, ona podrazumeva htenje i odgovornost, krivicu i zaslugu, i ne moţe se svesti na teoriju, kao vid zamišljanja, niti na ţelje bez odluke da se pronadju i upotrebe sredstva za njihovo ostvarenje, ako takva sredstva u stvarnosti uopšte postoje. II. Tumačenje i vrednovanje Da tumačenje ima svoju funkciju u artikulaciji vrednosti jeste jedna tvrdnja koja je istovremeno i očigledna i opskurna. Očigledna zato što svaka vrednost podrazumeva, zapravo uključuje, relaciju zainteresovanosti za to šta je sadrţaj vrednosti; nešto za šta nema nikakve, ni indirektne (ili neke pretpostavljene, moţda u budućnosti, dalekoj ili ne) zainteresovanosti neće imati vrednost, ili neće biti vredno. Biće prosto nešto što postoji ali je to postojanje vrednosno neutralno, ni dobro ni rdjavo, makar bilo i pretpostavka postojanja onoga što je dobro ili rdjavo (npr. postojanje sveta, ili postojanje prostora i vremena – da bi se reklo da je to „dobro" ili „lepo", kao što se kaţe u Bibliji, mora se stati na religijsko stanovište koje, pošto se odnosi na krajnji smisao svega, transcendira sve vrednosti i nema stvarno praktično značenje). Ali šta ova očiglenost konačno sve znači ostaje i dalje HVrednovanje i tumačenje 9 u velikoj meri opskurno upravo zbog toga što vrednovanje (evaluacija) zavisi od tumačenja (interpretacije), iako se nakon primene vrednosnog kriterijuma mora uzeti da je vrednost upravo takva i nikakva drugačija, kao da to ne zavisi od tumačenja. I u pitanjima ispravnosti tumačenje ima istu ovu participativnu ulogu u konstituisanju predmeta evaluacije. Bez njega zapravo nema vrednovanja, ono predstavlja deo onoga što se faktički dešava ne samo kada delamo (na osnovu razloga, ono što se dešava kada svoje postupke vrednujemo sa stanovišta uspostavljenih vrednosti uspostavljenih na osnovi postavljenih ciljeva), već takoĎe i kada te postupke vrednujemo sa moralnog stanovišta, stanovišta u kome postupke i njima realizovane vrednosti merimo prema kriterijumu moralne ispravnosti, jednom kriterijumu koji ima svojstvo apsolutnosti u svom vaţenju (bez čega te vrste vrednovanja ne bi ni bilo, a sa čime to vrednovanje ispostavlja pretenziju na primat u odnosu na bilo koju drugu vrednost). U moralnom vrednovanju mi evaluiramo našu delatnost ne nuţno prema njenoj uspešnosti, već u odnosu na saglasnost prema onim načelima koja stoje u samoj osnovi delanja: moći izbora, moći da se dela. Ta moć je sloboda. Interpretacija, tumačenje, u ovom kontekstu ima konstitutivnu ulogu, kao deo sadrţaja normativnosti sadrţane u delanju. Čini se da odlučivanje nuţno uključuje tumačenje kao svoj sastavni deo. Ako je tako onda je tumačenje u izvesnom smislu deo naše sudbine, pošto je delanje za nas nuţno, ili kako kaţe Christine Korsgaard, „nuţnost delanja je naša pozicija. Principi praktičkog uma su za nas normativni prosto zato što moramo da delamo."2 Mi uobičajeno procenjujemo neke naše postupke kao dobre – poţeljne, ili ispravne – a neke suprotno. Istovremeno, ili paralelno, mi smo motivisani (pokrenuti?) da izvršimo te postupke, ili suprotno, oni su nam odbojni – ili smo pak suprotno: ravnodušni. Ovo nije podela na tri, već na dva: ravnodušnost vs. motivisanost. I još stroţije govoreći mi teško da moţemo biti ravnodušni prema postupcima, iako i tu postoje komplikacije koje