Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 1 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 KRISTIAN LARSEN Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Forbemaerkning En tolkning af "Sein und Zeit" (herefter SuZ) kraever en afklaring af vaerensspørgsmålets rolle i vaerket, thi holdningen hertil bestemmer vurderingen af de mange enkeltanalyser, der indgår deri. Essayets tese er, at vaerensspørgsmålet er baerende i hele SuZ – hvilket ikke er så indlysende, som det måske synes. En raekke tolkninger har søgt at vise, at vaerensspørgsmålet er et pseudospørgsmål, der bør glemmes, men at de enkelte analyser i SuZ i sig selv er interessante1. Andre tolkninger går ud fra, at vaerensspørgsmålet selv aldrig bliver stillet i SuZ, men at der kun foretages en analyse af Dasein2. Derfor bliver det et mål at vise, at de to hovedopgaver i SuZ, Daseinsanalysen og destruktionen af ontologiens historie, ikke er to hinanden uafhaengige momenter, der hver isaer skal forberede grunden ud fra hvilken vaerensspørgsmålet skal stilles, men derimod er selve udfoldelsen af vaerensspørgsmålet. Denne laesning af vaerket forudsaetter, at Daseinsanalysen ikke er en analyse af den menneskelige subjektivitet, således at "Dasein" må forstås som et "ontologisk velafklaret subjekt" (på trods af, at SuZ selv til tider peger i retning af denne udlaegning, jvf. SuZ 111), men at "Dasein" derimod er et udtryk for en bestemt struktur, nemlig sammenhaengen mellem et vaerendes (menneskets) vaeren og vaeren i det hele taget, der muliggør enhver vaerensudlaegning3. Daseinsanalysen er da analysen af erfaringen af vaeren, den erfaring, der ligger til grund for den filosofiske taenkning, og målet med analysen viser sig da at vaere sammenfaldende med målet for destruktionen af ontologiens historie: at stille vaerensspørgsmålet på nyt, eller rettere at lade det udfolde sig som spørgsmål. Essayet falder i tre hovedafsnit. Først bestemmes målet for SuZ i grove traek (§1), derefter gennemgås Daseins åbenhed (erschlossenheit) for en erfaring af vaeren (§2) og endelig fremstilles åbenhedens 'lukning' gennem den antikke ontologi, grundlaget forog destruktionen af denne (§3). Hvad angår Heideggers egenartige terminologi har jeg så vidt muligt søgt at anvende de gaengse danske oversaettelser. Hvor dette ikke har vaeret muligt, har jeg søgt at oversaette termerne til et dansk ord, der gengiver så meget af den tyske terms indhold som muligt. Teksthenvisninger foretages på følgende måde: Heideggers vaerker angives i selve teksten via en forkortelse, hvis opløsning findes i litteraturlisten, alle andre tekster angives i fodnoter. § 1 Målet i "Sein und Zeit" a) Vaerensspørgsmålet. Allerede i det lille tekststykke, der indleder SuZ, anslås en afklaring af spørgsmålet om vaerens mening (Sinn) som afhandlingens sigte. Dette spørgsmål (die Frage nach dem Sinn von Sein) skal stilles på ny, som det hedder. Vaerensspørgsmålet er således allerede her fastlagt som grundlaget for hele afhandlingens struktur. Efter det korte tekststykke følger en indledning, der søger at praecisere betydningen af dette spørgsmål: hvad formålet med det er, og hvorledes det skal udfoldes. Skal man tro Heidegger, er spørgsmålet om vaerens mening ikke et tilfaeldigt spørgsmål, men derimod det mest grundlaeggende af alle spørgsmål: det er spørgsmålet, der holder den filosofiske forskning i live (SuZ 2 og 9). Spørgsmålet er imidlertid ikke laengere noget, man tematisk undersøger – thi de svar, den graeske filosofi gav på spørgsmålet om, hvad det vaerendes vaeren er, er blevet videreført som selvindlysenKristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 2 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 de sandheder. At 'vaekke' spørgsmålet igen er dermed det samme som at problematisere det selvindlysende ved disse svar. Men her opstår der et problem: svarene, der er overleveret fra den graeske taenkning (Heidegger taenker primaert på Parmenides, Platon og Aristoteles), medfører, at selve spørgsmålet om vaerens mening ikke laengere kan stilles. Man mener, at vaeren er noget, der ikke kan begribes, således som noget vaerende kan4; derfor kan man heller ikke spørge til det (SuZ 2). Imod denne fordom betoner Heidegger, at det forhold at vaeren ikke kan begribes som noget vaerende blot viser vaerens gådefuldhed, ikke at der ikke er grund til at spørge om det. Heidegger haevder nu, at vi forudgående (immer schon) lever i en forståelse af vaeren, enhver forudsaetter denne forståelse i udsagn så som "himlen er blå", "jeg er glad" (SuZ 4). Denne forståelse kaldes for en forontologisk forståelse. Det er denne forudgående forståelse, der muliggør al ontologi. Ontologien (eller metafysikken, hvilket her kan laeses synonymt) undersøger det vaerende som vaerende (on hē on, ens qua ens)5, den undersøger det vaerende i kvalitet af at vaere vaerende. Man kan opdele det vaerende i forskellige regioner (legemer i bevaegelse, matematiske relationer etc.) og man kan dermed tale om regionalontologier, ontologier, der bestemmer forskellige arter af vaerender som vaerender, udlaegger dem ud fra grundforfatningen af deres vaeren (SuZ 10). Alle disse, der løber forud for enkeltvidenskaberne, bunder således i en forståelse af, hvad det vaerendes vaeren vil sige, thi det er ud fra denne, at de bestemmer de enkelte (videnskabelige) regioner. Vaerensspørgsmålet kan da i første omgang siges at vaere forsøget på at artikulere denne grundliggende forståelse, der skal muliggøre en tematisk undersøgelse af, hvad der forstås ved vaeren. Sagt anderledes: vaerensspørgsmålet er forsøget på at artikulere den grund, der muliggør ontologien, men som denne ikke selv artikulerer, fordi den forudsaetter den6. Dermed kan Heidegger sige, at projektet i SuZ er fundamentalontologisk (SuZ 13, 131), ikke så meget fordi det skal give videnskaberne et nyt grundlag (denne betydning er også intenderet i SuZ, men synes at glide bort i Heideggers senere forfatterskab), som fordi det skal undersøge det grundlag, de bygger på: vaeren. b) Destruktionen af ontologiens historie Forud for den tematiske analyse af vaerensbegrebet, der er målet for SuZ, er vi allerede i besiddelse af en vag forståelse af vaeren. Det haevder Heidegger som et faktum (SuZ 5). Det er denne erfaring af vaeren, der muliggør filosofisk taenkning. Herudfra øser filosofien sine begreber og resultater (SuZ 2 og 21), men problemet er, at disse begreber og resultater netop tildaekker den kilde, de kommer fra. Hvis vaerensspørgsmålet overhovedet skal kunne stilles, kraeves der derfor en destruktion af det overleverede indhold fra den graeske ontologi (SuZ 22). Denne destruktion skal ikke forstås som en negation af fortiden, men som en opblødning af en forhaerdet tradition, der er blevet fastlåst i dogmer, for at nå frem til det grundlag, den står på7. Heideggers kritik retter sig derfor ikke så meget mod tidligere filosoffer, som den retter sig mod den forståelse, vi har af dem idag (das "Heute") – den retter sig mod 'skole-' eller 'standpunktsfilosofien', der tager de svar, de forskellige filosoffer har givet på forskellige problemstillinger, som det vaesentlige, men glemmer at se på, hvad det er for problemer disse svar er svar på. Destruktionens mål er således at frigøre den vaerensforståelse, som traditionen bygger på. Dermed er destruktionen selv en del af vaerensspørgsmålets udfoldelse, og ikke blot en afvisning af forskellige filosofiske 'systemer', da den er med til at fremvise den forståelse af vaeren, som den metafysiske tradition er udsprunget af. Dermed kan denne forståelse også vurderes i forhold til den vaerensforståelse, SuZ overordnet stiler mod. Det vil sige, at den graeske ontologi, der ifølge Heidegger stadig er målestok for vores vaerensforståelse (SuZ 21), kan problematiseres ud fra en indsigt i, hvad den udspringer af.8 c) Daseins-analysen Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 3 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 Vi er som sagt altid i besiddelse af en (omend vag) vaerensforståelse. Samtidig haevder Heidegger, at vaeren altid er noget vaerendes vaeren (SuZ 6), man kan derfor ikke få noget at vide om vaeren uden at undersøge noget vaerende. Undersøgelsen må derfor vaelge et tematisk vaerende at analysere. Da vi selv, som spørgende, er i besiddelse af den vaerensforståelse, der i det hele taget muliggør vaerensspørgsmålet (SuZ, 200), er det oplagt at undersøge det vaerende, vi selv er. Dette vaerendes vaeren kalder Heidegger for Dasein. Det er naerliggende at antage, at "et vaerende, os selv", må betyde noget i retning af et "subjekt". Men dette er misvisende. Dasein er ikke et andet udtryk for menneske, subjekt el. lign., men derimod et udtryk for en bestemt struktur, nemlig den, der muliggør vores vaerensforståelse.9 Hvorfor må dette ikke kaldes for et subjekt? Fordi begrebet "subjekt" af sig selv – i hvert fald ifølge Heidegger – implicerer en bestemt filosofisk tese. Det grundliggende problem indenfor filosofien er ifølge denne et erkendelsesteoretisk problem – hvorledes kan vi vide, at bevidstheden, forstået som et subjekt, opnår en adaekvat erkendelse af et objekt? (SuZ 59). Inden for denne problematik