Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu (1. část)1 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek Fakulta sociálních studií, Masarykova univerzita, Brno sylvie.blahova@mail.muni.cz; dufek@fss.muni.cz 1. Úvod Liberalismus jakožto dominantní směr politické teorie dlouhodobě čelí di- verzifikovaným výzvám, ať už stavícím se vůči němu kriticky, nebo pokou- šejícím se o jeho revizi či využití jeho myšlenek pro vlastní účely. Příkladem takové výzvy byla komunitaristická kritika liberalismu s počátky v osm- desátých letech 20. století. Přestože nebyla vnitřně jednotná a někteří zpo- chybnili i samotnou existenci nějakého homogenního „komunitaristického proudu", je možné najít sdílené aspekty, na kterých komunitaristická kritika liberalismu stála.2 Komunitaristé mimo jiné zdůrazňovali, že liberálové opo- míjejí sociální konstituci jednotlivce a pracují tak s mylným předpokladem, že individuální jáství předchází společnost. Liberální teorie dle komunita- ristů nebyla s to rozpoznat, že společenství, jeho sdílené hodnoty a společná identita mají při formování jedince zásadní vliv a že samotné individuální pojetí dobra je přímo závislé na společnosti, ve které takové individuum žije. 1 Text	byl zpracován	v rámci	projektu	Grantové	agentury	České republiky (kód	GA16-13980S). Chceme	poděkovat	dvěma	anonymním	oponentům	Filosofického	časopisu	za	konstruktivní	připomínky	k	předchozí	verzi	textu.	Za	komentáře	dále	děkujeme	Jiřímu	Barošovi,	Petru	Ocelíkovi a	Miroslavu	Nemčokovi. 2 Sandel,	M.,	Procedurální	republika	a	nezakotvené jáství.	Přel.	J.	Velek.	Filosofický časopis, 43, 1995,	č.	2,	s.	249–265;	Barša,	P.,	Individualismus	a	komunitarismus.	Americké	diskuse	o	liberalismu	a	hodnotě	společenství.	Politologický časopis, 1995,	č. 3,	s.	192–206;	Taylor,	Ch.,	Nedorozumění	v	diskusi	mezi	liberály	a	komunitaristy.	In:	Kis,	J.	(ed.),	Současná politická filosofie.	Přel. P.	Barša	–	K.	Kazdová	–	J.	Ogrocká	–	O.	Vochoč	–	M.	Znoj.	Praha,	Oikúmené	1997,	s.	465–494; Swift,	A.,	Politická filozofie: základní otázky moderní politologie.	Přel.	D.	Šmejkalová.	Praha,	Portál	2005,	s.	133–173. Filosofický časopis ročník	66 2018/3 383 384 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek Debatu mezi liberalismem a komunitarismem je možné považovat faktic- ky za ukončenou3 – s tím, že přestože nelze hovořit o jejím jednoznačném „vítězi", liberalismus z ní vzešel náležitě poučen.4 V tomto textu se nicmé- ně odrazíme od jednoho z témat, jež tuto diskuzi významně spoluformo- valo a které rezonuje i v aktuálních teoretických výměnách zejména na poli (politiky) uznání; konkrétně jde o jáství člověka a charakter jeho identity.5 Význam těchto konceptů se totiž projevil vcelku záhy, a to při nástupu další z „výzev liberalismu" – tentokrát té kosmopolitní, usilující o rozšíření libe- rálních morálních a politických principů mimo hranice státu. Zatímco ko- munitaristé směřovali svou kritiku přímo do jádra liberalismu (mimo jiné s ohledem na jeho ontologické předpoklady), kosmopolitismu nejde o popře- ní ústředních východisek liberalismu, nýbrž o rozšíření platnosti jeho tezí mimo původní referenční rámec, konkrétně pak na nadstátní až globální úroveň. A právě v této souvislosti vyvstává s novou naléhavostí problém iden- tity. Při podrobnějším rozboru liberálního kosmopolitního projektu se totiž ukazuje, že v souvislosti s identitou se potýká se zásadním nedostatkem: Nedokáže (nechce) totiž reflektovat komplexní formu identity a komplemen- taritu jejích jednotlivých rovin tak, jak je tomu – prvotnímu zdání navzdory – v korektně pojaté politické teorii liberalismu, jejíž ústřední principy mají být uplatněny globálně. Cílem této stati je tak ukázat, jaká je role (tématu) identity v liberální po- litické teorii, v čem spočívají nedostatky její kosmopolitní varianty, a tedy proč kulhají ty kosmopolitní snahy o převedení liberálních idejí na globální úroveň, které se v institucionálním ohledu buď spoléhají na stávající poli- tické jednotky (státy), nebo pracují s vizí mnohaúrovňového systému glo- bálního vládnutí, jenž ovšem nebude disponovat pyramidální hierarchic- kou strukturou s nejvyšší politickou autoritou (světovou vládou či světovým 3 Nelze	ovšem	definitivně	prohlásit,	že	by	ke	střetu	liberálních	a	komunitaristických	myšlenek	již vůbec	nedocházelo;	pozornost	se	přesunula	k	fungování	východoasijských	a	obecně	mimoevropských	či	nezápadních	politických	systémů.	Srov.	Chan,	J.,	Confucian Perfectionism: A Political Philosophy for Modern Times.	Princeton,	Princeton	University	Press	2014;	Bell,	D.	A.,	The China Model: Political Meritocracy and the Limits of Democracy.	Princeton,	Princeton	University	Press 2015;	Hrubec,	M.	(ed.),	Interkulturní dialog o lidských právech: západní, islámské a konfuciánské perspektivy.	Praha,	Filosofia	2008;	Drulák,	P.	–	Kolmašová,	Š.,	Non-western Reflection on Politics. Frankfurt	a.M.,	Peter	Lang	2013. 4 Srov.	Kymlicka,	W.,	Contemporary Political Philosophy: An Introduction.	Oxford,	Oxford	University	Press	2002,	kap.	6,	s.	208–283. 5 Zejm.	Sandel,	M.,	Procedurální	republika	a	nezakotvené	jáství,	c.d.;	Taylor,	Ch.,	Sources of the Self: The Making of the Modern Identity.	Cambridge,	Cambridge	University	Press	1989. Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu 385 státem).6 Přestože jednotlivá vlákna, z nichž naši argumentaci splétáme, lze v literatuře v různých podobách a stupních rozpracování nalézt, domní- váme se, že úhel pohledu na problém identity v liberalismu, který v tomto článku zaujímáme, je zcela svébytný a pro další teoretickou diskusi poten- ciálně plodný. Zmíněnému cíli odpovídá také struktura textu. Druhá sekce je věnová- na teoretickému vymezení konceptu identity, kterou chápeme jako dvojdi- menzionální strukturu tvořenou jak „vnitřní", tak i „vnější" stránkou, při- čemž tyto aspekty se vzájemně podmiňují. Třetí sekce vztahuje koncept identity k liberální politické teorii a mimo jiné poukazuje na elementár- ní jednotnost náhledu na individuální identitu napříč historickým vývo- jem liberalismu: Již od počátků je zřejmý ústřední význam politické obce jakožto předpokladu možnosti naplnění individuálního jáství vůbec (v prvé řadě individuální svobody, respektive autonomie). Čtvrtá sekce přechází ke kosmopolitní výzvě, přičemž zde ukazujeme, že kosmopolitní snahy pře- vést liberální teorii i praxi na globální úroveň se právě ve vztahu k identitě potýkají s jakousi „slepou skvrnou", neboť rozmělňují (nejasně specifikují) vztah mezi její vnitřní a vnější rovinou. Výsledkem je morální a institu- cionální dilema, jež z pohledu kosmopolitního liberalismu nemá uspoko- jujícího řešení, neboť ukazuje buď na nutnost ustavení globální politické autority („světového státu"), nebo na nemožnost fixovat liberální hodnoty a principy globálně a umožnit tak jejich realizaci v individuálních životech. Pátá sekce je věnována diskusi dvou návrhů, jak „potíž s identitou" teore- ticky vyřešit, konkrétně příslibu mnohačetných identit a plurálnímu/poly- centrickému pojetí globálního konstitucionalismu. V závěru pak klademe otázku po ceně za realizaci kosmopolitních ideálů v případě, že v zájmu post-suverénního globálního vládnutí budou kosmopolité trvat na vykro- čení do post-liberální éry. 2. Identita jako politicko-filosofický problém a kritika liberálního jáství Pojem identity se v posledních desetiletích dostal v politické filosofii do po- předí pozornosti, a to zejména v rámci debat o multikulturalismu a politi- ce identity.7 Problematika identity ovšem prochází i dalšími tématy, prou- 6 Jeden	z	nás	se	již	otázkou	identity	na	globální	úrovni	v	jiném	textu	zabýval;	srov.	