ORTHODOX FAITH AND ROMANIA CREDINTA ORTODOXĂ ȘI ROMÂNIA Dr. Bugiulescu Marin Abstract: Christian mission in the Romania has been continuous, but has adapted to the realities of everyday life and to historical conditions, both local and national. However, the clergy and the believers engaged in serving the Church in Romania continued preaching the Gospel and strengthening the faith and unity of the nation, a necessary component for effective ministry. Keywords: Christian, mission, Church, ministry Autor: Dr. theol. Bugiulescu Marin, Scientific Researcher, Multidisciplinary Science and Technology Research Institute "Dumitru Stăniloae" Scientific and Interdisciplinary Research Center "Valahia" University, Târgoviște Introducere Mesajul sau conţinutul învăţăturii lui Hristos se adresează omenirii întregi, chiar dacă ea este divizată în naţiunii, etnii ce în decursul lor istoric şi-au format o cultură indigenă. Esenţa creştinismului şi puterea lui este viaţa în Hristos. Creştinismul trebuie să transforme pe omul cel vechi şi lumea cea învechită de păcat, şi prin păcat supusă morţii, în făptură nouă care fiind în trup material umblă în duh şi trăieşte în fiecare zi viaţa înnoită după Evanghelia Domnului. Pilda vieţii lui Hristos cu harul Său dăruit nouă, ne-a pus la îndemână putinţa de a ne împărtăşi de această înnoire ce curge permanent prin Biserică. Deci misiunea Bisericii în lume este aceea de a înfăptui unitatea sfâşiată de păcat, împărtăşind „înţelepciunea şi credinţa în Hristos" pentru ca „astfel omul lui Dumnezeu să fie desăvârşit şi bine pregătit pentru orice lucru bun" ( II Timotei 3, 15,17 ). 1. ETNOGENEZĂ ŞI ECLESIOLOGIE SAU LUCRAREA DUHULUI SFÂNT PE TERITORIUL CARPATO-DANUBIANO-PONTIC Biserica este o societate de persoane şi locaş în care se află rădăcinile tuturor făpturilor şi în care toate se adună în Hristos pentru că esenţa ei este în şi prin El. Noţiunea de Biserică este legată „sui-generis" de misiunea ecumenică ce inaugurează împărăţia lui Dumnezeu la toată ICOANA CREDINŢEI NR. 1. AN.I. Ianuarie 2015 29 făptura ( Fapte 1,8 ) pentru că „Biserica este proiectul sacramental al Evangheliei, manifestată vizibil prin reconcilierea credinţei" 1. Biserica Ortodoxă Română este de origine apostolică, fiind înfăptuită fie de urmaşii Sfântului Apostol Pavel ce au propovăduit Evanghelia în Peninsula Balcanică, petrecând o iarnă întreagă (65-66) în Nicopolea Epirului ( Romani 15,19, Tit. 3,12 ), sau mai de grabă în urma predicii Sfântului Apostol Andrei în Sciţia, în cetăţile de la marginea Pontului Euxin, aşa cum ne arată Eusebiu de Cezareea în „Istoria sa bisericească" precum şi colindele, folclorul şi toponimele ce atestă prezenţa Sfântului Apostol Andrei pe teritoriul ţării noastre. Din punct de vedere istoric, etnogeneza poporului român este simultană cu încreştinarea lui, deci noi suntem români pentru că suntem creştini şi suntem creştini pentru că suntem români. Credinţa creştină a acţionat ca un factor de coagulare şi de perpetuare a neamului. Multe secole de cultură românească s-au format mai întâi în Mănăstiri sau Biserici. Parafrazând textul Evangheliei după Ioan cap. I,1 unde se spune: „La început era Cuvântul şi cuvântul era de la Dumnezeu şi Dumnezeu era Cuvântul", noi românii putem spune că la început era Biserica şi Biserica era şcoala noastră şi şcoala era în Biserica, unde sub pedagogia divină se revelau adevărurile existenţiale şi culturale. Predica Sfântului Apostol Andrei a făcut prin cuvânt ca urmaşii dacilor, închinătorii lui Zamolxe să devină ucenici ai lui Hristos. „Geto-dacii aflau în Evanghelie mântuire şi simţeau, în acelaşi timp împlinirea unor adânci aspiraţii"2. Biserica daco-romană încă de la începutul ei se manifestă prin lucrarea