kan man utvivlsomt give en maengde forskellige besvarelser. To velkendte eksempeler på opfattelser er, at subjektet ikke er i stand til at 'komme ud' til objekterne som de er i sig selv, eller at objekter slet ikke eksisterer bevidsthedsuafhaengigt, men kun konstituerer sig for en bevidsthed. I det første tilfaelde bliver subjektet el. bevidstheden at ligne med en art beholder, der blot modtager sanseintryk fra en udenforstående 'verden', som i øvrigt er os totalt ukendt (primaert en 'teori' man møder som stråmand i analytisk orienterede indføringer i teoretisk filosofi), i den anden ses bevidstheden som en akt-fuldbyrder (Aktvollzieher),10 der gennem sin aktivitet konstituerer virkeligheden. Ifølge Heidegger er begge teorier blot "fortaellinger", der ikke forklarer noget. Thi idéen om en "subjektobjekt-relation" er i sig selv en forudsaetning, man tager for givet, uden at man undersøger, hvad dens grundlag er (SuZ 59).11 "Dasein" er netop et forsøg på at udtrykke en åbenhed for erfaringen af vaeren, der hverken er at forstå som en passiv modtagelse af sanseintryk eller som aktiv, intentionalt rettet, bevidsthed. Lidt poetisk kan man sige, at Dasein er det vaerendes erfaring af sin egen vaeren. Heidegger benaevner i første omgang Daseins vaeren som existens (SuZ, 12). Dette er et udtryk for, at Dasein ikke kan bestemmes som en ting eller substantialitet (SuZ, 212), men derimod altid er nødt til at vaere sin vaeren, at forholde sig til den.12 Derfor kan Heidegger sige, at Dasein altid forstår sig selv ud fra en mulighed for at vaere el. ikke vaere sig selv. Disse formuleringer har givet anledning til den senere eksistentialistiske udlaegning af Heidegger, primaert repraesenteret ved J. P. Sartre (og herhjemme ved K. E. Løgstrup). Heideggers sigte skulle da vaere at opfordre den enkelte til at leve et egentligt liv, at tage ansvaret for det i egen hånd. Det kan ikke helt afvises, at der er en tendens i denne retning i SuZ, men den senere tolkning skyldes nok naermest, at Heideggers terminologi kan misforstås (også fordi mange af termerne er lånt fra S. Kierkegaard). Thi for Heidegger handler det ikke om et enkelt menneskes autentiske eksistens, men derimod om en blotlaeggelse af menneskets 'vaesen', dvs. dets vaerensforhold. Hvis Daseins vaeren er en forståelse af vaeren, vil spørgsmålet om en egentlig el. uegentlig existens ikke sige andet, end forskellen på at have en åbenhed for vaeren hhv. at vaere lukket heroverfor gennem 'forfaldet' til at udlaegge sin vaeren efter andre vaerender. Det at Dasein har et forhold til sin egen vaeren (existens) og at denne er det samme som vaerensforståelsen, er dog ikke ensbetydende med, at Dasein er i besiddelse af en explicit afklaring af, hvad vaeren vil sige: tvaertimod. Daseins vaeren er snarere fastlåst i en bestemt vaerensforståelse, der umuliggør en forståelse af dets egen vaeren. Som foreløbigt postulat kan det siges, at Daseins vaerensforståelse fastlåser sig selv i en orientering mod det forhåndenvaerende, mod substanser13, hvilket gør, at Dasein udlaegger sig selv som forhåndenvaerende, som sjaelesubstans, person, transcendentalt subjekt el. lign. Denne fokusering tildaekker netop Daseins vaeren, hvilket umuliggør en erkendelse af den forontologiske forståelse. Dermed er der peget på det paradoksale forhold, at Daseins egen vaeren netop er grundlaget for tildaekningen af dets vaeren, og således af erfaringen af vaeren i det hele taget (SuZ 16). En vaekkelse af vaerensspørgsmålet kraever derfor en afklaring af Daseins vaeren. Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 4 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 Denne afklaring kan dog kun finde sted ud fra den forontologiske forståelse af vaeren. At dette skulle vaere en cirkelslutning afviser Heidegger. Godt nok forudsaettes en forståelse af vaeren i afklaringen af Daseins vaeren, samtidig med, at afklaringen af Daseins vaeren skal tjene til at belyse forståelsen af vaeren (SuZ, 314), men det viser blot problematikkens saerlige struktur. Der er ikke tale om en deduktiv afledning fra faste principper (SuZ 8), men derimod om en (hermeneutisk) frilaeggelse af en struktur (existentialiteten14), der medbestemmer selve frilaeggelsen. §2 Åbenhed og vaeren a) Åbenhed: befindtlighed, forståelse og tale SuZ's første afsnit er en forudgående analyse af Dasein. Den er forudgående i den forstand, at den tager udgangspunkt i det konkrete, gennemsnitlige (durchschnittliche) Dasein, for at nå frem til en bestemmelse af Daseins vaeren. Dette skal føre til en forståelse af vaeren i det hele taget, og denne forståelse skal derefter anvendes på den tidligere udførte Daseinsanalyse: analysen skal gentages på et "højere niveau" (SuZ, 17, 183, 304). Det første afsnit er derfor en fremadskridende afklaring af Daseins vaeren, mens andendelen gennemspiller temaer fra førstedelen under tidslighedens vinkel. Heidegger karakteriserer Daseins vaeren eller grundkarakter som vaeren-i-verden (SuZ, 53), en term, der står for en struktursammenhaeng. Det er analysen af denne sammenhaeng, der udgør resten af SuZ's førstedel. Allerede da termen introduceres, gør Heidegger opmaerksom på, at der nok er tale om et sammenhaengende faenomen, men at det kan betragtes ud fra forskellige strukturmomenter. I alt opregnes tre forskellige momenter: verdens verdenslighed15, vaeren-i-verden som medog selvvaeren (spørgsmålet om hvem der er i verden), og vaeren-i som sådan. Det sidste af disse tre har en forrang. Derfor vaelger Heidegger også kort at diskutere hvad vaeren-i vil sige, før han går i gang med selve analysen af de forskellige momenter. Vaeren-i er et udtryk for Daseins vaeremåde, og det må holdes adskilt fra en anden vaeremåde, der tilkommer "ting": "vaeren i ..." (SuZ, 54). Hvor man kan sige om en "ting" at den er "i" en anden, kan dette aldrig siges om Dasein med fuld ret, thi Dasein er aldrig blot noget forhåndenvaerende el. vedhåndenvaerende. Heidegger udtrykker dette ved at sige, at "i" i den gaengse betydning af, at noget er "i" noget andet, er en kategorial bestemmelse, dvs. en bestemmelse af noget ikkedaseinsmaessigt vaerende, mens vaeren-i er et existentiale, da det er en bestemmelse af det vaerende, der er kendetegnet ved at existere, Dasein (SuZ, 44). Dasein er således vaerensmaessigt forskellig fra andre vaerender, da det er kendetegnet ved at have et forhold til vaeren. Det er netop dette vaerensforhold udtrykket "vaeren-i" skal udtrykke. Anderledes sagt er vaeren-i et udtryk for Daseins åbenhed for vaeren. Så lad os se hvad denne åbenhed består i. Vaeren-i kan udtrykkes på følgende måde: Da Dasein existerer, kan Dasein siges at vaere sit "der"16 (Da). Dasein kan derfor opdeles som Da-sein. Dette "der" skal udtrykke at Dasein, i modsaetning til noget forhåndenel. vedhåndenvaerende, der er "i" verden, er kendetegnet ved at åbne verden, således at andre vaerender i det hele taget kan fremtraede "indenfor" (innerhalb) verden i deres vaeren (SuZ, 55, WiM 38). Daseins "der" er dermed et andet udtryk for Daseins åbenhed for vaeren, og "der" kan ses som synonymt med "vaeren-i" (SuZ, 133). Som Hermann gør opmaerksom på17 må "der" forstås både som Da-seins åbenhed for vaeren og som vaerens åbenhed for Da-sein. Hvorledes dette er at forstå bliver klart ved en gennemgang af de vaeremåder, der er konstituerende for "der'et" (SuZ, 131). Disse er befindtlighed18 (Befindlichkeit) og forståelse (Verstehen), der begge siges at vaere bestemt gennem tale (Rede). Under befindtlighed forstår Heidegger det, vi til daglig erfarer som stemninger. Traditionelt har man opfattet stemninger som blotte ledsagefaenomener til teoretisk hhv. praktisk erkendelse. De er blot en art subjektiv farvning af det erfarede sagforhold. Heidegger haevder i modsaetning hertil, at befindtligheden "indeholder en kognitivitet af den fundamentalest taenkelige art".19 Stemningen er ikke blot en "subjektiv farvning" af "verden", men derimod selve den måde verden åbnes på for Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 5 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 Dasein. Og denne åbning er langt mere vidtfavnende, end enhver teoretisk erkendelse (SuZ, 136). Det, der åbnes, er Daseins faktiske existens, "at det er og er nødt til at vaere"(SuZ, 134). Derfor kan befindtligheden også kaldes for fakticiteten (SuZ, 135). Deri ligger, at stemningen lader Dasein erfare sin egen kastethed (Geworfenheit) ind i sit "der", dvs. ind i verden, der allerede er udlagt, men som Dasein er nødt til at forholde sig til. Det vil sige, at stemningen åbenbarer Daseins struktur af vaeren-i-verden, og Heidegger kan derfor sige, at stemningen lige oprindeligt åbner verden, meddervaeren (Mitdasein) og den egne existens, der netop udgør de tre strukturmomenter i vaeren-iverden (SuZ, 137). Denne åbning, som stemningen leverer, er ikke noget Dasein selv vaelger at udføre, tvaertimod overfalder stemningen pludseligt, uden at man ved hvor den kommer fra (SuZ 136). Denne åbenhed muliggør, at Dasein i det hele taget kan møde vaerender i verden.20 Gennem befindtligheden lader Dasein sig angå af indenverdenslige vaerender (f.eks. frygter eller elsker det noget), der derved frigives