Bláhová,	S., Světový stát a problematika identity v kosmopolitismu: kritická reflexe a východiska.	Global Politics, [online] 2015. Dostupné na: http://www.globalpolitics.cz/eseje/svetovy-stat-a-problematika-identity-v-kosmopolitismu-kriticka-reflexe-a-vychodiska; [cit. 14. 6. 2017]. V	předkládaném	textu	přistupujeme	k	tématu	z	jiného	úhlu	a	snažíme	se	odpovědět	na	jiný	typ	otázek. 7 Srov.	Hayward,	C.	S.	–	Watson,	R.,	Identity	and	Political	Theory.	Washington University Journal of Law & Policy,	33,	January	2010,	s.	9–41. 386 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek dy a pozicemi.8 Co se týče samotné liberální politické teorie a jejího vztahu k otázce identity, pak zárodky systematického vypořádání se s tímto téma- tem lze vysledovat v reakci na kritiku, kterou vůči liberalismu vznesli v osm- desátých letech minulého století komunitaristé a v daném ohledu především Michael Sandel a Charles Taylor. Sandel se vymezoval zejména proti liberální- mu obrazu osoby – v Rawlsově Teorii spravedlnosti – jakožto jsoucna předchá- zejícího svým účelům a cílům, na nichž má být nezávislé, čímž má zároveň vylučovat možnost jejich konstitutivního charakteru. S ohledem na formu společnosti pak Sandel tvrdil, že Rawls (potažmo všichni liberálové) pracuje pouze se společností v dobrovolném a kooperativním slova smyslu, která se vytváří až v návaznosti na individuální volbu, a není tedy pro samotné jáství konstitutivní.9 Podobně hovořil také Taylor, podle něhož je identita – tedy obraz toho, kým člověk je – nutně navázána na pojetí dobra, jež zároveň jedinci posky- tuje rámec, který určuje jeho jednání.10 Liberalismus, počínaje Descartem a zejména Lockem, však dle Taylora zplodil chybné pojetí subjektu, který definoval v abstrakci, nezávisle na dalších (vnějších) konstitutivních vlivech. Liberální subjekt tak je podle Taylora definován jen prostřednictvím sebe- -uvědomění, přičemž identita takového subjektu má být určována prostřed- nictvím kontinuity paměti, bez ohledu na formativní rámce, jež jsou podle Taylora určující.11 Vedle toho Taylor zdůrazňoval, že samotný proces vytvá- ření identity se nutně odehrává v dialogu s tzv. signifikantními druhými. Identita je tedy závislá také na uznání, které nám ostatní, právě skrze dialog, poskytují. Uznání totiž do značné míry předurčuje, jak chápeme sami sebe; zneuznání naopak podrývá sebeúctu a usilování o autenticitu.12 Přestože Rawls nebyl prvním liberálem, vůči jehož pojetí jedince byla ve- dena kritika – výtky podobného typu směřovaly již na adresu J. S. Milla a jeho 8 Z	mnoha	různorodých	příspěvků	viz	například	Honneth,	A., The Struggle for Recognition: The Grammar of Social Conflicts.	Cambridge,	Mass.,	MIT	Press	1996,	s.	133–139,	163–164;	Connolly, W.	E.,	Identity/Difference: Democratic Negotiations of Political Paradox.	Minneapolis,	University of	Minnesota	Press	1991;	Butler,	J.,	Excitable Speech: A Politics of the Performative.	New	York, Routledge	1997;	Barša,	P.,	Orientálcova vzpoura.	Praha,	Dokořán	2011;	týž,	Cesty k emancipaci. Praha,	Academia	2015. 9 Sandel,	M.,	Procedurální	republika	a	nezakotvené	jáství,	c.d.,	s.	255–256;	Rawls,	J.,	Teorie spravedlnosti.	Přel.	K.	Berka.	Praha,	Victoria	Publishing	1995. 10 Taylor,	Ch.,	Sources of the Self: The Making of Modern Identity,	c.d.,	s.	3. 11 Tamtéž,	s.	49. 12 Taylor,	Ch., Philosophical Papers.	Vol.	II:	Philosophy	and	the	Human	Sciences.	Cambridge,	Cambridge	University	Press;	týž,	Politika	uznání.	In:	Taylor,	Ch.	–	Gutmann,	A.,	Multikulturalismus. Zkoumání politiky uznání.	Přel.	A.	Bakešová	–	J.	Velek.	Praha,	Filosofia	2001,	s.	44–91;	srov.	Hrubec, M., Od zneuznání ke spravedlnosti. Kritická teorie globální společnosti a politiky.	Praha,	Filosofia	2011,	kap.	5	a	7;	Štěch,	O.,	Myšlení	pospolitosti	u	Charlese	Taylora.	Filosofický časopis,	62, 2014,	č.	2,	s.	177–186;	Ladrová,	B.,	Problém	utvárania	identity	člověka	v	liberálnych	spoločnostiach. Filosofický časopis,	62,	2014,	č.	2,	s.	187–202. Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu 387 důrazu na individuální svobodu a schopnost svobodné tvorby vlastního ži- vota13 –, právě až komunitaristická vlna vyvolala svým komplexním útokem na mnoha frontách soustředěnou reakci ze strany samotných liberálů, kte- ří se jali řadu svých předpokladů důkladněji vymezovat.14 Zároveň vyústila v rozpracování dalších svébytných (a částečně se překrývajících) pozic, jako je liberální nacionalismus nebo liberální multikulturalismus.15 Přesto však platí, že skutečně komplexního a explicitního uchopení tématu identity se v liberální politické teorii nedostává, což jednak motivuje kritiku zvnějšku a jednak vede k teoretickým obtížím právě v okamžiku, kdy má samotný liberalismus poskytnout normativně-konceptuální základ kosmopolitnímu politickému projektu. To však nelze klást za vinu pouze samotným liberálům – i z předchozí- ho plyne, že identita je pojmem značně problematickým, a to zejména kvůli značné rozvětvenosti, mnohoznačnosti a v důsledku také definiční nejasnos- ti. To vše je navíc podtrženo skutečností, že jde o téma reflektované mnoha značně různorodými směry – zjednodušeně řečeno od feminismu po konzer- vatismus. „Všichni" tak o identitě mluví či se jí nějakým způsobem dotýkají, jen stěží však lze v rámci těchto diskusí nalézt sdílenou definici, jež by jedno- značně určovala, čím vlastně identita je (a není). Koncept identity tak vybízí k proměnlivým přístupům; pod vlivem této diverzity jako by se však vytrácel význam pojmu identity v jeho čisté (definiční) podobě. Daná chápání jsou to- tiž pevně usazena v širším kontextu jednotlivých (normativních) politických teorií, kterými jsou spoluurčována. I proto se přinejmenším pro naše účely zdá být vhodnější pracovat s obec- nějším a méně normativně zatíženým přístupem, který ve svém důsledku zahrnuje všechna námi nastíněná pojetí: Timothy Owens, Dawn Robinson a Lynn Smithová-Lovinová v návaznosti na M. Rosenberga rozvíjejí členění 13 Himmelfarb,	G.,	On Looking Into The Abyss: Untimely Thoughts on Culture and Society.	