lui Hristos ce se regăseşte în domeniile vieţii sociale. Inculturaţia în primele secole pe teritoriul dunărean se realizează cu uşurinţă din următoarele motive: necesitatea omului de a primii Adevărul revelat, ce sfinţeşte creaţia; atât dacii cât şi romanii cunoşteau limbile greaca şi latina, fapt ce favorizează o mai bună comunicare; coloniştii şi unităţile militare aduse în Dacia ce primiseră creştinismul. Împreună cu armatele au fost evacuaţi funcţionarii, aşa cum rezultă din biografia lui Aurelian, din 1 IP.S. Nifon Mihăiţă, Misiologie creştină, edit. ASA Bucureşti 2002, p. 25 2 Pr. Drd. Gheorghe Neagoe, Aspecte ale continuităţii religiei geto-dacilor în Dacia romană, în „ S. T." Seria II, Anul XXX, Nr. 1-2 (1978), pg. 141 ICOANA CREDINŢEI NR. 1. AN.I. Ianuarie 2015 30 Istoria Augusta3 (sublato exercitu et provincialibus), precum şi marii proprietari de pământ, negustorii şi bogătaşii, cărora Imperiul le putea asigura protecţia în noile provincii create la Dunăre. libertatea şi toleranţa religioasă specifică poporului dac ce manifestă tendinţe ecumenice incipiente; Creştinismul românesc s-a răspândit pe întreg teritoriul carpato-danubiano-pontic şi nu numai în partea de sud la gurile Dunării. Astfel rămâne valabilă mai presus de toate ideea, susţinută cu deosebire de Vasile Pârvan, că neamul românesc nu s-a format numai în Dacia, ci pe un spaţiu mult mai vast, moştenind toată acea amplă romanitate orientală care se dezvoltase în provinciile romane de pe ambele părţi ale Dunării, în prelungirea Iliricului de la răsărit de Adriatica4. Toate aceste motive au facilitat primirea Evangheliei pe care urmaşii dacilor şi romanilor au păstrat-o cu sfinţenie jertfindu-şi viaţa pentru ea. 2. RAPORTUL ISTORIE, TRADIŢIE, CONTEMPORANITATE Cultura, tradiţia, istoria şi religia sunt obiectul unor discuţii aprinse, fiind dezbătute de cele mai multe ori pragmatic în afara influenţei Bisericii, fiind considerate drept elemente principale ce caracterizează un popor sau o societate. Omul este socotit drept „fiinţă istorică" generatoare de cultură şi valoare. În sens larg cultura este obiectul istoriei, pentru că este concretizarea evoluţiei umane de-a lungul timpului, însă gradul de cultură diferă de la o perioadă la alta. Aceste oscilaţii culturale mărturisesc faptul că istoria are anumite „limite materiale" ce nu pot fi depăşite, ori cât de sofisticată ar fi doza de cultură. De aceea sunt primejdioase afirmaţiile prin care se contopeşte legea românească strămoşească cu ortodoxia, credinţa cu naţiunea , Evanghelia cu cultura, trecându-se peste faptul că prin inculturaţie Biserica locală primeşte identitate în diversitate fiind comuniune în comunitatea locală în acelaşi timp.5 Tensiunea dintre Evanghelie şi cultură este dată de antagonismul conţinutului specific fiecăreia. Cuvântul evanghelic combate cerinţele relative culturale manifestate pe o anumită treaptă istorică de ideologii, mentalităţi sau civilizaţii, punând în balanţă caracterul eminamente 3 Mihai Bărbulescu, Istoria Romaniei, Ed. Enciclopedică, Bucureşti, 1998, p.107 4 A se vedea si Constantin G.Giurescu, Formarea poporului Român, Bucureşti, 1973, p.126 5 A se vedea Pr. Ion Mircea, În apărarea dreptei credinţe şi a unităţii naţionale bisericerşti, în Vestitorul nr. 13, 14 Bucureşti 1990 p. 4 ICOANA CREDINŢEI NR. 1. AN.I. Ianuarie 2015 31 umanist al acestora, dovedind că adevărata cultură este legată de Dumnezeu prin Duhul Sfânt, chiar dacă de-a lungul timpului este prigonită de „stăpânii lumii acesteia". Istoria poporului român ne oferă o bogată lecţie de inculturaţie, ilustrându-ne exigenţa şi grija Bisericii ortodoxe faţă de naţiune. Geniul ortodoxiei constă în faptul că întotdeauna evidenţiază atât conţinutul