i deres vaeren, og Dasein kan siges gennem befindtligheden at vaere udleveret eller forvist til verden (SuZ, 139). Denne åbning af verden er ikke blot noget, der sker engang imellem, men derimod en grundhaendelse i Dasein (WiM, 33); det er her det vaerende åbenbarer sig i sin helhed (VWW, 19). Med dette tager Heidegger afstand fra en idealistisk tese om et subjekt, der må forstås som verdenskonstituerende (som aktfuldbyrder) samtidig med, at han tager afstand fra en idé om et subjekt, der primaert påvirkes af en "udenforstående" verden. Dasein er netop et udtryk for en åbenhed for alle de tre naevnte strukturmomenterverden, vaeren med andre og den egne existenshvorved vaerender kan fremtraede i deres vaeren. Dasein er alle tre strukturmomenter, hvorfor verden ikke er noget, der "står overfor" Dasein. At Dasein således er åbnet betyder dog ikke, at det automatisk har erkendt sin egen vaeren, tvaertimod viger det faktisk existerende Dasein oftest tilbage fra det, som stemningen åbenbarer. Forståelse er det naeste moment, der udgør "der'ets" vaeren. Forståelse må ikke ses som en mulig erkendelsesart, men snarere som et existentiale, der muliggør enhver form for erkendelse. Hvori består forståelsen? I daglig tale siger vi, at det at forstå sig på noget er at kunne noget. Det, Dasein kan som forståelse, er at forstå sig på vaeren som mulighed eller generelt på muligheder. I forståelsen kan Dasein åbne vaerender op efter deres muligheder dvs. udlaegge dem efter disse. Daseins forståelse af det vaerende (også sig selv) ud fra muligheder betyder, at Dasein kan siges at vaere muligvaeren (Möglichsein). Mulighederne er dog ikke selvvalgte, men nogle Dasein som befindtlig er kastet ind i, de er der forudgående (SuZ, 144). Dasein svarer igen på disse muligheder, hvorfor Heidegger siger, at forståelsen er bestemt som Daseins udkast (Entwurf). Med en vis ret kan man sige, at befindtligheden er den passive og forståelsen den aktive side af Daseins åbenhed for vaeren. Forståelsen er Daseins frihed eller existentialitet, der svarer på den kastethed (fakticitet), det befinder sig i. Derfor siger Heidegger, at "der'ets" vaeren er et kastet udkast (SuZ, 148). Da al bestemmelse af vaerender grunder i forståelse, også den teoretiske bestemmelse, der åbner det forhåndenvaerendes vaeren, er forståelse mere primaer end den rene anskuen af forhåndenvaerender ("genstande"), dvs. end den teoretiske erkendelse, som har haft en forrang i den filosofiske tradition. Selv den faenomenologiske "vaesensskuen" bunder i forståelse (SuZ 147). Dermed kan termen "forståelsen" ses som et forsøg fra Heideggers side på at artikulere vaerensforståelsen som grundlag for al erkendelse. Samtidig er påpegningen af, at forståelsen er en forståelse ud fra muligheder et opgør med den graeske filosofi. Man skelner klassisk mellem en potentiel og en aktuel erkendelse, hvor den aktuelle har en højere ontologisk status, end den blot potentielle. Heideggers pointe er, at den aktuelle erkendelse udelukkende er mulig, fordi Dasein primaert er potentiel erkendelse (som Möglichsein).21 Samtidig er det tilfaeldet, at den aktuelle erkendelse tildaekker den potentielle erkendelse, da Dasein og verden ikke ses i sin mulighed (som frie22), men derimod som bestemte "genstande". Forståelsen har selv mulighed for at blive udbygget (SuZ, 148). Dette kaldes for udlaegning. Udlaegningen er udarbejdelsen af mulighederne, der "ses" i forståelsen. Eksempelvis kan noget vedhåndenvaerende (grej, zeug), der i forståelsen er åbnet i sin vaeren som vedhåndenvaerende, gøres til genstand for en eksplicit bestemmelse: dette vedhåndenvaerende er til at hamre med. UdlaegninKristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 6 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 gen bestemmer her det forståede ud fra strukturen noget som noget (SuZ, 149). Forståelsen, der ligger til grund for udlaegningen, er bestemt af en forudgående struktur (Vorhabe,Vorsicht og Vorgriff)23, der bestemmer, hvorledes det, der skal udlaegges, i det hele taget kan udlaegges, dvs. at visse muligheder på forhånd er valgt for udlaegningen. Dermed ses det, at en udlaegning aldrig er en forudsaetningsløs fatten af noget givet. I udlaegningen af noget udlaegges det ud fra en horisonti tilfaeldet med noget indenverdensligt (forhåndenel. vedhåndenvaerende) er denne horisont verden, forstået som betydningssammenhaeng. Denne horisont kalder Heidegger også for mening, som kan siges at vaere det, en udlaegning foretages henimod (SuZ, 151). Dette fører til en foreløbig afklaring, hvad angår vaerensspørgsmålet: Når der spørges om vaerens mening, spørges der blot til vaeren selv, såfremt vaeren slår ind i Daseins forståelighed (SuZ, 152). Anderledes formuleret er spørgsmålet om vaerens mening spørgsmålet om, hvorledes Dasein erfarer vaeren, ud fra hvilken horisont vaeren er forståeligt (SuZ, 231). Da meningen er forudgående struktureret, vil det sige, at det, der skal udlaegges, allerede er bekendt (om end ikke erkendt), før den konkrete udlaegning finder sted. Det maerkvaerdige forhold, at vi allerede er i besiddelse af en forståelse af vaeren, forud for den tematiske undersøgelse deraf, viser sig således at vaere et centralt faenomen for forståelsen. Forståelsesstrukturen er en "cirkel", da der ikke er tale om en deduktiv slutning fra praemisser, men derimod om en frilaeggelse af noget allerede bekendt.24 En sådan type erkendelse anses ofte at vaere "uvidenskabelig" el. "ulogisk", da en cirkelslutning (et argument, hvor det, der skal bevises, selv er praemis for beviset) kan bruges til at bevise hvad som helst. Men Heidegger haevder radikalt, at al erkendelse overhovedet bunder i en sådan cirkel, der dog ikke er en "cirkelslutning", men derimod Daseins ontologiske struktur25, der muliggør erfaringen af det vaerendes vaeren. Derfor gaelder det ikke om at udelukke cirklen fra erkendelsen, men derimod om at komme "rigtigt" ind i den, dvs. ikke lade den forudgående struktur, der bestemmer udlaegningens mulighed, styres af tilfaeldigheder og det "man" mener om en sag, men derimod at udvikle den ud fra sagen selv26 (SuZ, 153). Dvs. at opgaven er at "kontrollere" den hermeneutiske situation. Dette gaelder i saerdeleshed i udlaegningen af vaerens mening, hvor det "man" mener, er det den filosofiske tradition har ophøjet til dogmer. Opsumerende kan det om befindtlighed og forståelse siges, at befindtligheden er den måde hvorpå Dasein forudgående er åbnet for vaeren, så det kan komme os i møde, idet Dasein igennem stemninger erfarer verden og sig selv, mens forståelsen er den måde hvorpå Dasein kan udlaegge den fremmødte vaeren. Anderledes sagt existerer Dasein åbent (forstående) i vaerens åbenhed (gennem befindtligheden).27 Dette udtrykker Heidegger også ved at sige, at Dasein er oplyst (Gelichtet), og det er denne "lysning" der muliggør, at andre vaerender kan "belyses" (SuZ, 133, 352). Talen er det sidste af de tre momenter, der konstituerer "der'ets" vaeren. For at bestemme talen er det nødvendigt først at se på udsagnets struktur.Heidegger gennemgår denne, for at påvise en saerlig problematik: spørgsmålet om sandhed. Thi traditionelt opfattes udsagnet som det "sted" sandheden er (SuZ, 154). Sandhed opfattes som et udsagns overensstemmelse med et sagforhold.28 For at vurdere denne påstand, må man selvfølgelig klargøre, hvad et udsagn i det hele taget er. I første omgang bestemmer Heidegger udsagnet som påvisning. Dette haevder Heidegger er i overensstemmelse med den graeske idé om logos (som Heidegger oversaetter med tale) som apofansis: at lade noget vise sig fra sig selv, at lade et vaerende vise sig i sin vaeren.29 Herudfra kan man så komme til udsagn som praedikation, der vaesentligt bestemmer et vaerende som noget (f.eks. "hammeren er for tung"). Dette er en indskraenkning af påvisningen, således at den fokuserer på en bestemthed ved de vaerender, der viser sig (SuZ, 155). Endelig kan udsagn forstås som meddelelse af noget, en måde at lade nogen "se med", man "deler" det påviste vaerende med andre. Dette gøres gennem en udtalelse af udsagnet, der så kan siges videre af andre, uden at disse andre selv behøver at have begrebet, hvad de siger videre. Kredsen af "seende" kan således udvides, men med fare for, at det oprindeligt "sete" bliver tildaekket igen.30 Disse tre bestemmelser sammenfatter Heidegger i ét, så definitionen på et udsagn lyder: "mitteilend bestimmende Aufzeigung." (SuZ, 156) Heidegger haevder nu, at udsagnet ikke selv er det, der opdager det vaerende (og dermed er sandhedens "sted"), men at udsagnet snarere bunder i den forudgående åbenhed af verden, i Daseins vaeren-i-verden. Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 7 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 Udsagnet bygger på forståelsen af det påviste vaerende, dvs. at udsagnet også er struktureret gennem Vorhabe (med det vaerende, der skal påvises), Vorsicht (der afgør, hvorledes det vaerende kan bestemmes) og Vorgriff (thi udsagnet kraever en begrebslig artikulation, der allerede er bestemt gennem sproget). Udsagnet kan dermed bestemmes som en saerlig type udlaegning. Men denne type aendrer tillige udlaegningen, hvilket Heidegger illustrerer ud fra et eksempel fra logikken (SuZ, 157). Det kategoriske udsagn x er y bestemmer x som havende egenskaben y. Men i den hverdagslige, brugende omgang med vedhåndenvaerender opfattes disse ikke primaert som havende egenskaberde udlaegges primaert som egnede hhv. uegnede til en opgave. Tillaeggelsen af egenskaber er et graensetilfaelde af denne udlaegningsform, der kun kan ske, ved at der sker en aendring af forehavendet med grejet (Zeug)det man før havde vedhånden, som noget man kunne bruge til noget, bliver til udsagnets "hvorom" (SuZ, 158, 360), bliver til en "genstand", der kan praediseres visse "egenskaber" om. Man sigter efter det forhåndenvaerende (substansen) i det grej, man bruger. Derved er der sket en aendring i den "som"-struktur, der kendetegner udlaegningen (noget som noget). Det som, der før greb ud i en betydningssammenhaeng, for at bestemme grejet som hammer, bord, pen etc., afskaeres nu fra denne sammenhaeng, for at gøre grejet til noget blot forhåndenvaerende, der kan bestemmes som havende "egenskaber". Heidegger siger derfor, at det apofantiske "som", der kendetegner udsagnet, oprindeligt bunder i den forstående udlaegnings "som", i det hermeneutiske "som". Dette betyder, at den teoretiske erkendelse af noget langt fra er den oprindelige tilgang til det, men tvaertimod bunder i den brugende omgang. Derfor kan sprogets "logik" siges at have sine rødder i den existentiale Daseinsanalyse. Derfor haevder Heidegger, at den antikke ontologis metodiske basis ikke er oprindelig i sin tilgang til vaeren, men diktatorisk bestemmer vaeren som forhåndenhed (SuZ, 160).31 Heidegger kan derfor sige, at den klassiske korrespondensteoretiske definition af sandhedintellektets overensstemmelse med objektet (VWW, 8)er definitionen på en afledt form for sandhed, mens den primaere sandhed er Daseins afdaekken af vaerender, som selv bunder i Daseins åbenhed for vaeren. (SuZ, 220 og 227). Med denne afvisning af det traditionelle sandhedsbegreb, der overleveres som Aristoteles' definitionen (men iflg. Heidegger ikke er det), kan analysen af udsagnet ses som en proces i destruktionen af ontologiens historie. Heideggers analyse af udsagnet fører til en bestemmelse af udsagnet som artikuleret meddelelse, hvorved han angiver, at sproget har sine rødder i Daseins åbenhed. Sproget bunder selv i talen (Rede), der siges at vaere lige oprindelig med befindtligheden og forståelsen, ja tilmed ligger dem til grund. Talen er artikuleringen af mening, hvor mening skal forstås som den horisont noget kan forstås ud fra. Anderledes sagt er talen den betydningsmaessige opdeling af vaeren-i-verdens (Daseins) befindelige forståelighed (SuZ, 162). Talen artikulerer den struktur, der åbenbarer sig i befindtligheden og udlaegges gennem forståelsen. Derved kommer det forståelige til orde (SuZ, 161). Det er først i udtalelsen af talen at sproget opstår. Men da Dasein er faktisk eksisterende, har det udtalt sig, der findes sprog, som Dasein i sin fakticitet er kastet ind i, og disse sprog indeholder en forudgående udlaegning af vaeren.32 b) Daseins vaeren: Sorge Efter at have afsluttet analysen af vaeren-i-verden med analysen af strukturmomentet vaeren-i, søger Heidegger at nå frem til et fundament, der kan sikre, at de forskellige momenter, der udgør vaeren-i, kan ses som en enhed, således at vaeren-i-verden kan fastholdes som strukturhelhed (SuZ, 181). Det, der spørges om, er sammenhaengen af existentialitet (forståelse) og fakticitet (befindtlighed). Anderledes sagt spørges der efter enheden af Daseins vaeren. Det er nu blevet vist, at Daseins vaeren er en åbenhed for vaeren (derunder også den egne vaeren), og at denne åbenhed er konstitueret gennem befindtlighed (kastethed) og forståelse (udkast). Spørgsmålet er, om der er en saerlig form for åbenhed, der kan åbenbare Daseins vaeren som et enhedsmaessigt faenomen? (SuZ, 182). Hertil svarer Heidegger ja: denne åbenhed er angsten (SuZ, 185). I angsten bringes Dasein foran sin egen vaeren i kraft af sin egen vaeren. Derfor må angsten bestemmes, hvilket Heidegger gør ud fra en sammenligning med frygten.33 Hvor frygt er tilbagevigen fra noget vaerende inden for verden (meddervaeren, Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 8 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 foreller vedhåndenvaerende), er angsten Daseins vigen tilbage for sig selv. Det, der forekommer truende i angsten, er Dasein selv (SuZ, 185). Derfor er der en tendens i Dasein til at flygte fra sig selv til andre vaerender, der findes i verden.34 Hvad viser angsten? Angsten viser to ting. For det første vaeren-i-verden som sådan, dvs. Daseins fakticitet. Det er ikke noget vaerende, der frembringer angsten, angsten er snarere ubestemt, idet alt indenverdensligt bliver "irrelevant". Den sammenhaeng, det forog vedhåndenvaerende indgår i, synker sammen: verden mister sin betydning. At det aengstelige ikke er at forefinde noget sted (nirgends), fremtvinger verden i sin verdenslighed, fordi alt det vaerende i verden synker sammen til noget ligegyldigt. Det, der er beklemmende i angsten, er muligheden af det vaerendes vaeren i det hele taget, dvs. deres mening eller verden selv (SuZ, 187, 343). Det betyder, at Daseins åbenhed gennem kastetheden, der muliggør fremtraedelsen af vaerender i deres vaeren, i sig selv er beklemmende. Angsten åbner som modus af befindtligheden oprindeligt verden som verden. For det andet viser angsten Daseins existentialitet. I angsten synker alt indenverdensligt bort, og Dasein er derfor på en måde isoleret. Det er henvist til sin vaeren-i-verden, som existentialt er udkast mod muligheder. Angsten afslører derfor ikke blot fakticiteten, men tillige Dasein som muligvaeren. Angsten åbenbarer med andre ord Daseins mulighed for frihed til at vaelge og begribe sig selv i sin egen vaeren, dvs. muligheden af egentligheden. Igen skal dette ikke forstås existentialistisk som muligheden for at "vaelge sig selv" som den, der skal tage ansvaret for sine handlinger. Thi "jeg", forstået som et handlende subjekt, synker selv bort i angsten. Kun vaerensforholdet, Da-sein, er tilbage35 (SuZ, 188, WiM, 35). Når angsten siges at muliggøre egentligheden, skal det forstås som muligheden for, at Dasein kan forstå sig selv ud fra sin egen vaeren, der er et forhold til vaeren som sådan. Herved åbenbares verden som noget, der ikke er fastlagt, som noget Dasein må forholde sig til. Derfor er Daseins tilstand i angsten en tilstand af "uhygge", her er Da-sein ikke hjemme (es ist unheimlich36), men "står overfor" noget ukendt, der kan udlaegges. I sin gennemsnitslige hverdagslighed er Dasein "hjemme" i sin "verden" som noget fortroligt, som noget "man bor i".37 Dasein opholder sig primaert i "verden" og udlaegger sig selv ud fra indenverdenslige vaerenders vaeren. Det er denne fortrolighed, der forsvinder i angsten, hvorfor det bliver u-hyggeligt. Her tilintetgøres muligheden af at udlaegge forståelsen ud fra det, der kan besørges inden for verden (SuZ, 343). Denne u-hygge muliggør en åbenhed for de egentlige muligheder, men den fremprovokerer oftest en "flugt" ud i det fortrolige. Derfor kan Heidegger sige, at den normale, beroligede fortrolighed er betinget af det u-hyggelige; angsten er ikke et saertilfaelde, men en grundbefindtlighed, der først muliggør den fortrolige beskaeftigelse med "verden". Således kommer angsten oftest til udtryk i "forfaldet" til "verden", til beskaeftigelsen med det indenverdenslige. Angstanalysen viser sig derfor som afgørende i destruktionen af ontologiens historie, da den redegør for det forfald, der ifølge Heidegger er kendetegnende for traditionens vaerensog tidsforståelse. Angsten angår således hele vaeren-i-verden. På den ene side åbenbarer angsten verden som verden, fakticiteten, på den anden side det "isolerede Dasein", dvs. Dasein i sin egen vaeren som muligvaeren, existentialiteten. Dermed afslører angsten Daseins vaeren som faktisk existerende vaeren-i-verden (SuZ, 191). Og da angsten afslører en u-hyggelighed, gør angsten det også begribeligt, hvorfor Dasein oftest lever uden at kende til disse strukturer, hvorfor Dasein lever i et forfald til den besørgede "verden" (SuZ, 192). Denne bestemmelse af Daseins vaeren søger Heidegger nu at begribe naermere ved at sige, at Dasein, i sit vaerensforhold, er forud for sig selv (sich vorweg). Heidegger kan derfor give følgende bestemmelse af Daseins vaeren (der stort set ikke lader sig oversaette til dansk): Sich-vorweg-schon-sein-in-(der-Welt-) als Sein-bei. I sin existentialitet er Dasein altid forud for sig selv (Sich vorweg), men grundet fakticiteten er denne frihed til muligheder "bundet" ind i en allerede åbnet verden (schon-sein-in). Dermed er Dasein "ude over" sig selv, ved de "ting" (Sein bei...), der findes i verden og som Dasein dermed kan besørge. Denne struktur, der er bestemmelsen af Daseins vaeren, kalder Heidegger for Sorge. Med den er der nået en foreløbig tilfredstillende bestemmelse af Daseins vaeren, thi i bestemmelsen indgår de momenter, der hidtil er blevet karakteriseret ved Dasein (existentialitet og fakticitet), samtidig med at den redegør for, hvorfor Dasein normalt ikke "kender