New	York, Knopf 1994, s. 78; Srov. Gaus, G. F., Contemporary Theories of Liberalism: Public Reason and PostEnlightenment Project.	London,	Sage	2003,	s.	4;	Ryan,	A.,	The Making of Modern Liberalism. Princeton,	Princeton	University	Press	2012, s.	92–94;	Brink,	D.,	Mill's	Moral	and	Political Philosophy.	In:	Stanford Encyclopedia of Philosophy	2014.	Dostupné	na:	https://plato.stanford. edu/entries/mill-moral-political/;	[cit.	14.	5.	2018]. 14 Sám Rawls tak učinil v několika textech v 80. letech 20. století a následně v Politickém liberalismu.	Srov.	Rawls,	J.,	Spravedlnost	jakožto	fairness:	politická,	nikoliv	metafyzická.	Reflexe 14,	1995,	s.	4.1–4.30;	týž,	Political Liberalism.	Expanded	Ed.	New	York,	Columbia	University	Press 2005,	s.	29–35. 15 K liberálnímu nacionalismu viz	Miller, D.,	Citizenship and National Identity. New Jersey,	Wiley 2000;	týž,	Etický význam národnosti. Filosofický	časopis,	55,	2007,	č.	1,	s.	41–57;	Tamir,	Y.,	Liberal Nationalism.	Princeton,	Princeton	University	Press	1993;	Margalit,	A. –	Raz,	J.,	National	Self-Determination. The Journal of Philosophy,	87,	1990,	s.	439–461.	Liberální	multikulturalismus	shrnuje Kymlicka,	W.,	Multicultural Citizenship: A Liberal Theory of Minority Rights. Oxford,	Oxford	University	Press	1995;	nebo	Raz,	J.,	Multiculturalism:	A	Liberal	Perspective.	In:	týž, Ethics in the Public Domain: Essays in the Morality of Law and Politics. Oxford,	Clarendon	Press	1995,	s.	170–191. 388 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek mezi identitou individuální a kolektivní.16 Autoři považují identitu, společně s tzv. sebereferujícími dispozicemi (tj. takovými, které lidé vytvářejí k rá- mování svých postojů) a psychologickými charakteristikami, za esenci lid- ské existence a individuálního jáství, přičemž zdůrazňují, že se nutně jed- ná o koncept působící ve dvou komplementárních rovinách: Identita se tak projevuje jednak v rovině vnitřní17 a jednak v rovině vnější.18 Zatímco proces utváření vnitřní identity se odehrává individuálně uvnitř každého jednotliv- ce, a jde tedy o určování vztahu k sobě samému, proces vytváření identity vnější spočívá na vztahu k vnějším aktérům, přičemž tedy nutně vyžaduje přítomnost ostatních. Přestože takové rozlišení na první pohled kopíruje členění mezi identitou individuální a kolektivní, hlavním sdělením Owense et al. je, že vnitřní a vnější rovina identity jsou rovinami nutně vzájemně pod- míněnými. Ač se lze tedy v rámci dílčích analýz zaměřit relativně nezávisle na identitu vnitřní nebo vnější ( jak činí například Williams či Parfit s ohle- dem na identitu osobní), pokud chceme identitu pochopit v její komplex- ní podobě, je třeba ji brát jako celek a reflektovat nutnou komplementaritu 16 Owens,	T.	J.	–	Robinson,	D.	T.	–	Smith-Lovin,	L.,	Three	Faces	of	Identity.	Annual Review of Sociology,	36,	2010,	s.	477–499;	srov.	Rosenberg,	M.,	Conceiving the Self. New	York,	Basic	Books	1979. S	podobným	rozlišením,	ale	bez	podrobnějšího	pojmového	rozboru,	jaký	právě	Owens	a	kolektiv	nabízejí,	pracují	také	eseje	v:	Taylor,	Ch.	–	Gutmann,	A.	(eds.),	Multikulturalismus. Zkoumání politiky uznání,	c.d.;	Müller,	K.	B.,	Evropa a občanská společnost. Projekt evropské identity.	Praha, SLON	2008,	s.	93	a	n. 17 Dále	členěnou	na	identitu	osobní	a	identitu	rolí.	Osobní identita	odkazuje	k	jednotě	jáství,	přičemž	předpokládá	unikátního	jedince,	jehož	charakteristiky	plynou	z	jeho	vlastních	zkušeností.	Roli	v	ní	hraje	především	individuální	paměť	a	čas	formující jáství	v	současnosti	na	základě paměti	z	minulosti,	byť	při	bližších	filosofických	rozborech	se	ukazují	nástrahy	a	kontradikce běžných	představ	o	identitě.	Srov.	Locke,	J.,	Esej o lidském chápání.	Přel.	M.	Dokulil.	Praha,	Oikúmené 2012; Parfit,	D.,	Reason and Person.	Oxford,	Oxford	University Press 1984;	Williams, B., Problems of the Self. Cambridge, Cambridge University Press 1973; Bělohrad, R.,	Osobní identita a její praktická hodnota.	Brno,	Masarykova	univerzita	2011;	Maier,	Ch.	S.,	Being	There: Place,	Territory,	and Identity. In:	Benhabib,	S.	–	Shapiro, I. –	Petranovic,	D. (eds.), Identities, Affiliations, and Allegiances.	New	York,	Cambridge	University	Press	2007,	s.	67.	Zatímco	osobní identita je tak	charakterizována	nezávislým	vztahem	člověka	k	sobě	samému, identita rolí je výrazněji	ovlivněna	kontaktem	s	druhým	člověkem,	respektive	pozicí, již jednotlivec	v tomto vztahu	zastává.	Vědomí	takového	kontaktu	nám	pak	usnadňuje	najít	odpověď	nejen	na	otázku, kým jsme,	ale	také	na	to,	co bychom měli dělat.	Jde	tedy	o	formu	sebepopisu,	jenž	nabývá	významu	až	vztahem	k	další	osobě.	Přestože	se	jedná	o	typ	identity	závislý	do	jisté	míry	na	vazbě k	druhému	jedinci,	stále	platí,	že	jde	o	identitu	působící	ve	vnitřní	rovině	individua.	Ač	tedy	tato identita	napomáhá	díky	kontaktu	s	dalším	člověkem	jedinci	odhalit,	jak	se	chovat,	přesto	se	jedná	převážně	o	proces	sebeujišťování	odehrávající	se	uvnitř	každého	jednotlivce.	Srov.	Owens, T.	J.	–	Robinson,	D.	T.	–	Smith-Lovin,	L.,	Three	Faces	of	Identity,	c.d.,	s.	479–483. 18 Členěné	dále	na	identitu	založenou	na	kategoriích	a	na	skupinách.	Kategorie	odkazují	ke	členství člověka	v	nějaké	kolektivitě,	přičemž	sám	nemá	příliš	možností	vstup	do	této	kolektivity	ovlivnit (typickým	příkladem	je	to,	že	se	člověk	někam	narodí	–	ať	už	jde	o	rodinu	či	národ). Identita založená	na	skupinách	se	pak	spíše	váže	k	nějakému	aktuálnímu	členství,	jehož	charakter	je	volnější	než	u	předchozího	typu	(jde	tak	o	vědomé	„stávání	se"	někým	–	například	skautem	nebo fotbalistou). Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu 389 obou jejích rovin.19 Jinak řečeno, vlastní individuální projekty v rámci vnitřní formy identity jsou ovlivněny a formovány kolektivním rámcem (který je pro individuální projekty konstitutivní), avšak také obráceně, kolektivní rámce jsou ovlivňovány takovými individuálními projekty. Identita je tak koncep- tem nutně dvojdimenzionálním, přičemž každý náhled na ní by měl tuto dvojdimenzionalitu reflektovat. Přestože Owens, Robinson a Smithová-Lovinová váží členství v tomto typu kolektivity ke sdíleným náklonnostem, sentimentům či vůbec smys- lu pro sounáležitost v rámci konkrétního společenství, není nevyhnutelné (a ani nutné) pracovat právě s tímto předpokladem.20 Z perspektivy liberál- ní politické teorie je totiž nejen možné, ale – jak ukážeme dále – s největší pravděpodobností nezbytné podřadit náklonnosti a sentimenty principiál- nímu ( jim předcházejícímu) významu členství v nějak vymezené politické obci, z něhož plynou práva i závazky (povinnosti). S ohledem na naše téma a v souladu s převážnou částí liberální politické teorie (viz sekce 3) tak klade- me primát do sféry politického sdružování respektive členství.21 To se nevylu- čuje s argumentem, že identifikace s „politickou konstrukcí" ( jako například stát) nemůže být dostatečným zdrojem (vnější) identity, jak v návaznosti na M. Castellse argumentuje Karel B. Müller.22 Stejně tak je naše teze kompati- bilní s argumentem předkládaným mimo jiné tzv. liberálními nacionalisty, že totiž národnostní loajality jsou prakticky vzato nejvyzkoušenější a nej- plodnější formou vnější identity, jež navíc spoluutvářela vnitřní logiku mo- derního státu coby institucionálního rámce pro realizaci liberální identity. Nejedná se ovšem o vztah konceptuální (logicky nezbytný), a proto naše ar- gumentace nemusí nutně ústit v obhajobu národní identity jakožto kolektiv- ního korelátu identity liberálně individuální.23 Konečně zůstáváme agnos- tičtí, co se reálného (empirického) způsobu utváření této politické identity týče: Chceme pouze přivést pozornost k předpokladu realizace individuální identity, jenž je kosmopolitním liberalismem podceňován jako celek, a sou- peřícími politickými teoriemi z hlediska institucionálního vyjádření tohoto předpokladu. 19 Srov. Appiah, K. A., Liberalism, Individuality, and Identity. Critical Inquiry, 27, 2001, No. 2, s.	305–332. 20 Owens,	T.	J.	–	Robinson,	D.	T.	–	Smith-Lovin,	L.,	Three	Faces	of	Identity,	c.d.,	s.	480. 21 Po	vzoru	Willa	Kymlicky	lze	říci,	že	sdílené	politické	principy	představují	nezbytnou	podmínku existence	politické	obce	(„jednoty").	Kymlicka,	W.,	Contemporary Political Philosophy: An Introduction,	c.d.,	s.	253. 22 Müller,	K.	B.,	Evropa a občanská společnost. Projekt evropské identity,	c.d.,	s.	134. 23 Jsme	si	vědomi,	že	otázka	sociologických,	kulturních	(mj.	jazykových)	a	psychologických	předpokladů	existence	politické	obce	nemůže	vposledu	nepřijít	na	řadu.	Předběžně	v	tomto	ohledu podotýkáme, že	možnost	konstrukce	kosmopolitní liberální identity se	pak jeví ještě řádově komplikovanější	(viz	níže	sekce	4	a	5). 390 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek Obecně sdílený pohled na liberály a jejich východiska, spoluformovaný mimo jiné komunitaristickou kritikou liberalismu a vykreslující liberalis- mus jako politicko-teoretickou formaci identitu buď vůbec nereflektující, nebo postihující nanejvýš její vnitřní formu, tudíž není přesvědčivý. Je totiž zřejmé, že pokud nemá liberalismus zůstat jako politická teorie nekomplet- ní, musí pracovat s oběma rovinami identity a brát v úvahu jejich vzájemně konstitutivní charakter. Proto je nesprávné tvrdit, jak činí například Bojana Ladrová, že liberalismus vlastní pojetí identity nemá či její utváření snad do- konce neumožňuje.24 V následující sekci si přiblížíme, kde se zdroje tohoto liberálního chápání vnější identity nacházejí. 3. Identita v liberální politické teorii 3.1 Přirozenost člověka a individuální autonomie Přestože ve výkladech dějin liberálního politického myšlení se na tento aspekt obvykle nepoukazuje, význam vnější formy identity je odvoditelný již z klasických děl o společenské smlouvě a přirozených právech.25 Jedním z hlavních impulzů pro ně byla obecná neshoda ohledně náboženských otá- zek, jakožto důsledku reformace a náboženských válek.26 Již Richard Hooker se tak snažil najít odpověď na to, jak by mohl být mezi lidmi – i přes nábo- ženský nesouhlas – zajištěn mír. Východiskem se pro něj stal veřejný zákon v podstatě nezávislý na náboženských otázkách, který byl dle Hookera zá- roveň předpokladem pro členství ve společnosti. V rámci své reflexe nábo- ženských válek pak Hooker sice akceptoval, že by lidé teoreticky mohli žít i bez zakotvení v rámci takového zákona, možnost jejich faktického přežití by však byla minimální.27 Hooker svým voláním po potřebě ustavení řádu určeného veřejným zá- konem a jeho principy předjímá známější teorie Thomase Hobbese a Johna Locka. Nemá zde smysl reprodukovat všeobecně známé skutečnosti o přecho- du ze stavu přirozeného do občanského (politického) u obou autorů; chceme ovšem poukázat na nezastupitelnou úlohu veřejných, politickou autoritou vynucovaných pravidel, bez nichž není realizace individuální svobody/auto- nomie možná. Přestože Hobbes i Locke pracují s představou jedince jakožto automatického nositele přirozených práv a svobod, bez ohledu na uznání ze 24 Ladrová,	B.,	Problém	utvárania	identity	člověka	v	liberálnych	spoločnostiach,	c.d.,	s.	187–202. 25 Rezervovanější	pohled	na	zpětnou	konstrukci	kánonu liberální	politické teorie	viz	v:	Bell,	D., What	Is	Liberalism?	Political Theory, 42,	2015,	No.	6,	s.	682–715. 26 Srov. Edmundson,	W. A.,	An Introduction to Rights. Cambridge, Cambridge	University Press 2004,	s.	17–19. 27 Walsh,	D.,	The Growth of the Liberal Soul.	Columbia,	University	of	Missouri	Press	1997,	s.	109–111. Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu 391 strany ostatních, jejich naplnění – a ve skutečnosti i samotné přežití jejich nositelů – není zaručeno, dokud nevzniká veřejná politická autorita.28 Ta te- prve dává formu kolektivitě, jež stojí u jejího zrodu. Právě proto oba trvají na nutnosti dohody mezi lidmi, jejímž prostřednictvím tento před-politický přirozený stav opustí a ustaví veřejný rámec (suveréna), který dokáže zajistit nejen touhu po bezpečí a míru, ale také možnost realizace individuálního já- ství.29 Ač se Hobbes a Locke v charakteristice žádoucí podoby tohoto veřejné- ho rámce již významně rozcházejí, pro oba je tímto rámcem stát (politická obec) a jeho principy. Až v něm je konečně možné naplnit přirozené zákony, které, vzhledem k charakteru lidské přirozenosti, nemohly být v přirozeném stavu realizovány. Potřebu závazku ke sdílené kolektivitě v rámci politické obce rozvinul ve svém díle Jean-Jacques Rousseau. Ten totiž tyto dvě roviny de facto ztotož- nil prostřednictvím obecné vůle, jež má umožnit, aby byl člověk v politické obci sice spojen s ostatními v jednom celku, poslouchal přitom ale pouze sebe sama.30 Rousseau se ve skutečnosti snažil zajistit, aby si člověk v situaci nutné provázanosti s ostatními zachoval co největší míru individuální svo- body a autonomie. Na tuto myšlenku navázal Immanuel Kant, který udělil li- berální představě vzájemné podmíněnosti individuální a veřejné autonomie definitivní podobu; nikoliv náhodou platí, že velká část soudobé liberální po- litické filosofie má kantovské kořeny.31 Tehdejší i dnešní liberálové zároveň trvají na tom, že pokud se jedinec takovému tělesu zaváže, musí ono respek- tovat jeho svobodu samostatně si volit, co je pro něj dobré a co špatné – tedy 28 V případě	Hobbese se jedná zejména o důsledky přirozených lidských vlastností – soupeření	o	moc	(competition),	nedůvěry	(diffidence)	a	usilování	o	čest	a	slávu	(honour and glory)	–, které	mezi	lidmi	vyvolávají	vzájemnou	nedůvěru.	