proizlaze iz dva aspekta povezanosti postupaka sa vrednostima: kako moţemo biti ravnodušni prema nečemu vrednom (bilo da je vrednost pozitivna ili negativna)? Ili, moţda još preciznije: da li moţe biti, tj. postojati, vrednost uz ravnodušnost. A sasvim je jasno da najveći deo onoga što postoji postoji tako, uz ravnodušnost. I tu moţemo početi sa razgraničenjem izmeĎu činjenica i vrednosti, u opštem pristupu vrednosti, ili izmeĎu dogaĎaja i postupaka, onom pristupu koji otvara prostor za moral i moralno vrednovanje. Dakle, tu smo na samom početku, u jednoj 2 Chritine Korsgaard, Self-Constitution: Agency, Identity, Integrity, Oxford University Press, 2009, p. 26. 10 Jovan Babić sokratovskoj poziciji koja nas kompletno oslobaĎa od balasta viška znanja – u pretpostavci upitnosti. Cilj je da se, u sasvim opštem smislu, istraţi uloga interpretacije u moralu. Na opštem planu vrednosti ta uloga, uloga interpretacije, je sasvim jasna i očigledna: uloga interpretacije u vrednovanju je u osnovi zainteresovanosti za nešto što, zbog činjenice postojanja zainteresovanosti, postaje vredno i tako konstituiše vrednost. Ako nema zainteresovanosti nema ni vrednosti, tako da u odreĎenom primitivnom smislu zainteresovanost proizvodi, ili konstituiše, vrednost. Neka stvar (silicijum) ili neki dogaĎaj (izlivanje reke) su sami po sebi bezvredni, i tek ih zainteresovanost čini vrednostima, pa dobijaju cenu koju ranije nisu imali (silicijum), postaju korisni (izlivanje Nila), ili štetni (poplava). Dakle, nešto postaje vredno tek kad postane cilj delatnosti. Tako se dogaĎa da jedan od najvaţnijih i najuzbudljivijih delova filzofije koji obuhvata više filozofskih disciplina – pre etike tu su teorija delanja, teorija odlučivanja etc., teorije koje se nastavljaju (a ne samo oslanjaju) na epistemologiju i praktičku logiku (meta-etiku) – predstavlja ogromna, govoreći Kantovim jezikom, oblast hipotetičkih imperativa, ili, govoreći zajedničkim jezikom Kanta i Benthama, oblast sreće. Na meta-nivou tu je pitanje same mogućnosti odlučivanja i delanja, mogućnosti slobode i slobodne volje, pitanja koja jednog trenutka prestaju biti praktička pitanja i postaju, u stvarnom smislu, isključivo teorijska. Ali kako se to konkretno dešava? Evo šta kaţe David Velleman, kritikujući Davidsona: „Ono što se dešava kad neko dela ide otprilike ovako: Ima nešto što delatnik ţeli, a postoji i delatnost za koju on veruje da je pogodna da se to ostvari. Njegova ţelja za tim ciljem i njegovo verovanje da je delatnost sredstvo za taj cilj, opravdava delatnost, i uzeti zajedno oni uzrokuju nameru da se ta delatnost preduzme, što zauzvrat uzrokuje odgovarajuće pokrete u delatnikovom telu. Uzimajući da ovi uzročni procesi teku svojim prirodnim tokom delatnikovi pokreti postaju postupak, a njegova motivišuća ţelja i verovanje konstituišu razlog za delatnost".3 Velleman zatim kritikuje ovaj opis „onoga što se dešava•g kao nekompletnu deskripciju delanja jer ispušta iz slike ličnost koja aktivno dela. A Harry Frankfurt, deset godina ranije, kritikujući Petera Strawsona, kaţe: „Pored ţeljenja, biranja i motivisanosti da se se učini ovo ili ono, ljudi mogu takoĎe ţeleti da imaju (ili nemaju) odreĎene ţelje i motive. Oni su u stanju da, u svojim preferencijama i ciljevima, ţele da budu različiti od