til" sin egen vaeren, men uegentligt beKristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 9 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 stemmer sin vaeren ud fra andre vaerenders vaeren, dvs. forfalder. Dog viser de tre momenter i bestemmelsen, vaeren-forud-for-sig... allerede-vaeren-i... som-vaeren-ved..., at dette faenomen er kendetegnet ved en strukturel opdeling (SuZ, 196), og det bliver et spørgsmål, om det ikke er muligt at traenge frem til et endnu mere grundliggende faenomen, der baerer Sorge-strukturens helhed? c) Tidsligheden som fundament for Sorge-strukturen Skal Daseins vaeren bestemmes kraever det, at Dasein ses i sin helhed. Men dette synes at udgøre et problem i og med, at Daseins vaeren er konstitueret ved forståelse. Thi forståelsen indebaerer netop, at Dasein forstår sig på muligheder, at Dasein er forud for sig selv (sich vorweg), og dermed på en måde er mere, end det er på et givet tidspunkt (SuZ, 145). Hvordan skal man da bestemme Dasein i sin helhed? (SuZ, 236). Daseins vaeren forhindrer tilsyneladende selv, at den gives en tilfredsstillende bestemmelse. Heidegger haevder nu, at Dasein kan begribes i sin helhed, hvis det begribes som en vaeren til døden (Sein zum Tode). Dødsanalysen er en af de mest berømte og berygtede analyser i SuZ. Men for at forstå den er det vaesentligt at se på, hvilken plads denne analyse har i den overordnede komposition. Der er tale om et ontologisk begreb, der kraever sin egen saerlige afklaring indenfor Daseinsanalysen. Det, der spørges om, er således en bestemt vaeremåde for Dasein, nemlig vaeren til døden. Der er således ikke tale om en biologisk, psykologisk el. teologisk konkret død (SuZ, 248). Døden må derimod begribes som den yderste mulighed for Dasein, nemlig muligheden for ikke laengere at kunne, ikke laengere at have muligheder, og det er karakteristisk, at så laenge Dasein er, dør det også (SuZ, 254, 259). Dasein er ud fra sine muligheder, men disse muligheder forsvinder hele tiden, de ophører med at vaere muligheder. Dasein forholder sig egentligt (dvs. ud fra den egne vaeren) til dette ved at løbe forud (vorlaufen) i døden (SuZ, 262). Dette er ikke en stoisk "seen døden iøjnene", men en reel erkendelse af, at mulighederne, der åbnes gennem Daseins existentialitet, er tidsligt bundne. Mulighedernes yderste mulighed er, at de ikke laengere er muligheder. Herved forstår Dasein, at det ikke blot har en ende, men eksisterer endeligt (SuZ, 329).38 Dasein er ikke "haevet over tiden", men grundlaeggende tidsligt. Ved at løbe forud i døden kan Dasein således få et oprigtigt forhold til sine muligheder, i stedet for fantastisk at antage, at mulighederne er uendelige. Denne forløben peger på et tidsligt element i Daseins Sorge-struktur, nemlig fremtiden. Og i sidste ende tjener analysen af vaeren til døden udelukkende det formål at fremhaeve denne tidslighed39, som skal muliggøre den endelige afklaring af Daseins vaeren. Denne afklaring betegnes som en afklaring af Sorge-strukturens mening (SuZ, 323). Som allerede naevnt er mening den horisont, hvorudfra noget forstås (SuZ, 151, 324). At frilaegge Sorgestrukturens mening vil dermed sige at frilaegge den horisont, hvorudfra Sorgens elementer existentialitet (Sich-vorweg-), fakticitet (schon-sein-in-(der-Welt-)) og forfald (als Sein-bei (innerweltlich begegnendem Seienden)) kan forstås som et sammenhaengende faenomen. Denne horisont må således "fange" Sorge-strukturens momenter. Grundet existentialiteten er Dasein forud for sig selv og dette peger som sagt på fremtidighed. Dasein er derfor, grundet forståelsen, fundamentalt set fremtidig (Zukunftig). I den egentlige forudløben i sine muligheder, forudløben i døden, forstår Dasein, at disse muligheder er bundet til det, Dasein forudgående er bestemt som. Dasein forstår med andre ord sin fakticitet eller kastethed. At Dasein er fremtidigt, dvs. er forud for sig selv i sine muligheder, afslører således i den egentlige fremtid, at Dasein samtidigt er fortidigt (Gewesenes); det opdager det, det allerede har vaeret (bin-Gewesen).40 Ud fra denne forståelse åbnes den konkrete situation, Dasein er i; i nutiden (Gegenwart41) fremtraeder de indenverdenslige vaerender i deres naervaer (Anwesenheit) som noget der kan besørges (SuZ, 326). Denne struktur, at Daseins fremtidighed i sin vaeren forud for sig selv fortidigt vender tilbage til sig selv, for at frigøre nutiden, er selve tidsligheden. Og det er denne tidslige bevaegelse, der muliggør Sorge-strukturens forskellige momenter. Dermed ses det, at tidsligheden er horisonten for den vaerensforståelse, der er karakteriseret ved "der'ets" åbenhed. Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 10 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 Afgørende for denne bestemmelse af tidsligheden er det, at fremtid og fortid ikke forstås banalt-tidsligt. Fremtid betyder ikke "endnu ikkemen snart" og fortid betyder ikke "ikke laengeremen tidligere" (SuZ, 327). Tidsligheden må derimod forstås ud fra Daseins vaeren, Sorge: fremtiden er grundlaget for existentialiteten (forståelsen), mens fortiden er grundlaget for fakticiteten (kastetheden). Fremtid, fortid og nutid er derfor ikke adskilte størrelser, som tidsligheden sammenstykkes af, men derimod måder tidsligheden tidsliggør (zeitigen) sig selv på (SuZ, 328). Ligesom det var kendetegnende for forståelse, befindtlighed og tale, at de lige oprindeligt konstituerer "der'et", kan man sige, at fremtid, fortid og nutid lige oprindeligt udspringer af tidslighedens tidsliggørelse. De tre momenter er allerede blevet antydet i deres saerlige relation til Dasein: fremtidigt er Dasein forud for sig selv i mulighederne, for fortidigt at vende tilbage til sig selv som det, Dasein allerede var (hvilket også vil sige den historiske udlagthed Dasein faktisk eksisterer i), og derved frigøres nutiden som vaeren ved naervaerende (anwesende) vaerender. Derfor siger Heidegger, at tidsligheden er ekstatisk (SuZ, 329), hvilket skal forstås således, at Dasein er ek-statisk, ude af sit sted (stasis, lat.: ståen på stedet), grundet sin tidslighed. Fremtid, fortid og nutid er dermed tidens ekstaser. Blandt disse ses fremtiden at have en forrang, da det er gennem denne, at fortiden åbnes som en venden tilbage til sig selv (forståelsen afslører kastetheden), mens nutiden først frigøres (egentligt) ud fra forståelsens besindelse på kastetheden. Dermed ses det, at tidsligheden selv er grunden for vaerensforståelsen; kun fordi Dasein eksisterer endeligt har det en vaerensforståelse. Heidegger kan derfor sige, at Dasein forholder sig til indenverdenslige vaerender, fordi det er holdt ind i intet (WiM, 44). I sin ekstatiske tidslighed er Dasein egentligt forudløbende i sin egen død, hvilket, gennem fortiden, fører til, at nutiden åbnes. Dermed åbenbares vaerender i deres vaeren. Men tidsligheden kan selv komme til udtryk på forskellige måder, den kan både tidsliggøre sig egentligt og uegentligt (SuZ, 337). Den egentlige tidsliggørelse er kendetegnet som en forudløben i døden, hvorved Dasein gen-tager (wiederholt) hvad det allerede var, for at åbne nutiden op som øjeblik. Men denne struktur er ikke kendetegnende for Dasein i sin hverdagslighed. §3 Forfald og destruktion a) Hverdagslighed og forfald Indtil nu har jeg primaert fokuseret på den formale struktur af Daseins åbenhed, med enkelte bemaerkninger om forskellen mellem det egentlige og det uegentlige vaerensforhold. Dette har betydet, at Dasein ikke er kommet til syne i sin hverdagslighed, en term Heidegger bruger til at betegne, hvordan Dasein for det meste (zunächst und zumeist) er dermed er det ikke blevet klart, hvilken rolle destruktionen af ontologiens historie har i SuZ. Det hverdagslige Dasein er, som allerede naevnt, kendetegnet ved forfaldet til det besørgede, "man"42 forstår sig ud fra det "man" besørger, bedriver etc. (SuZ, 315). Hvor den formale struktur af "der'ets" åbenhed bunder i forståelse og befindtlighed, er det karakteristisk for det hverdagslige Dasein, at disse strukturer modificeres til en lukning af åbenheden. Heidegger analyserer derfor den konkrete, hverdagslige modus af "der'et". Dette gøres i første omgang gennem bestemmelsen af tre faenomener: snak (Gerede), nysgerrighed (Neugier) og tvetydighed (Zweideutigkeit). Disse er alle kendetegn for et existentiale, nemlig forfaldet (das Verfallen).43 Som naevnt artikuleres forståelsen gennem tale. Talen er en påvisning (apofansis) af noget vaerende i dets vaeren. Men talen bliver også til meddelelse, og denne meddelen af en sag til andre har en tendens til at "degenerere" til blot eftersnakken et sagforhold er sådan, fordi "man" siger det (SuZ, 168). Det er dette faenomen "snak" skal fange. Heri opstår en offentlig udlaegning af verden, en udlaegning, som Dasein aldrig kan unddrage sig, da det som kastet allerede befinder sig i den offentligt udlagte verden. Denne udlaegning har karakter af at tildaekke den sag, den udlaegger, fordi den ikke laengere bunder i et vaerensforhold til sagen, men derimod blot er en "tom" videresigen af Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 11 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 ord. Tillige sørger