Locke	pro	změnu	zdůrazňuje	problém	nevyhnutelnosti	stranické	interpretace	přirozeného	zákona	(přirozeného	práva	i	povinností	každého)	–	tedy	to,	že	člověk	nedokáže	být	sám	sobě	nestranným	soudcem.	Hobbes,	T.,	Leviathan aneb Látka, forma a moc státu církevního a politického.	Přel.	K.	Berka.	Praha,	Oikúmené	2009, s. 117–123;	Locke,	J.,	Dvě pojednání o vládě.	Přel. J.	Král	–	J.	Popelková.	Praha,	Nakladatelství Československé	akademie	věd	1965,	s.	142. 29 Hobbes,	T.,	Leviathan aneb Látka, forma a moc státu církevního a politického,	c.d.,	s.	117; Lloyd,	S.	A., Hobbes's	Moral	and	Political	Philosophy.	In:	Stanford Encyclopedia of Philosophy, [online]	2014. Dostupné	na:	http://plato.stanford.edu/entries/hobbes-moral/;	[cit.	16.	11.	2016].	Werhane,	P.	H., Community	and	Individuality.	New Literary History,	27,	1996,	No.	1,	s.	19. 30 Rousseau,	J.-J.,	O společenské smlouvě, neboli, O zásadách státního práva.	Přel.	J.	Veselá.	Dobrá Voda,	Aleš	Čeněk	2002,	s.	24;	srov.	Canivez,	P., Jean-Jacques	Rousseau's	Concept	of	People. Philosophy Social Criticism,	30,	2004,	No.	4,	s.	393–412. 31 Kant,	I.,	Základy metafyziky mravů.	Přel.	L.	Menzel.	Praha,	Oikúmené	2014;	Surprenant,	Ch.	W., Liberty, Autonomy, and Kant's Civil Society.	History of Philosophy Quarterly, 27, 2010,	No. 1, s.	82–84. 392 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek autonomně stanovovat plán vlastního života. Občanské těleso tedy nemá být překážkou svobody, nýbrž podmínkou její plné realizace.32 Ačkoliv tedy liberální teorie již od svých počátků staví na normativní prioritě nezávislého individua ( jeho svobody a autonomie), nepojímá jej ve vzduchoprázdnu, přičemž přirozený stav slouží spíše jako normativní fikce, jež nemůže být v reálném světě naplněna bez empirické fixace prostřednic- tvím zakotvení v občanském tělese. Klasikům liberalismu je často předklá- dáno, že chápou politickou obec pouze jako nástroj sloužící k zajištění práv a svobod individua. Ve zvolené perspektivě je ale přesnější vnímat liberální politickou teorii jako snahu o ospravedlnění určité podoby politické obce, ve které může etický ideál liberalismu teprve dojít svého naplnění. Právě z toho důvodu je však vhodnější chápat politickou obec nikoliv čistě instru- mentálně, nýbrž jako podmínku individuálního (liberálního) jáství. Jelikož vzájemně podmíněný (konstitutivní) vztah striktně vzato existuje jen mezi vnitřní a vnější identitou, je vhodnější hovořit o kvazi-konstitutivním vztahu mezi liberálním jástvím a politickou jednotkou: Ta pak není jeho pojmovou (pojmově nezbytnou) součástí, nicméně zakotvenost vnější liberální identity ve veřejných principech politické obce určitého typu (především moderní- ho státu – viz závěr sekce 3.2) způsobuje, že bez existence politické obce si lze realizaci liberálních ideálů stěží představit. Takové zakotvení je posléze předpokladem možnosti realizace osobní roviny individuálního jáství (tedy vnitřní formy identity), neboť až se zřízením politické obce, a tedy se stano- vením veřejných principů potvrzujících tento stav, je jednotlivci umožněno bezpečně sledovat a naplňovat vnitřní aspekty svojí individuality.33 Zároveň, pokud individuum takové principy respektuje a přijme je za součást sebe sama, musí politická obec uznat nezávislost jednotlivce v jeho osobní rovině a umožnit mu naplnit individuální svobodu jakožto kapacitu realizovat vlast- ní životní plány. Jelikož s každým právem korelují jisté povinnosti na straně ostatních aktérů, můžeme existenci veřejné politické autority chápat jako záruku ochrany a vynucování těchto práv respektive povinností. 32 Tezi	o	nutnosti	závazku	k	veřejným	principům,	jímž	je	jak	umožněno	naplnění	svobody	a	autonomie,	tak	zaručen	prostor	jedince	nezávisle	volit	cíle	svého	života,	pak	komplexně	rozvíjí	další klasik liberální teorie: John	Stuart	Mill.	Dobrý	život,	a tedy	vyjádření	osobnosti každého,	dle jeho	mínění spočívají v individuální	možnosti volby a interpretaci vlastního životního plánu. Také	Mill	hovoří	o	nutnosti (předpokladu)	zakotvení individua	v	politické	komunitě.	Posouvá však charakter takové komunity do jiné roviny, když zdůrazňuje zejména význam sdílených sympatií	mezi	partikulárními	lidmi.	Jak	jsme	však	naznačili	výše,	naším	zájmem	je	v	tomto	textu principiální	–	politická	–	rovina,	proto	Millův	pohled	zmiňujeme	jen	takto	na	okraj.	Viz	Mill,	J.	S., O	svobodě.	Přel.	M.	Pokorný. In:	Mill, J.	S.,	Vybrané spisy o etice, společnosti a politice. Díl II. Praha,	Oikúmené	2018;	týž,	Utilitarismus.	Revidovaný	překlad	K.	Šprunka.	In:	Mill,	J.	S., Vybrané spisy o etice, společnosti a politice. Díl	I.	Praha,	Oikúmené	2016. 33 Podobně	Belling,	V.,	Zrození suveréna: pojem suverenity a jeho kritika v moderní politické a právní filosofii. Suverenita a normativní konstrukce reality I.	Brno,	CDK	2014,	s.	97,	172,	283,	432. Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu 393 3.2 Současná liberální teorie a úloha státu Přední představitelé současného liberalismu v tomto ohledu následují své předchůdce. Zde budeme naši tezi ilustrovat na koncepcích několika autorů, jejichž díla jsou v různých ohledech nejen určující pro soudobou liberální poli- tickou teorii, ale zároveň pokrývají i její proměnlivé varianty – od neutralistic- kého rovnostářského liberalismu Rawlse a Dworkina přes Razovu perfekcio- nistickou rovnostářskou pozici po Gausovu revizi klasického liberalismu.34 Z politické filosofie Johna Rawlse, široce kriticky reflektované i v českém prostředí, se zaměříme na koncepci dvou tzv. morálních mohutností (kapa- cit), jejichž prostřednictvím je jedinec definován. Jedná se zaprvé o schop- nost individua tvořit a revidovat svoji koncepci dobra a nést za ni zároveň osobní odpovědnost: Jedinci tak jsou dle Rawlse sami sobě zdrojem dobra a hodnot určujících směřování jejich vlastního života, což je zdrojem jejich svobody. Zadruhé má každá osoba „smysl pro spravedlnost", tedy schopnost rozumět veřejné koncepci spravedlnosti, jež charakterizuje „férové" pod- mínky společenské spolupráce, aplikovat ji a jednat na jejím základě.35 Zatímco první morální mohutnost je individuálně obrácena do nitra kaž- dého jednotlivce a dává vzniknout neveřejné (osobní, morální) identitě, smysl pro spravedlnost je nedílně propojen s veřejnými principy spravedlnosti, jimž se lidé