onoga što su. Mnoge ţivotinje izgleda da imaju kapacitet za ono što ću nazvati „ţeljama prvog reda", što se odnosi prosto na ţelje da se uradi ili ne uradi nešto ili nešto drugo. Ali nijedna ţivotinja 3 D. Velleman, „What Happens When Someone Acts", Mind, Vol. 101, no. 403 (1992), p. 461. HVrednovanje i tumačenje 11 izgleda nema kapacitet za refleksivnu samo-evaluaciju koja se manifestuje u formiranju ţelja drugog reda".4 Ova razlika izmeĎu ţelja prvog i ţelja drugog reda, ili nivoa, kao i postojanje kapaciteta za ovaj drugi nivo, predstavlja suštinsku pretpostavku svakog vrednovanja. Ta pretpostavka je sloboda. (To znači da ţivotinje,iako mogu imati moć biranja i ţelje, nisu slobodne jer ne mogu da kontrolišu tu svoju moć). Sloboda, kao moć da se odluči drugačije, što uključuje moć da se kontrolišu ţelje kao i moć da se ţele i biraju ţelje (u terminologiji Harryja Frankfurta) je osnova za pripisivanje odgovornosti – bilo kakve, ne nuţno moralne odgovornosti. U tom smislu su racionalna moć da se uspostavi i primeni kriterijum samerljivosti i konsistentnosti u toj primeni dovoljni da se uspostavi cena neke vrednosti, njena veličina, intenzitet, stabilnost, i kriterijum uspeha u njenoj realizaciji. Vrednosti definišu ţivot, one su izraz slobode: nešto postaje vredno ako je u sadrţaju postavljenog cilja, vrednost je realizacija tog cilja, uspeh, ţivot je delatnost postavljanja ciljeva i pokušaja nihove realizacije, a sloboda je moć da se ciljevi postave (donošenje odluka), i da se ti ciljevi onda pokušaju realizovati (delatnost). Ali da bi to razumeli potrebno je da ustuknemo još nekoliko koraka unazad. Moţemo poći od sfere zamislivog, što predstavlja skup svih mogućnosti. Deo toga je stvarnost,koja se sastoji od stvari i dogaaja. U priči o delanju moţemo zanemariti stvari i koncentrisati se na dogaĎaje. Neki od tih dogaĎaja se dešavaju (nuţno) kao prirodne posledice svojih uzroka. Neke meĎutim nastaju (slobodno) kao posledice nečije odluke. Ali kako nešto što je samo moguće postaje predmet odluke? Prosto se izabere? Ali zašto se bira jedno a ne drugo? Najprostiji odgovor bi bio: Zato što se ţeli (za razliku od onoga drugog, koje se ne ţeli). Ali zašto bi se, u skupu onoga što se jednako lako moţe zamisliti ţelelo nešto a ne nešto drugo? Da bi se izdvajanje desilo potreban je razlog. I tu imamo Davidsona, koji kaţe da je odnos izmeĎu razloga i delanja – uzročan: razlozi su uzroci nekih (naime slobodnih) radnji.5 MeĎutim, slika, kao što i Velleman ukazuje, nije tako jednostavna: moţemo ţeleti nešto što nećemo, kao što i uopšte moţemo nešto zamisliti kao cilj i videti da je to nešto, shvaćeno kao cilj, dobro i poţeljno a ipak nikada ne odlučiti da ga realizujemo. Ukratko – neće, niti moţe, svaki cilj postati uzrok (neće svaka ţelja postati htenje). Što nas uvodi u odreĎenu dihotomiju pojma „razlog", u podelu razloga na „normativne" razloge (koji nam kaţu da je nešto što moţemo zamisliti poţeljno, da ga vredi poţeleti, da je „dobro") i „motivacione" razloge, koji su takvi da povlače, proizvode, ne samo ţelju već i nameru i htenje (odluku) da se ta vrednost i 4 Harry Frankfurt, „Freedom of the Will and the Concept of a Person", u Garry Watson, ed. Free Will, Oxford University Press, 1982, p. 82. 