snakken for, at "man" ikke behøver at have et vaerensforhold til sagen for "man" forstår alt. Dette fører til, at forståelsens åbenhed, der kan blive til en aegte tilegnelse af vaerender gennem udlaegning, bliver til nysgerrighed. Forståelsen aendrer sig til, at man blot "ser" (hvilket ikke skal forstås som en "seen med øjnene", men bredt som "intellektuel anskuen" SuZ, 346) på tingene; den primaere tilgang til det vaerendes vaeren bliver til anskuelsen, som blot "ser" disse vaerenders form (SuZ, 172), i stedet for at prøve på at forstå dem i deres vaeren. Heidegger haevder derfor, at vi oftest ikke siger hvad vi "ser", men derimod "ser" hvad vi siger. Det vil sige, at det, der møder os, møder os gennem de sproglige perspektiver og bindinger, som traditionen overleverer.44 Endelig betyder disse to faenomener, at der opstår en tvetydighed. Da alle gennem snakken kender til alt, og da intet er (pricipielt) skjult eller ukendt for den teoretiske erkendelse, er det ikke til at afgøre, om det, der siges, bunder i en aegte forståelse af det, der tales om, eller om det drejer sig om en grundløs videresigen af dogmatiske påstande. Disse tre faenomener fremhaever det eksistentiale, der er kendetegnende for det hverdagslige Dasein: forfaldet. Dette skal indfange det forhold, at Dasein primaert forstår sig ud fra den "verden" det besørger og dermed tildaekker sin egen åbenhed for vaeren. Ved at forholde sig til det, der skal besørges, er Dasein ikke laengere "ude over" sig selv, det er ikke laengere åbent for muligheder, men derimod optaget af det vaerende, det er ved (Sein bei...). Dets frihed op-tages af det vaerende, det besørger.45 Det er denne udlaegningstendens, der bestemmes som uegentlighed. Da forfaldet bunder i Daseins egen vaerensstruktur, bliver det klart, at Dasein selv er grunden til tildaekningen af vaerensforståelsen (SuZ, 177). Grunden til at dette sker ligger i angsten, der selv bunder i tidsligheden. Som allerede naevnt afslører angsten, at Dasein grundliggende befinder sig i en u-hyggelig tilstand Dasein føler sig ikke hjemme i verden. Denne uhygge betyder, at Dasein flygter ud i "verden", dvs. ud til de indenverdenslige vaerender, der fremtraeder i verden og udlaegger sig selv ud fra disses vaeren. I stedet for egentligt at begribe fakticiteten og dermed se forståelsens reelle muligheder, flygter man fra denne fakticitet, og forståelsen udlaegges nu som teoretisk erkendelse af noget forhåndenvaerende. Dette belyser tillige det traditionelle sandhedsbegreb, der udlaegger Daseins vaerensforhold som en korrespondens mellem to forhåndenvaerender: et subjekt og et objekt (SuZ, 225). I stedet for det hermeneutiske "som", dvs. istedet for den grundliggende, udlaeggende åbenhed for og af vaeren, får det apofantiske "som", dvs. den udsagnsmaessige bestemmelse af vaerender, rang af primaer tilgang til vaeren. Belysningen af forfaldet kan ses som et skridt i destruktionen, da påvisningen af forfaldets bundethed i Daseins åbenhed viser, at den teoretiske erkendelse ikke er en oprindelig tilgang til vaeren, men derimod er afledt af Daseins hermeneutiske forståelse. Denne forståelse, og dermed også den afledte, grunder i tidsligheden (SuZ, 359). b) Den tidslige begrundelse for forfaldet Som sagt er den afdaekkede tidslighed grundlag for Sorge-strukturen og dermed også for vaerensforståelsen. Men denne forståelse "forfalder" grundet Daseins tidslige struktur. Dette forfald giver selv anledning til en bestemmelse af "tiden" som uophørlig følge af "tidspunkter", hvilket Heidegger kalder for det vulgaere tidsbegreb (SuZ, 329). Derfor bestemmes tidsligheden som oprindelig og egentlig (ekstatisk) tidslighed, mens det vulgaere tidsbegreb blot er en modus af den egentlige tidslighed. Gennem sin forløben i døden ser Dasein, at det eksisterer endeligt. Det er denne endelighed, som fremprovokerer angsten, hvilket fører til flugten ud i "verden", til de besørgede "genstande" i "verden". Den egentlige, endelige tidslighed kan således ses som oprindelsen til forfaldet, der er kendetegnet ved besørgelsen af indenverdenslige vaerender, og som derved fører til en bestemmelse af tidsligheden som en strøm af tidspunkter. Den vulgaere tidsforståelse, som er den gaengse, grunder i en uegentlig tidsliggørelse. Hvori består den? Den formale struktur af tidsligheden lød: forud for sig (sich vorweg), som vendende tilbage til sig selv (sich zurückkommen), for derved at åbne den givne situation i nutiden (Gegenwärtigens). Egentligt tidsliggør denne tidslighed sig som forudløben i døden, hvorved Dasein gentager sig selv, som det det allerede var, således at situationen i øjeblikket åbnes op i sine reelle muKristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 12 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 ligheder gennem en tilbagetraekken fra den forfaldne besørgelse. Men da denne tidslighedsmodus vaekker angst, har Dasein en tendens til at forfalde (SuZ, 337). Fremtiden bliver da ikke at forstå som en forudløben i døden, men som en venten (Gewärtigen), der ser på den sammenhaeng, det besørgede grej indgår i. Denne venten er grundlaget for, at Dasein kan forvente (Erwarten), at noget sker. Uegentlig nutid er, i modsaetning til øjeblikket, der lader de reelle muligheder i situationen fremtraede, en nutidsliggørelse (Gegenwärtigung), der lader det indenverdenslige fremtraede som det, der primaert er muligt at besørge (SuZ, 338). Dette er igen kun muligt, fordi fortiden uegentligt ikke er en gen-tagelse af den egne, faktiske vaeren, men derimod en glemsel (vergessen) af fakticiteten (SuZ, 339). Den uegentlige tidsligheds ekstaser er dermed glemmende-nutidsliggørende venten. Det er denne tidsliggørelse, der muliggør besørgelsen af de indenverdenslige vaerender (SuZ, 353), da de heri fremtraeder som absolut naervaerende. Besørgelsen har selv mulighed for at slå om i en ren teoretisk "seen" af de indenverdenslige vaerender (SuZ, 360), gennem en omstilling af vaerensforståelsen: det vaerende, der i den besørgende omsigt opfattedes som en tjenelig genstand, tematiseres nu kun som forhåndenhed, som genstand for en videnskabelig afdaekning (SuZ, 363). Herved opstår tillige en tids-regning (SuZ, 404), hvori tiden opfattes som en forhåndenvaerende strøm af tidspunkter, der kan taelles (banalt: tidsviseren på uret kan taelles: nu her, nu her, nu her... SuZ, 417). Nutiden får denne forrang, da det vaerende opfattes som det, der er naer-vaerende (An-wesende). Det vaerende er det, der kan beskues i nutiden.46 Dermed niveleres den oprindelige tidslighed: fremtid bliver til "endnu ikke (naervaerende)", fortid bliver til "ikke laengere (naervaerende)". Men omslaget er kun muligt, fordi Dasein allerede har en vaerensforståelse, dvs. at muligheden for at tematisere indenverdenslige vaerender videnskabeligt som forhåndenvaerender selv bunder i Daseins tidslige åbenhed for vaeren i det hele taget. Den teoretiske erkendelse må forstås som en modus af vaeren-iverden (SuZ, 357). Dermed er det blevet vist, at den vaerensforståelse, der leder de videnskabelige afgraensninger af regionalontologierne ikke er den oprindelige vaerensforståelse, der åbner verden, men derimod en afledt vaerensforståelse, der tilmed tilslører den oprindelige. Projektet i SuZ kan dermed betegnes som en problematisering af den filosofiske traditions vaerensog tidsforståelse, der primaert har udlagt det vaerendes vaeren som forhåndenhed (ousia), hvilket er grundlaget for den moderne naturvidenskab.47 c) Destruktionen Artiklens mål var at vise, at Daseinsanalysen og destruktionen af ontologiens historie ikke er to forskellige opgaver i SuZ, men derimod forskellige aspekter af vaerensspørgsmålets udfoldelse. Det er nu blevet klart, at en raekke centrale analyser i SuZ ikke blot er en afklaring af Daseins vaeren, men tillige er en del af destruktionen, når destruktion forstås som problematisering af det selvindlysende ved de svar, den graeske filosofi giver på vaerensspørgsmålet. Centralt står analyserne af Daseins åbenhed for vaeren, udsagnets forhold til spørgsmålet om sandhed og tidslighedens forhold til den vulgaere tidslighed.48 De søger alle at vise, at den traditionelle opfattelse af erkendelse, verden og tid tildaekker Daseins åbenhed for vaeren og dermed forhindrer, at vaerensspørgsmålet kan stilles som spørgsmål. Derfor kan målet i SuZ bestemmes som en problematisering af isaer Aristoteles' tidsog vaerensforståelse (SuZ, 421) ikke så meget fordi Aristoteles ikke "har ret", som fordi hans filosofi er blevet indlejret i vores hverdagslige forståelse som et dogme, der ikke kan stilles spørgsmål ved. I det hele taget viser Daseinsanalysen, at hvad den "almindelige forstand" opfatter som selvindlysende langt fra er indlysende, men snarer højest tvivlsomt (SuZ, 334).49 Heidegger bestemmer gang på gang filosofiens opgave som en radikal undersøgelse af det, der forekommer allermest oplagt (selbsverständlich), da dette netop er en mulighedsbetingelse for, at vaerensspørgsmålet kan stilles som et spørgsmål. Problematiseringen forudsaetter naturligvis en afklaring af, hvad den "almindelige forstand" mener, hvilket bliver klart gennem Daseinsanalysens forskellige stadier. Derfor kan Daseinsanalysen og destruktionen af ontologiens historie ses som to gensidigt befrugtende bevaegelser, der muliggør, at vaerensspørgsmålet kan stilles på ny. Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 13 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 Det kan dog ikke skjules, at SuZ er et fragment, bogen afsluttes ikke.50 Det sidste afsnit af førstedelen, der skulle udgøre den endelige afklaring af vaerens mening ud fra tiden mangler således. Men som det gerne skulle fremgå mener jeg ikke, at det betyder, at vaerensspørgsmålet ikke er blevet stillet. SuZ kan ses som et forsøg på at nedbryde det selvindlysende ved den graeske ontologi, således at det igen bliver muligt at "forske filosofisk". Dette skal, så vidt jeg kan se, forstås som evnen til at undre sig. Thi den "forhaerdede tradition" er netop grunden til, at "man" ikke forundres, at man ser alt som selvindlysende og derfor ikke vaerd at taenke over. I sidste ende kan vaerensspørgsmålet ses som et forsøg på at muliggøre den forundring, der siden den graeske begyndelse har vaeret livsbetingelsen for filosofien. I en tid, hvor intet laengere er forunderligt, men alt er gjort til videnskabelige fakta, kan vaerensspørgsmålet ses som et forsøg på at lade verden fremtraede i sin fulde fremmedhed og forunderlighed. Dermed ikke sagt, at SuZ afslutter dette spørgsmål. Der er snarere tale om et stykke af en vej, der skal åbne taenkningen op som en mulighed. Litteraturliste Anvendte forkortelser for Heideggers vaerker SuZ:Sein und Zeit, Max Niemeyer Verlag, 17. Auflage, Tübingen, 1993 EiM:Einführung in die Metaphysik, Max Niemeyer Verlag, 6. Auflage, Tübingen, 1998 HW:Holzwege, Vittorio Klostermann, 7. Auflage, Frankfurt A. M, 1994 N I:Nietzsche, ertser band, Verlag Günther Neske, 5. auflage, Pfullingen, 1989 VWW:Vom Wesen der Wahrheit, Vittorio Klostermann, 5. Auflage, Frankfurt A. M., 1967 GA = Gesamtausgabe Anvendt sekundaerlitteratur Andersen, Vagn: Filosofisk Hermeneutik in "Filosofien efter Hegel", Gyldendal, 1979 Feick, Hildgard: Index zu Heideggers "Sein und Zeit", Max Niemeyer Verlag, 4. Auflage, Tübingen, 1991 Figal, Günther: Martin Heidegger-Phänomenologie der Freiheit, Athenäum Verlag, 1988 Hass, Jørgen: Indledning til "Hvad er metafysik", DET lille FORLAG, 1994 Husserl, Edmund: Logische Untersuchungen, Max Niemeyer Verlag, Tübingen, 1993 Johansen, Karsten Friis: Den europaesikse filosofis historie-antikken, Nyt Nordisk Folag Arnold Busck, 2. oplag, 1994 Lübcke, Poul (red.): Vor Tids filosofi-engagement og forståelse, Politikens Forlag, 1996 Luckner, Andreas: Martin Heidegger: "Sein und Zeit", Verlag Ferdinand Schöning,1997 Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 14 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 Pöggeler, Otto: Der denkweg Martin Heideggers, Verlag Günther Neske, 3. Aflage, Pfullingen, 1990 Zahavi, Dan: Indledning til "Spørgsmålet om teknikken og andre skrifter", Gyldendal, 1999 Noter 1 Den primaere repraesentant for denne tilgang til SuZ er Ernst Tugendhat, se Figal (1988), p. 14 . Derudover findes der en raekke fortolkere, der ikke eksplicit afviser vaerensspørgsmålet som vaerende et pseudospørgsmål, men simpelthen undlader at kommentere på det, samtidig med, at de gør brug af en raekke enkelt-analyser fra SuZ. Eksempler herpå er bl.a. J.P. Sartre og Emmanuel Levinas. 2 For eksempler herpå se Lübcke (1996), Luckner (1997) og til en vis grad Zahavi (1999). For en afvisning af denne laesning se Hermann (1974), s. 72. 3 En sådan tolkning findes hos Figal (1988). Herrmann (1974), s. 10 gør ligeledes opmaerksom på, at Dasein ikke må forstås som en nybestemmelse af menneskets subjektivitet, men derimod som en afskedigelse af subjektfilosofien. For en opfattelse af Dasein som ontologisk velafklaret subjekt, se Zahavi (1999), s. 19. 4 Dette er Heidegger helt enig i: vaeren kan ikke begribes som noget vaerende. Men det er netop hvad den metafysiske tradition har gjort ifølge Heidegger: i stedet for at undersøge vaeren selv, har den udlagt vaeren som noget vaerende (som det godes idé, Gud, den evige genkomst af det samme etc). Den overser med andre ord det Heidegger i senere vaerker kalder den ontologiske differens mellem vaeren og det vaerende. Denne differens betyder, at det ikke giver mening at spørge om, hvad Heideggers bestemmelse af vaeren er. Vaeren er ikke noget, er ikke vaerende. 5 Jf. 4. bog af Aristoteles' "Metafysik". At Heidegger haevder, at dette er det grundlaeggende spørgsmål i den graeske filosofi er bestemt ikke uproblematisk. Et hovedproblem ved Aristoteles' kritik af Platon er netop, at han tvinger den platonske filosofi ind i sin egen begrebsmekanik. At "ideen" er Platons svar på, hvad det vaerende er, er muligvis rigtigt, men det er min overbevisning, at besvarelsen af spørgsmålet om, hvad "on" vil sige, ikke er et hovedanliggende for Platon. Tvaertimod mener jeg, at Platons grundanliggende er knyttet til en bestemmelse af den menneskelige sjael, hvilket omvendt betyder, at Platons filosofi ligger taettere på Heideggers Daseinsanalyse, end det er almindeligt at antage; se i øvrigt Heidegger GdP, 30 og 103 6 Denne tanke kommer klarere til udtryk senere i Heideggers forfatterskab (se f.eks. Einleitung WiM), men jeg vil haevde, at det hele tiden har vaeret den baerende tanke i SuZ, at vaeren er det uudtrykte grundlag den vestlige filosofi bygger på. En tilsvarende opfattelse findes bl.a. hos Pöggeler (1963), p. 47. 7 At destruere betyder ikke at man tilintetgør, men at man nedbryder (i modsaetning til at opbygge, konstruere) for at se, hvilket grundlag det nedbrudte står på. Se Hass (1994), p. 32 8 Som sagt haevder en del fortolkere, at den bebudede destruktion aldrig finder sted i SuZ, at den publicerede del af SuZ udelukkende indeholder en Daseins-analyse. Det er selvfølgelig rigtigt, at der ikke findes en explicit destruktion i SuZ (der skulle udgøre vaerkets andendel). Men spørgsmålet er, om det giver mening at holde Daseinsanalysen og destruktionen skarpt adskilte? Destruktionens formål er at undersøge det grundlag, traditionen står på, hvilken vaerensforståelse den grunder i; daseinsanalysen er et forsøg på at bestemme den forontologiske forståelse af vaeren, som traditionen udspringer af. Destruktion og Daseinsanalyse befrugter gensidigt hinanden. For en tilsvarende vurdering, se Pöggeler (1990), s.76 Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 15 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 9 Dette synspunkt har jeg primaert fra Figal (1988), men jeg mener det er relativt klart, at Dasein ikke må forstås som et personbegreb, men derimod er et udtryk for menneskets vaeren; med Heideggers ord: "der Titel Dasein [ist] als reiner Seinsausdruck zur Bezeichnung dieses Seienden gewählt." (SuZ, 12). Herrman (1974), s. 22 gør opmaerksom på, at der er to bestemmelser af Dasein: det vaerende, vi selv er (SuZ, 7) og Dasein som rent vaerensudtryk, dvs. som udtryk for Daseins vaerensforhold. Af disse to er sidstnaevnte den vaesentligste. Man kan derfor spørge sig selv, om bestemmelsen af Dasein som et vaerende i sidste ende ikke er misvisende, om det ikke var bedre blot at kalde det en vaerensrelation. Se Figal (1988), s. 72 10 Kritikken af Husserl og Scheler er, at de nok er kommet et stykke vej ved at afvise, at personen skulle vaere en ting, en substans el. lign., men at karakteristikken af bevidstheden som aktfuldbyrder ikke fører nogen vegne, når vaeremåden for denne ikke undersøges, så laenge denne "fuldbyrden af akter" tages for et foreliggende faktum (SuZ 48). Denne kritik er iøvrigt parallel med kritikken af Descartes bestemmelse af res cogitans (SuZ 46, 93) og af Kants bestemmelse af jeg'et som transcendentalt subjekt (SuZ, 321) 11 I SuZ's første del foretages analyser, der viser hvorledes den dagligdags, gennemsnitlige existens er indflettet med de 'ting', den er beskaeftiget med, grundet en indlejring i verden (kap. 3) og hvordan den er intimt knyttet til andre, oftest ved at leve som "man" gør (kap. 4). Dette kan ses som en afvisning af de erkendelsesteoretiske 'problemer'; "omverdensprolemet" er "solipsismeproblemet". 12 At Dasein existerer og at Dasein har et forhold til sin egen vaeren må ikke forstås existentialistisk, det vil ikke sige, at Dasein er et vaerende, der "er et forhold, som forholder sig til sig selv" i Kierkegaards forstand. At Dasein existerer vil nok sige, at det har et forhold til sin egen vaeren, men denne vaeren er netop at have et forhold til vaeren som sådan. Existens skal forstås analogt med eks-stase, ude af stedet, ude over sig selv. (Se SuZ s. 442, randnote c til s. 133). Det vil sige, at Dasein transcenderer sig selv i et forhold til vaeren. 13 Forhåndenhed (Vorhandenheit) er Heideggers oversaettelse af det Aristoteliske begreb ousia, der på latin oversaettes til substans. SuZ kan i det hele taget ses som et opgør med substansfilosofien. 14 Menneskets selvforhold i sin existens kalder Heidegger for en existentiel forståelse. Det er imidlertid ikke den Heidegger er ude efter i SuZ, men derimod en afdaekning af existensens funderende strukturdenne struktursammenhaeng kaldes for Existentialitet (SuZ, 12). 