zavazují prostřednictvím společenské smlouvy, a umožňuje tak ustave- ní veřejné (politické) identity. Ač Rawls považuje obě tyto morální mohutnosti za rovnocenné a pro formování individua stejně podstatné (obsahově jsou při- tom na sobě nezávislé), v důsledku z jeho pozice plyne, že morální mohutnost vyjadřující smysl každého člověka pro spravedlnost je nezbytnou podmínkou naplnění druhé morální mohutnosti vyjadřující individuální autonomii – tedy možnost realizace vlastní představy dobra. Člověk se totiž ve skutečnosti musí nejdříve zavázat veřejným principům spravedlnosti, a tedy politické obci, aby mohl plně využívat své schopnosti sledovat vlastní koncepce dobra a životní plány. Jinak řečeno, smysl pro spravedlnost, jenž umožňuje jednotlivcům za- vázat se principům spravedlnosti, je tak dle Rawlse podmínkou seberealizace člověka v soukromé sféře. To samé odvozeně platí pro samotné principy spra- 34 Nejde	a	nemůže	pochopitelně	jít	o	vyčerpávající	obraz	soudobého	liberalismu	ani	myšlení	daných	autorů,	takový	úkol	by	byl	zcela	mimo	možnosti	a	cíle	časopiseckého	článku.	Jsme	nicméně	přesvědčeni,	že	ve	všech	čtyřech	případech	máme	co	do	činění	s	díly,	která	hluboce	ovlivnila a	nasměrovala	současné	debaty	uvnitř	liberalismu,	jakož	i	kritické	reakce	„zvenčí". 35 Rawls,	J.,	Teorie spravedlnosti,	c.d.,	s.	11,	295;	týž,	Spravedlnost	jakožto	„fairness".	Přel.	K.	Novotný	–	P.	Slunéčko.	Reflexe,	13,	1995,	s.	11;	srov.	Dufek,	P.,	Úrovně spravedlnosti: liberalismus, kosmopolitismus a lidská práva. Brno,	Masarykova	univerzita	a	Mezinárodní	politologický	ústav 2010,	s.	65–72. 394 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek vedlnosti, jež člověk za závojem nevědomosti přijímá za své. Proto se „politic- ká" koncepce osoby stává úhelným kamenem Rawlsovy teorie jako celku.36 Vzájemně podmíněný vztah mezi individuální autonomií a politickou ko- munitou předpokládá také Ronald Dworkin ve své koncepci tzv. etického individualismu, jež přisuzuje normativní prioritu tomu, co lidské bytosti dokáží ze svého života vytvořit. Lidský život je v tomto smyslu dle Dworki- na posvátný a nemůže být pro nic jiného obětován.37 Samotná autonomie pak podle něj vyplývá z integrity aktéra jakožto nositele jedinečných ži- votních zkušeností – rozhodování aktéra je tak součástí integrálního celku zosobněného takovým individuem.38 I Dworkin však tvrdí, že má-li indivi- duum svou vlastní autonomii naplňovat, musí se zavázat kolektivitě poli- tické obce, respektive veřejným principům, které ji tvoří. Dworkin v této souvislosti dokonce uvádí, že by v rámci politické obce formované veřejný- mi principy mělo být dosaženo podobné integrity jako na individuální rovi- ně každého aktéra.39 Jedinci se tak musí fakticky identifikovat s veřejnými principy politické komunity, jíž jsou součástí, neboť bez takového kroku by nemohli naplnit svou osobní autonomii v soukromé sféře a realizovat tak vlastní koncepci dobra. Perfekcionističtí liberálové, jako jsou Joseph Raz či Steven Wall, vztah mezi politickou komunitou ( jejími principy) a individuální autonomií dále prohlubují, když vyjadřují přesvědčení, že politická komunita má otevřeně prosazovat autonomii jako objektivní morální dobro. Pro Raze je individuál- ní autonomie klíčem k hodnotnosti našich životů – autonomní člověk si sám racionálně vybírá z hodnotných možností určité aspekty, které definují jeho život.40 Stejně jako další liberálové Raz zdůrazňuje, že aby člověk mohl rea- lizovat svůj autonomní výběr, musí mít k dispozici určitý zdroj, který tento 36 Rawls,	J.,	Political Liberalism, c.d.,	s.	29–35,	188–190;	srov.	Macedo,	S.,	Liberálne cnosti: občianstvo, ctnosť a spoločnosť v liberálnom ústavnom state.	Bratislava,	Archa	1995,	s.	51–60;	Brettschneider, C.,	The	Politics	of	the	Personal:	A	Liberal	Approach.	American Political Science Review,	101,	2007, No.	1,	s.	21. 37 Dworkin,	R.,	Svoboda,	rovnost	a	společenství.	In:	Kis,	J.	(ed.),	Současná politická filosofie, c.d., s.	279. 38 Dworkin,	R.,	Autonomy	and	the	Demented	Self.	The Milbank Quarterly,	64,	1986,	No.	2,	s.	4–16; srov. týž, Life's Dominion: An Argument about Abortion, Euthanasia, and Individual Freedom. New	York,	Alfred	A.	Knopf	1993;	Ott,	A.,	Personal	Identity	and	the	Moral	Authority	of	Advance Directives.	The Pluralist,	4,	2009,	No.	2,	s.	44;	Buccafurni,	D.,	Advance	Directives	and	the	Problem	of	Personal	Identity.	Global Virtue Ethics Review,	5,	2004,	No.	2,	s.	1–2. 39 Taková	integrita	vychází	z	předpokladu,	že	se	člověk	ve	skutečnosti	nezabývá	pouze	vlastním dobrem	(ve	své	autonomní	sféře),	ale	i	morálním	charakterem	komunity,	ve	které	žije.	Dworkin, R.,	Law's Empire.	Cambridge,	Harvard	University	Press	1986,	s.	184. 40 Raz,	J.,	The Morality of Freedom.	Oxford,	Clarendon	Press	1986,	s.	203,	369;	srov.	McCabe,	D., Joseph	Raz and the Contextual Argument for Liberal Perfectionism.	Ethics, 111, 2001,	No. 3, s.	494;	Nussbaum,	M.	C.,	Perfectionist	Liberalism	and	Political	Liberalism.	Philosophy & Public Affairs,	39,	2011,	No.	1,	s.	3–11. Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu 395 výběr učiní vůbec možným. Ten dle Raze poskytuje existence plurality tzv. kolektivních dober.41 Ani tato dobra se však nenacházejí ve vzduchoprázd- nu, nýbrž vyžadují zakotvenost v rámci společenské struktury. Ještě před kolektivními dobry tak stojí právě veřejné struktury, které kolektivní dobra formují, přičemž až následně, prostřednictvím těchto dober, může být napl- ňována individuální autonomie v soukromé sféře.42 Konečně Gerald Gaus v jisté návaznosti na Hayekovo evoluční pojetí spon- tánního řádu zdůrazňuje, že mezi rovinou osobní a politickou existuje ještě sféra tzv. sociální morálky (social morality), která logicky předchází vzniku politické autority a do níž jsou vtisknuta pravidla autoritativně určující, co je v oblasti společenské interakce morálně správné a špatné.43 Zjednoduše- ně řečeno, lidé jsou schopni se dohodnout na pravidlech svého jednání ješ- tě před zřízením politické obce. Gaus explicitně kritizuje atomizované, aso- ciální pojetí individuálního aktéra jako liberalismu nesprávně připisovaný „filosofický mýtus", přičemž ukazuje, že dobrovolné podřízení se sdíleným, veřejně ospravedlněným a vynutitelným morálním pravidlům je nejen nez- bytným předpokladem realizace individuálních životních plánů (už jen z dů- vodu koordinace jednání v podmínkách morální různorodosti), ale též zcela běžnou součástí morální praxe reálných lidí. Zároveň, ačkoliv samotná poli- tická obec nabývá v Gausově pojetí instrumentálnějšího charakteru a o svoje místo v rámci vnější identity se musí dělit se sociální morálkou ( jež má vý- znamný deontologický aspekt), přesto si i v tomto přístupu podržuje nepo- stradatelný význam: Jednak umožňuje pružné reakce na společenské nerov- nováhy či rychlé změny a jednak – a v naší optice především – garantuje de iure autoritu zákonů jakožto formalizovaných morálních pravidel, jejichž „ústřední funkcí je artikulace a ochrana našich fundamentálních morálních práv". Z toho je zřejmé, že bez podřízení se sdíleným principům – morálním 41 Jinými	slovy,	předpokladem	naplnění	autonomie	každého	aktéra	je	existence	škály	možností	ve formě	kolektivních	dober,	ze	kterých	si	takový	aktér	může	vybírat.	