5 Donald Davidson, „Actions, Reasons, and Causes", The Journal of Philosophy, Vol. LX, No. 23. 12 Jovan Babić realizuje. Samo ovi drugi razlozi postaju uzroci, dok oni prvi ili to ne mogu postati ili se naprosto tako dešava da oni ne postanu uzroci. Ali moţemo takoĎe reći da razlozi, u onome u čemu se oni suštinski sadrţinski razlikuju od uzroka (čak i na planu zamisli), pošto su zasnovani na slobodi imaju odreĎenu projektivnu funkciju, da razlozi sadrţe jednu interpretativnu dimenziju, da su oni nekako po prirodi stvar tumačenja, da čak i onda kad sadrţe neku nuţnost ta je nuţnost samo normativna a ne i stvarna: ma koliko bili dobri i jaki (u svojoj razloţnoj snazi, pokazujući koliko je nešto poţeljno i dobro) oni ne mogu stvarno da prinude već se svode na neku vrstu privlačenja i/li neodoljivosti. Ne moţemo ovde ulaziti u detalje ovog komplikovanog procesa. Uprošćeno, moţemo reći da sve što se moţe zamisliti moţe postati i predmet ţelje, da ono što se moţe ostvariti moţe postati i predmet htenja, da je realizacija onog što se hoće uspeh i prima facie dobro, da uspeh povlači sreću i, na kolektivnom planu, blagostanje – uspeh moţe da se agregira i akumuliše. Dobar trovač koristi dobar otrov, dobar otrov je efikasan otrov, uspešan trovač je je srećan trovač. Ovo su moţda poznate stvari, ali one se često previĎaju. III. Dve evaluacije Delatnost, kao i (opšta) odgovornost koju ona povlači, ovde ima dve demarkacione linije: 1. da se ne radi o pukom dogaĎaju (razlika izmeĎu dogadjaja i postupaka, odnosno pukih dogadjaja i onih dogaĎaja koji su rezultat slobodne odluke), i 2. da se ipak radi o stvarnom dogaĎaju a ne nečemu sto je samo zamišljeno (razlika izmeĎu stvarnog i samo zamišljenog, uključujući tu i ţeljenog,sanjanog, maštanog, ali ne i odlučenog). Prva demarkacija povlači prisustvo kauzalnosti: odluke su uzroci radnji. Druga razlika povlači varijantu istoga, ali samo iz drugog ugla: samo neki razlozi postaju uzroci, i samo se tada moţe govoriti o odgovornosti. Evaluacija se onda pojavljuje, kako izgleda, na dva mesta: 1) na prelazu sa zamišljenog na poţeljno (zašto nismo ravnodušni prema nečemu, već ga ţelimo [ili samo priţeljkujemo]), i 2) na prelazu sa onog što se ţeli na ono što se hoće. Strogo govoreći, odgovornost imamo samo na ovom drugom nivou, jer samo ovde imamo slobodu, dok ţelje, kao i snovi, dolaze sami, bez pitanja. Ta je odgovornost dvojaka: racionalna i moralna. Prva se odnosi na sreću, druga na ispravnost. Ove dve evaluacije predstavljaju dve vrste veoma različitih kriterijuma. Prva evaluacija raspolaţe interpretacijom dobra (ili blagostanja), tj. raspolaţe tumačenjem značenja tih pojmova – ta je interpretacija već data u faktu da se nešto ceni i ţeli – zatim raspolaţe merom ekvivalencije ili samerljivosti, tj. cenom (univerzalna samerljivost), kao i merilima efikasnosti i uspeha. Prema ovoj prvoj vrsti evaluacije vrednosti u potpunosti zavise od postojanja ili nepostojanja one činjenice da se HVrednovanje i tumačenje 13 nešto ţeli ili ne ţeli, što otvara prostor za ograničavajuće (korektivno) načelo tolerancije i povlači vrednosni relativizam. Takve su ekonomske, političke, pravne i religijske vrednosti. Sasvim je različito kod moralnog vrednovanja, koje pretpostavlja univerzalnost. To isključuje toleranciju – nema, i ne moţe biti, tolerancije u moralu – kao što moral isključuje i ekvivalenciju i povlači jednu isključivost koja moţe opstati samo pod jednom ekstremno jakom pretpostavkom o primatu moralnog vrednovanja nad svim ostalim tipovima vrednovanja. Bez ovog primata moral ne moţe opstati u svojoj specifičnosti, bez nje moral bi bio, kako bi Kant rekao, jedna fikcija.6 Šta onda radi, kakva je funkcija, interpretacije u moralu? Zar ona ne bi trebalo da je potpuno isključena? Moral je jedan, univerzalan, on ima apsolutni (iako samo normativni) primat u odnosu na ostale vrednosti, nema tolerancije, etc. – kako onda moţe biti tumačenja? Tumačenje dolazi ne iz normativne već iz stvarnosne sfere. To je onaj isti momenat koji smo već imali kao predmet druge demarkacije (po kojoj se razlikuje realno i samo zamišljeno) i u drugom tipu evaluacije (tamo gde funkcionišu motivacioni razlozi, na prelazu izmeĎu ţelja i htenja): jedan kriterijum, da bi bio kriterijum, mora da se primeni, a ne samo formuliše. Najbolji kriterijum, kao i najbolja ţelja, ostaje puko maštanje, fikcija, ako se ne primeni – odlukom da se tako učini, na isti način na koji se i inače odlučuje: da se nešto hoće, sto se dotle moţda samo zamišljalo. Ali to i treba tako da bude, jer je vrednovanje, uključujući tu i kriterijum vrednovanja, praktična a ne teorijska stvar, što je jedna od najznačajnijih manifestacija primata fakticiteta nad zamišljanjem (uključujući i teoretisanje). Primena kriterijuma, meĎutim, podrazumeva i traţi interpretaciju značenja svih relevatnih sadrţinskih pojmova ("čovek", "dobro", etc.). Istovremeno, ovo omogućava da (neki) vrednosni kriterijum postane socijalna činjenica, da stekne važenje, da dobije snagu pritiska, da bude činjenica meĎu drugim činjenicama u svetu. Ovo tumačenje je, naravno, stvar društvene percepcije (o onome što se uzima kao vredno ili nevredno, o čemu je već donesena odluka). Sam kriterijum, u svojoj specifičnosti (isključivosti i apsolutnosti koju povlači univerzalnost) nije narušen, ali se ipak moţe postaviti pitanje da li ova dijalektika odnosa izmeĎu specifičnosti moralnog kriterijuma i nuţnosti da on kroz primenu postane socijalna činjenica vodi u moralni relativizam. Odgovor je negativan – čak i kad (pogrešno) tumačenje osnovnih pojmova vodi u očiglednu zloupotrebu ili nepravdu7, kada i najosnovnije 6 Cf. I. Kant, Grundlegunt der Metaphysik der Sitten, IV, 445 (Zasnvanje metafizike morala, BIGZ, Beograd, 1981, str, 96.) 7 Za jedan nešto drugačiji pristup "apsolutizmu" u tumačenju, cf. Roderick Firth, "Ethical Absolutism and the Ideal Observer", Philosophy and Phenomenological Research, Vol. 12, Issue 3 (1952), p. 319. 14 Jovan Babić moralne norme bivaju zapostavljene, moralni kriterijum će podrazumevati univerzalnost (sa teretom netolerancije i primata koji to prati). Negiranje statusa moralnim akterima, npr., često podrazumeva parcijalno ili pogrešno tumačenje, tako često prisutno u našem odnosu prema drugima (kojima negiramo, na primer u rasizmu, da su ljudi sa punim kapacitetom čovečnosti, a da pritom ne napuštamo načelnu obaveznost vaţenja moralnog zakona). Ali to samo ukazuje da je tumačenje neophodno, i neizbeţno: na primer moralno pravilo koje zabranjuje da se ljudi povreĎuju takoĎe zabranjuje i bacanje noţeva na ljude (zato što bi se oni tako povredili) – ali