15 En indgående diskussion af Heideggers verdens-begreb er der ikke plads til i denne artikel. Kort kan det siges, at Heidegger gør op med en opfattelse af verden som en sum af genstande (omni tudo realitatis), og derimod bestemmer verden som en betydningssammenhaeng, der er konstituerende for de vaerender, der primaert møder osbrugsgenstande (Zeug) samt de vaerender vi i teoretisk erkendelse kan nå frem tilforhåndenvaerender . De vaerender, der primaert møder os, er aldrig "selvstaendige ting", men er derimod altid bestemt ud fra den betydnings-sammenhaeng, de indgår i (pennen er kun pen i kraft af en praksis, hvori der indgår papir, skriveborde etc.) Se SuZ §§ 15-18. Bestemmelsen af vaerender som primaert vaerende vedhånden er dermed en kritik af en substantialistisk udlaegning af det vaerende. Vedhåndenvaerende "er" strengt taget aldrig (SuZ, 68).Fremover vil termen verden stå for Heideggers bestemmelse af verden, mens "verden" må forstås som den gaengse definition af verden som summen af genstande. 16 Dette oversaettes til tider med "til" i danske tekster. Dette skyldes vel primaert, at Dasein oversaettes med "tilvaerelsen" (el. tilvaeren) og Heideggers opdeling "Da-sein" bliver så til "til-vaerelse". Jeg finder jeg det imidlertid mere korrekt at oversaette "Da" med "der". Termen "der" indgår tillige i en diskussion af Daseins rumlighed. Se SuZ, §§22-24 og §70. Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 16 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 17 Hermann (1974), p. 21, analyserer Da-sein således: Daer et udtryk for den åbenhed, der består i fakticitet og existentialitet, og som angår vaeren i det hele taget såvel som Dasein egen vaeren, dvs. vaerensforholdet, mens -sein skal vise, at dette "der" er knyttet til menneskets vaeren. Se tillige EiM, 22 18 Dette er den gaengse danske oversaettelse, og jeg har ikke kunne finde et mere "dansk" ord, hvorfor jeg har valgt at bibeholde denne noget fortyskede term. 19 Se Vagn Andersen (1979), s. 228 20 I modsaetning til Husserl haevder Heidegger således, at der er en stemningsmaessig erfaring af verden forud for enhver teoretisk erkendelse af enkelte genstande, mens Husserl haevder, at vaerdsaetten, behag etc. nok er intentionale akter, der medkonstituerer den "gegenständlichkeit" de intenderer, men dog er funderede akter, der kan takke en forestillende akt for deres intentionale rettehed. Se Husserl (1993), II/1, bog 5 , §15. Heidegger haevder med andre ord, at verden primaert åbnes som helhed (og ikke i enkelte akter) og den åbnes forudgående og grundlaeggende i en stemning. (SuZ 137). 21 For en indgående diskussion heraf, se Figal (1989), s. 58 ff 22 En interessant diskussion af Heideggers frihedsbegreb i relation til vaerensspørgsmålet findes i Figal (1988), s.190 ff 23 Denne forudgående struktur kalder Heidegger også for den hermeneutiske situation. SuZ, 231 24 Derfor kan Heidegger haevde, at der aldrig "står noget" i en tekst "som sådan". Det, der oftest står, er laeserens forudfattede mening om, hvad der skal stå. Denne betragtning har haft stor betydning for H. G. Gadamers taenkning. 25 Se Vagn Andersen (1979), s. 224 26 I den henseende tilslutter Heidegger sig altså det faenomenologiske motto: "Zu den Sachen selbst!" (SuZ, 34) 27 For en mere indgående diskussion af forholdet mellem "der'ets" åbenhed gennem befindtlighed og forståelse og vaerensspørgsmålet, se Hermann (1974), bl.a. s.75 28 Denne opfattelse er saerlig fremherskende i den anglo-amerikanske filosofi. Tanken kan ses klart repraesenteret hos den unge Wittgenstein, Russell og ikke mindst Tarski, der når frem til en minimal sandhedsdefinition, der lyder: Udsagnet "Sne er hvid" er sandt, hvis og kun hvis sne er hvid. 29 Heidegger udvikler denne opfattelse af logos som apofansis indgående i "logik"-forelaesningen fra 1925/26 (bd. 21 i GA), men tanken går tilbage til det lille Aristotelesskrift "Phänomenologische Interpretationen zu Aristoteles" fra 1922. 30 Denne idé om en "tom" viderebringelse af en saetning stammer formentligt fra Husserls diskussion af signitive og intuitive akter. Se Husserl (1993),II/2, saerlig §§13-15. Heideggers "man"-analyse er, så vidt jeg kan se, en sammenknytning af det Platonske begreb om doxa med Husserls laere om signitive akter 31 For en analyse af diskussionen om udsagnets sandhedsfunktion i forhold til Daseinsanalysen, se Figal (1989), s. 54 ff. 32 Talen har dermed en noget tvetydig rolle i SuZ; for den senere Heidegger bliver tale og sprog et mere centralt anliggende, end den korte behandling i SuZ laegger op til. Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 17 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 33 I SuZ §30 analyseres frygten som en saerlig modus af befindtligheden. 34 Da det er disse, der forekommer truende i frygten, kan Heidegger sige, at angsten er grundlaget for frygten: først idet Dasein, pga. angsten, henvises til indenverdenslige vaerender, kan disse forekomme truende (SuZ, 186). 35 Jvf. note 20 36 "Unheimlich" betyder uhyggeligt, men Heidegger deler også ordet op i un (ikke)-heimlich (hjemligt). 37 Se SuZ §12 38 En lignende opdagelse artikuleres i Marcel Prousts "På sporet af den tabte tid", hvor hovedpersonen under et ferieophold på et badehotel om natten ligger angstfuld vågen, fordi han føler, at hans "gamle jeg" dør, idet han har forladt sine vandte omgivelser. Døden kan således ses som et bestandigt optraedende faenomen, idet de muligheder, der kendetegner enhver given situation forsvinder med denne situation. Men dette betyder også, at man hele tiden fødes, hvilket Heidegger har for øje når han siger, at fokuseringen på Sein zum Tode er ensidig, da den ikke ser den "anden ende": Dasein er tillige, så laenge det er, "Gebürtig" (SuZ, 374). 39 Jeg har i det følgende valgt at springe Heideggers analyse af samvittighed og skyld (SuZ del II, 2. kapitel) over, da jeg mener, at resultaterne herfra gengives klart i afklaringen af tidsligheden. Det samme kunne siges om analysen af "Sein zum Tode", men da denne analyse er meget omdiskuteret indenfor Heidegger-forskningen, fandt jeg det nødvendigt at give en kort skitse af, hvad der skal forstås ved termen "død". 40 Denne bestemmelse minder om S. Kierkegaards tanke om, at livet er en gave (fra Gud), der tillige er en opgave, dvs. at man gennem valget skal vaelge sig selv som det, man er skabt som, for at tage ansvaret for sig selv. Den vaesentlige forskel består i, at Kierkegaard forstår selvet som et subjekt, der skal forholde sig til sig selv, mens Heidegger ikke taler om et subjekt, men derimod om åbenheden for vaeren. Det er denne åbenhed, som Dasein skal tage på sig i egentligheden. 41 Gegenwart betyder både nutid og naervaer. Begge betydninger er intenderet af Heidegger, da det er i nutiden at vaerender kan fremtaede som naervaerende (anwesende). 42 "Man" (das Man) er Heideggers term for det hverdagslige Dasein (SuZ, 129), det er "forvalteren" af den vulgaere el. folkelige vaerensudlaegning. Dermed er der en parallelitet mellem "man" og den metafysiske tradition, thi den vaerensforståelse "man" forvalter er den, der overleveres gennem den metafysiske tradition. 43 Heidegger gør udtrykkeligt opmaerksom på, at disse termer ikke må forstås som en moraliserende kritik (SuZ, 167) de skal blot tjene til at klargøre et ontologisk faenomen nemlig forfaldet, der er grundlaget for, at Dasein udlaegger al vaeren som forhåndenvaeren og dermed afskaerer sig fra at forstå sin egen vaeren såvel som vaeren i det hele taget. Det har imidlertid ikke forhindret, at de ofte er blevet udlagt som en sådan kritik hvilket måske er forståeligt ud fra Heideggers stil. 44 Se Figal, (1988), s. 44. 45 Se Figal (1988), s. 98 og s. 157 ff. 46 Heidegger kan derfor sige, at Platon og Aristoteles taenkte vaeren som tid, i det de bestemte vaeren som par-ousia (med-naervaerende), men at de ikke taenkte over dette som spørgsmål. N I, 28 Kristian Larsen – Destruktion og Dasein i "Sein und Zeit" Filosofiske Studier, årgang 2007, no. 108, side 18 af 18 ● www.filosofiskestudier.dk ● ISSN 0106-0449 47 Husserls faenomenologi rammes også af Heideggers tidslige problematik, thi også han ser naervaeret som primaert. Den grundlaeggende intentionale akt er den, der giver os genstanden i selvgivethed, i naervaer, dvs. i nutid. Hermann (1974), s. 48. Generelt haevder Heidegger, at den vesterlandske metafysik, der har taenkt vaeren som naervaer, kulminerer i den moderne, tekniske naturvidenskab. Den nyere tids teknik og den nyere tids metafysik har samme vaesen. HW, 75 48 Grundet pladshensyn har det ikke vaeret muligt at komme ind på spørgsmålet om Daseins selv. Det kan dog naevnes, at der parallelt med kritikken af ousia-begrebet gennem grejs-analysen, ligger en kritik af det traditionelle subjekt-begreb, hypokeimenon, gennem afklaringen af, hvad det egentlige selv vil sige. Se bl.a. §§ 25, 27 og 64. 49 I forelaesningen "Die Grundprobleme der Phänomelogie" fra sommeren 1927 (bd. 24 i GA) kan Heidegger således tilslutte sig Hegels opfattelse af, at filosofi, set fra den såkaldt almindelige menneskeforstand, er den omvendte verden. 50 Bogen slutter som bekendt af med at spørge, om tiden åbenbarer sig som vaerens horisont? (SuZ, 437)