Srov.	Raz,	J.,	The Morality of Freedom, c.d.,	s.	203–204. 42 McCabe,	D.,	Joseph	Raz	and	the	Contextual	Argument	for	Liberal	Perfectionism,	c.d.,	s.	495	až 499.	Raz	dále	spolu	s	ostatními	perfekcionisty	tvrdí,	že	faktické	naplnění	hodnoty	autonomie	je ve	skutečnosti	možné	pouze	tehdy,	vyplývá-li	tato	autonomie	z	určité	koncepce	dobra,	jež	si	jí cení.	Politická	komunita	tedy	nemá	být,	tak	jako	u	Rawlse	a	Dworkina,	eticky	neutrální,	ale	má se	aktivně	zasazovat	o	prosazování	dober	umožňujících	naplnění	individuální	autonomie.	Proto Raz	hned	zkraje	odmítá	morální individualismus jakožto	etickou	doktrínu, v	níž	není	prostor pro	sdílenou kulturu chápanou	jako	neodvozené	(intrinsic)	dobro.	„Společným	jmenovatelem" neutralistického i perfekcionistického liberalismu	ovšem	zůstává	nezbytnost sdílených	veřejných	struktur.	Srov.	Raz,	J.,	The Morality of Freedom,	c.d.,	s.	18;	týž,	Liberalismus,	autonomie a	politika	neutrálního	ohledu.	In:	Kis,	J.	(ed.),	Současná politická filosofie,	c.d.,	s.	352;	Wall,	S., Liberalism, Perfectionism and Restraint.	New	York,	Cambridge	University	Press	1998,	s.	124–204; Nussbaum,	M.,	Perfectionist	Liberalism	and	Political	Liberalism,	c.d.,	s.	12–14. 43 Ospravedlnění	těchto	pravidel	probíhá	prostřednictvím	veřejného rozumu,	kterýžto	pojem/nástroj	Gaus	přebírá	–	s	výraznými	úpravami	–	z	rawlsovské	tradice	politického	liberalismu. 396 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek pravidlům a psaným zákonům – není ani pro klasického liberála Gause reali- zace individuální svobody možná.44 Přední představitelé současného liberalismu se tedy shodují: aby člověk mohl naplnit svůj potenciál svobodné, nezávislé entity, musí se zavázat veřej- ným principům politické obce. Uznává-li však člověk tyto principy a akcep- tuje-li je jako součást své vlastní identity, má mu být umožněno, aby si mohl svobodně a autonomně vybrat, co je pro něj dobré a co špatné, a následně za to nesl odpovědnost.45 V této souvislosti se nabízí srovnání s Habermasovým pojetím vztahu je- dince a pospolitosti. Také Habermas je přesvědčený, že existuje přímá vaz- ba mezi soukromou a veřejnou autonomií (v našem případě vnitřní a vnější identitou), tedy že lidé nabývají soukromé autonomie až spolu se zapojením do vztahů s ostatními (tj. do vztahů občanských).46 Zatímco však Habermas ve své obhajobě deliberativní demokracie liberály kritizuje za to, že nadřa- zují význam individuálních práv (a obecně prvků vnitřní identity) sdíleným politickým principům,47 my chceme zdůraznit, že veřejný element, který Habermas vyzdvihuje, je ve skutečnosti vlastní samotné liberální teorii, v níž zásadně podmiňuje obecnou možnost realizace individuálních práv.48 Onou politickou obcí umožňující v liberální perspektivě realizaci vnější di- menze identity byl a stále je moderní stát a jej podepírající principy (a z nich plynoucí pravidla). Modernímu státu přitom náleží řada dalších přívlastků 44 Gaus,	G.,	The Order of Public Reason: A Theory of Freedom and Morality in a Diverse and Bounded World.	New	York,	Cambridge	University	Press	2011,	s.	148,	449,	461,	546;	citace	ze	s.	546. 45 Habermas,	J.,	Budoucnost lidské přirozenosti. Na cestě k liberální eugenice?	Přel.	A.	Bakešová. Praha,	Filosofia	2003,	s.	21–22;	srov.	Baker,	E.	C.,	Sandel	on	Rawls.	University of Pennsylvania Law Review,	133,	1985,	s.	926;	Wolff,	S.,	Komentář.	In:	Taylor,	Ch.	–	Gutmann,	A.	(eds.),	Multikulturalismus. Zkoumání politiky uznání, c.d.,	s.	91–102. 46 Viz	Habermas,	J.,	Boje	o	uznání	v	demokratickém	právním	státě.	In:	Taylor,	Ch.	–	Gutmann,	A., Multikulturalismus. Zkoumání politiky uznání. Přel.	A.	Bakešová	–	J.	Velek	–	M.	Hrubec.	Praha,	Filosofia	2001,	s.	129;	srov.	Cooke,	M.,	Autenticita	a	autonomie.	Taylor,	Habermas	a	politika	uznání.	In:	Velek,	J.	(ed.),	Etika autonomie a autenticity.	Přel.	A.	Bakešová	a	kol.	Praha,	Filosofia	1997, s.	194;	Hrubec,	M.,	Od zneuznání ke spravedlnosti,	c.d.,	s.	383. 47 Habermas,	J.,	Reconciliation	Through	the	Public	Use	of	Reason:	Remarks	on	John	Rawls's	Political	Liberalism.	The Journal of Philosophy,	92,	1995,	No.	3,	s.	128–130;	Larmore,	Ch.,	The	Moral Basis	of	Political	Liberalism.	Journal of Philosophy,	96,	1999,	No.	12,	s.	611–613. 48 Pochybnější	by již	byla	snaha	navěsit	toto	chápání	významu	politické	obce	na	republikánský model vlády, ač například Pavel Barša naznačuje propojení Rawlsovy koncepce s myšlenkami	Machiavelliho a s odvoláním na jeho	Rozpravy poukazuje na skutečnost, že také	Machiavelli rozlišoval	mezi sférou individuální etiky (tedy liberální soukromou	sférou, ve	které má	být	naplněna	autonomie)	a	veřejnou	(politickou)	oblastí.	Srov.	Barša,	P.,	Individualismus a kolektivismus. Politologický časopis	1995,	č.	3,	s.	198;	k	další	diskusi	viz	Znoj,	M.,	Republikanismus	mezi	negativním	liberalismem	a	demokratickým	populismem.	In:	Znoj,	M.	–	Bíba,	J.	a	kol., Machiavelli mezi republikanismem a demokracií.	Praha,	Filosofia	2011,	s.	41–76,	zejm.	s.	65–66; Bíba, J.,	Machiavelliho	populistický republikanismus	a	perverzita	demokracie. In: Znoj,	M.	– Bíba,	J.	a	kol.,	Machiavelli mezi republikanismem a demokracií,	c.d.,	s.	219–262,	zejm.	s.	243,	246. Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu 397 – právní, ústavní, teritoriální, suverénní, demokratický a národní.49 O žád- ném z nich tu nemáme prostor se rozepisovat; chceme nicméně předeslat, že vnitřní logika této pojmové konstrukce (s více než hmatatelným prakticko- -politickým odrazem přinejmenším v evropských dějinách) vychází ze souhry všech zmíněných elementů. Jen v takto chápaném moderním státě lze uvažo- vat jasně určené členství (a nečlenství), jednoznačně vymezený soubor pravi- del/principů, jejichž subjekty jedinci jsou, a konečně též (politickou) autoritu, jež legitimně rozhoduje o vymezení a náplni obou těchto oblastí. Jen v tomto modelu politické obce ověřeně, jakkoliv nedokonale, funguje jak ochrana in- dividuálních práv a svobod, tak demokratická legitimizace výkonu politické moci. Jen zde může prozatím probíhat veřejná debata ve veřejné sféře, jež tuto legitimitu zaštiťuje, případně jí dává vzniknout. Aplikováno na ústřední téma našeho textu: pouze v případě moderního státu víme, že individuální identita může dojít svého naplnění jakožto liberální identita.50 Lze očekávat námitku, že tato formulace je příliš – možná zcela – statická a ahistorická, neberoucí ohled na dynamický proces utváření individuální- ho i kolektivního aspektu identity.51 Připomínáme však, že v tomto ohledu zůstáváme agnostičtí; naše hlavní sdělení zde zní, že ať jsou podoba i výsle- dek takového procesu jakékoliv, nezbytné je veřejné, autoritativní, dotčený- mi jedinci přijímané vyjádření jeho výsledku – přičemž tento poslední bod je možno formulovat také jako požadavek tzv. publicity (veřejné známosti a při- jímanosti) veřejných pravidel.52 V souvislosti s budováním společné evropské identity (v rámci politické integrace Evropské unie) se často uvádí, že politic- ké instituce jsou/budou výrazně nápomocny v jejím utváření.53 Tuto tezi do- vádíme svým způsobem do logických důsledků, když tvrdíme (viz dále sekce 4 a 5), že jednotná sada sdílených principů předpokládá jejich jednotnou in- terpretaci, vyjádření a vynucování. 49 K	dalším	možným	predikátům,	jež	lze	modernímu	státu	přisoudit,	srov.	Holländer,	P.,	Soumrak moderního státu. Právník,	152,	2013,	č.	1,	s.	8. 50 Podobnou	tezi,	se	zvláštním	důrazem	na	pojem	suverenity,	zastává	ve	své	důkladné	sondě	do	dějin	myšlení	o	moderním	státu	Vojtěch	Belling;	se	zvláštním	zřetelem	k	lidským	právům	pak	také	Jan Broz	a	Pavel	Ondřejek	či	Jan	Kysela.	David	Miller	uvažuje	v	analogických,	byť	ne	zcela	identických, termínech	o	podmínkách	realizace	sociální spravedlnosti.	Srov.	Belling,	V.,	Zrození suveréna: pojem suverenity a jeho kritika v moderní politické a právní filosofii. Suverenita a normativní konstrukce reality I,	c.d.,	s.	172,	283,	449;	Broz,	J.	–	Ondřejek,	P.,	Pluralita	dimenzí	základních	práv	v	současném světě.	In:	Kysela,	J.	–	Ondřejek,	P.	a	kol.,	Kolos na hliněných nohou? K proměnám státu a jeho rolí. Praha,	Leges	2016,	s.	199–210;	Kysela,	J.,	Nad	diagnózami	současného	státu:	„soumrak",	„smrt", nebo	„úsvit"?	In:	Kysela,	J.	–	Ondřejek,	P.	a	kol.,	Kolos na hliněných nohou?, c.d.,	s.	60;	Miller,	D., Principles of Social Justice.	Cambridge,	Mass.,	Harvard	University	Press	1999,	s.	4–6. 51 K	tomuto	typu	výhrad	viz	Müller,	K.	B.,	Evropa a občanská společnost. Projekt evropské identity, c.d.,	kap.	4	a	5. 52 Srov.	Freeman,	S.,	The	Burdens	of	Public	Justification.	Constructivism,	Contractualism,	and	Publicity. Politics, Philosophy&Economics, 6,	2007,	No.	5,	s.	5–43;	Rawls,	J.,	Political Liberalism, c.d., s.	66–71;	Gaus,	G.,	The Order of Public Reason, c.d.,	s.	296–297. 53 Müller,	K.	B.,	Evropa a občanská společnost. Projekt evropské identity,	c.d.,	s.	204–210. 398 Sylvie Bláhová – Pavel Dufek SUMMARY Identity in Liberal Political Theory and the Dilemma of Cosmopolitanism (Part 1) In this article we address the question of individual identity and its place – or rather omission – in contemporary discussions about the cosmopolitan extension of liberal- ism as the dominant political theory. The article is divided into two parts. In the first part we show that if we consistently emphasise the complementarity of the "inner" and "outer" identity of a person, which is essential to liberalism from its very begin- nings, then a fundamental flaw in the liberal cosmopolitan project becomes apparent. This is the underestimation of the indispensability of an unambiguously determined public framework which will fix and enforce liberal principles and values in a compre- hensible way. Such a framework for liberalism was always the political community and then, above all, the modern state, in which the liberal identity could then be real- ised. The discussion in this part of the article prepares the ground for an examination, in the second part, of a dilemma which cosmopolitan liberalism must face. In the sec- ond part we argue that the attempt to tackle the given problem presents liberals with the following dilemma: either it is necessary to plead for the institution of a global political authority (a "world state"), or to give up the belief that fundamental liberal principles and values can be realised to a global extent. We show, at the same time, that because of the character and ambitions of the cosmopolitan project, the promise of plural identities and multi-centred law cannot be relied upon. By way of conclusion we then ask what is the price of the realisation of cosmopolitan liberal ideals. Keywords: identity, liberalism, cosmopolitanism, political community, plural identi- ties, world state ZUSAMMENFASSUNG Identität in der liberalen Politiktheorie und das Dilemma des Kosmopolitismus (1. Teil) Im vorliegenden Text wird die Frage nach der individuellen Identität und nach deren Platz – bzw. eher deren Vernachlässigung – in der heutigen Diskussion über die kos- mopolite Ausbreitung des Liberalismus als dominanter politischer Theorie adressiert. Der Artikel ist in zwei Teile gegliedert. Im ersten Teil wird aufgezeigt, dass bei einer konsistenten Betonung der Komplementarität von „innerer" und „äusserer" Identi- tät des Menschen, die dem Liberalismus von Beginn an eigen ist, ein grundlegender Mangel des liberalen kosmopolitischen Projekts deutlich wird; konkret handelt es sich dabei um die Unterschätzung der Notwendigkeit eines eindeutig festgelegten öf- fentlichen Rahmen, in dem die liberalen Grundsätze und Werte auf verständliche Art und Weise fixiert und durchgesetzt werden. Dieser Rahmen war für den Liberalismus stets die politische Gemeinde und in erster Linie der moderne Staat, in dem die libe- rale Identität erst realisiert werden kann. Die Auslegungen in diesem Teil des Artikels bereiten den Boden für die Analyse des Dilemmas, vor dem der kosmopolite Libera- Identita v liberální politické teorii a dilema kosmopolitismu 399 lismus steht, und die im zweiten Teil vorgenommen wird. Hier lautet das Argument, dass die Bemühung um die Lösung des bestehenden Problems den Liberalismus in ein Dilemma bringt: Entweder müsste man für die Einsetzung einer globalen politischen Autorität („Weltstaat") plädieren, oder aber den Glauben aufgeben, die grundlegen- den Prinzipien und Werte des Liberalismus könnten im globalen Massstab realisiert werden. Gleichfalls wird aufgezeigt, dass man sich angesichts der Natur und der Am- bitionen des kosmopolitischen Projekts weder auf die Zusagen pluraler Identitäten verlassen kann, noch auf die Polyzentrität des Rechts. Abschliessend wird die Frage nach dem Preis für die Realisierung kosmopoliter liberaler Ideale gestellt. Schlüsselwörter: Identität, Liberalismus, Kosmopolitismus, politische Gemeinde, plurale Identität, Weltstaat