to povlači pretpostavku da ljudi ne nose oklope ili nisu vazdušnog agregatnog stanja: interpretacija koja je zasnovana na empirijskom znanju o ljudima. MeĎutim, veoma često mi prvo moramo interpretirati činjenice, pa tek onda primeniti pravilo. Pravilo vaţi bezuslovno, ali domen njegove primene je definisan i ograničen tumačenjem onih činjenica koje su uključene u njegovu primenu. Dakle, moral, da bi imao stvarno vaţenje a ne bio samo idealističko – i otuda moţda nasilno – fantaziranje o pravdi i o tome kako bi se mogao zamisliti svet izvan vremena i odlučivanja, mora da bude vaţeća socijalna činjenica. Proklamovani moral još nije moral. Kriteijum, da bi vaţio – da bi ga uopšte bilo – mora da se primeni – kriterijum koji nikada nije primenjen nije kriterijum već samo zamisao o nekom (zapravo još nepoznatom) kriterijumu.8 Ali da bi kriterijum mogao da se primeni on mora da se interpretira, istumači, u procesu dovoĎenja u vezu pravila sadrţanog u kriterijumu sa njegovim predmetom (postupak koji je zapravo još uveliko neistraţen: to nije podvoĎenje, supsumcija jednog pojma pod drugi, ili neki proces transfera značenja, kao u indikativnim iskazima i postupcima zaključivanja koji se izvode sa tim iskazima). I tu se pojavljuje jedna potreba koja, po mom mišljenju, ima veliku praktičnu – ţivotnu, političku, ekonomsku, stratešku – vaţnost, i koja je predmet istraţivanja u raznim naukama i filozofskim disciplinama ali ne na dovoljno fokusiran način i bez uvida u suštinu problema: to je činjenica da svaka primena podrazumeva interpretaciju, i da svaka interpretacija otvara mogućnost i predstavlja priliku za reinterpretaciju. Ovo „re" moţe, iako ne mora, da povlači neku promenu opisa i samog kriterijuma ali takoĎe i njegovog predmeta. To se dešava zato što interpretacija ide, mora da ide, unapred, tj. pre primene – u primeni je kriterijum, ali i opis predmeta na koji se primenjuje, već fiksiran, što ovaj aspekt morala kao društvene činjenice moral u neku ruku pretvara u socijalnu ustanovu, u jednu 8 Nije moguće ni znati šta je kriterijum dok se ne primeni, bez obzira na svu teorijsku uverljivost i, ako tako moţe da se kaţe, apstraktnu normativnu privlačnost – u zamišljanju se menja cela slika a ne samo neki delovi, pa je ne samo kriterijum slobodno zamišljen kao idealan već i „stvarnost" nije zaista stvarna već slobodno zamišljena kao, po pretpostavci, mnogo „bolja" nego što zaista jeste. HVrednovanje i tumačenje 15 instituciju meĎu institucijama, a pravilo evaluacije sadrţano u njegovom kriterijumu u konstitutivno pravilo te institucije. Tako primena moralnog kriterijuma dobija vid unutrašnjeg pitanja, a moralne ocene, ne samo nakon izvršene evaluacije već zapravo u jednom jakom smislu unapred, oblik svršenih činjenica. (Evaluacije moraju da imaju taj oblik da bi se obezbedila stvarnost vaţenja). Tako moral postaje jedna institucija, ustanova, sa svojim konstitutivnim pravilima i, u rezultatu, predstavlja skup institucionalnih činjenica.9 Ali naša epistemološka pozicija (ili situacija) u svetu je takva (pogrešivost i ograničenost u vremenu i znanju) da mi interpretaciju ne možemo fiksirati – dinamičnost i otvorenost slobode to onemogućavaju, zajedno sa pomenutom ograničenošću u delanju (gde spadaju determinacije najrazličitijih vrsta), tako da mi ni moral ne moţemo zatvoriti niti ograničiti domen moguće interpretacije na neki unapred odreĎeni skup mogućnosti, kao što moţemo u zakonu, kada zakon ograničimo na „slovo", stavljajući „slovo" ispred „duha", odnosno striktnost interpretacije ispred svrhe evaluacije. To u moralu ne bi trebalo da se desi i to u njemu po definiciji nije dopušteno. Dok zakon moţe postati impotentan i kontraproduktivan tako što će zaprečiti odlučivanje kroz zahtev za striktnim poštovanjem interpretacije, dajući interpretaciji primat nad samom evaluacijom i njenom svrhom (nešto sa čime se u našoj zemlji tako često suočavamo), u moralu to nije moguće – i kada se dešava predstavlja poništenje morala i uvoĎenje supstituta koji, iako funkcioniše kao moral i izgleda kao moral zapravo predstavlja njegovu malignu transformaciju. Takva mogućnost se faktički ispoljava u svakodnevnom, ekonomskom, političkom, pravnom i, zapravo takoĎe, religijskom ţivotu stalno iznova: kao svoĎenje morala na neku drugu vrstu vrednovanja (jednu od gore navedenih), što se dešava tako što se interpretaciji da primat u odnosu na evaluaciju, na specifičnost i svrhu njenog osnovnog kriterijuma, gde se otvara ogromno polje za manipulaciju koja se teško vidi ali je zato, kao kancer, utoliko razornija. Ovo nas dovodi do jedne zanimljive, i vaţne, pozicije, zanimljive i teorijski i praktički, iz koje se ukazuje mogući izlaz iz ove situacije. Ta se pozicija moţe nazvati recipročna iluminacija, i sastoji se u artikulaciji i testiranju etičkih teorija prema nizu parametara koji treba da očuvaju minimum primata fakticiteta neophodan da se specifičnost vrednosnog kriterijuma očuva a ipak postigne neka zadovoljavajuća formulacija interpretacije koja omogućuje njegovu primenu. Ali to je druga tema, ona više nije toliko fokusirana na pitanje same evaluacije i interpretacije kao nuţnog sastojka u njenom izvršenju (u primeni njenog kriterijuma) već se odnosi pre svega na artikulaciju etičkih teorija. Tu će se, verujem, ponovo pojaviti ista vrsta problema – npr. utilitarizam, bez obzira na svu 9 Bernard Williams je imao jedno ovakvo stanovište. Cf. Ethics and the Limits of Philosophy, 1985. 16 Jovan Babić svoju privlačnost i uverljivost, ili upravo zbog toga, će ispasti iz specifičnosti jer će zbog „kvaliteta" interpretacije ţrtvovati suštinu evaluacije, svodeći sve vrednosti na jednu ravan i gubeći specifičnost moralnog kriterijuma, uspevajući da na taj način izbegne sve one neprijatne konsekvence primata morala (nesamerljivost, netolerancija, apsolutnost). Ţrtvujući, drugim rečima, ispravnost radi dobra. Jovan Babić Filozofski fakultet, Beograd Jovan Babić Evaluation and interpretation (Summary) The existence of interests is essential in value-constitution. Reasons make it possible that something conceived becomes an object of desire. However, while we can desire anything conceivable, we can will only what is possible to realize, and agency is restricted to the scope of willing. Interpretation is a part of that process. It maintains its relevance even in matters of moral righteousness. The reason for this is that application of a criterion for any evaluation depends on what the interpretation brings from the reality. KEY WORDS: Evaluation, interpretation, reasons, reciprocal illumination