cât şi forma. Orice religie are influenţă asupra culturii, deoarece se dezvoltă şi se manifestă prin credincioşii săi mijlocind atât relaţia pe verticală cu Dumnezeu şi pe orizontală cu semenii, de aceea pentru noi creştinii: „a cunoaşte propriile valori religioase indiferent de extinderea lor în spaţiul comunitar, reprezintă o modalitate de securizare culturală, o exigenţă ce atrage după sine buna situare în registrul cultural."6 Pentru a înţelege corect nuanţa ortodoxiei române vom analiza raportul Evanghelie, tradiţie, cultură pe mai multe etape istorice. 1. În epoca veche, până la Sinodul I Ecumenic (325 ), populaţia daco-romană rămasă liberă după retragerea administraţiei romane 271, se reorganizează pe plan bisericesc apărând credinţa creştină până la sacrificiu, cât şi pe plan lingvistic dând naştere la graiul românesc ce primeşte formă creştină.7 Slab organizată administrativ, pe lângă năvălirile migratoare ale goţilor, avarilor, hunilor şi mai târziu ale slavilor, populaţia daco-romană creştină e nevoită acum să facă faţă şi persecuţiilor ce cuprind întreaga lume creştină. Realitatea cuvântului evanghelic ca act de inculturaţie este dovedită de: a) administraţia bisericeascăEpiscopia Tomisului, Episcopia Goţilor; b) martirii daco-români de exemplu preotul Montanus şi soţia sa Maxima ( + 26 martie 304 ), de cei din Durostoru, Sciţia Minor de la Niculiţel sau cei din Dacia. Episcopii dunăreni participă activ la Sinoadele Ecumenice ( Teofil al Goţiei la Sinodul I ) Ulfila traduce biblia pentru goţi contribuind la întărirea credinţei în aceste ţinuturi. 2. Perioada sec. IV – IX, este una de rezistenţă atât naţională cât şi confesională. Pătrunderea slavilor prima dată în secolul VI a produs mari schimbări în această parte a Europei. Ortodoxia românească este nevoită să facă faţă religiilor şi culturilor popoarelor migratoare dând dovadă de inspiraţie divină, amintim aici pe „călugării sciţi" care au jucat un rol considerabil în problema theopasistă secolul IV-V, Sfântul Ioan Casian sau Dionisie Exigul. În secolul al IXlea 6 Constantin Cucoş, Educaţia religioasă, Edit. Polirom, Iaşi 1998, p.59 ICOANA CREDINŢEI NR. 1. AN.I. Ianuarie 2015 32 pe când slavii bulgari sunt creştinaţi de Bizanţ, în Dacia au pătruns maghiarii ce se stabilesc în Panonia , primind în primă fază creştinismul bizantin şi din contactul cu populaţia română, dar apoi din motive politice se reorientează către cel Apusean. 3. În perioada secolelor IX – XV Ţările Române şi Biserica primesc autonomie şi confirmare naţională şi internaţională (1359 întemeierea Mitropoliei Ungrovlahiei, 1401 cea a Moldovei). Acum apar voievozii şi domnitorii români ce cultivă la curtea domnească fastul şi ceremonia bizantină. De acum influenţa bizantină aproape că se confundă cu viaţa românească iar teritoriul vechii Sciţii aparţine de iure şi de facto Ţărilor Române. Arta şi cultura se dezvoltă puternic primind elemente specific româneşti, de asemenea şi ortodoxia românească începe să-şi etaleze identitatea sa integrând în textul slujbelor bisericeşti cuvinte autohtone cu toată bogăţia tradiţională. Procesul inculturaţiei a fost favorizat de faptul că pe lângă preoţii ce slujeau în greacă şi slavonă fără să înţeleagă ceea ce spun existau şi preoţi ce slujeau în româneşte şi se foloseau de litere latine şi nu slave. Dimitrie Cantemir susţine că „scoaterea literelor latine din cărţile bisericeşti a fost impusă de către Alexandru cel Bun, pentru a stăvilii prozelitismul catolic, deci românii au scris cu litere latine până în secolul al XV-lea. P.P Panaitescu şi Emil Vârtosu susţin că alfabetul slav a fost introdus în secolul al X-lea. Dar aşa cum atestă mărturiile arheologice creştinismul român folosea în paralel cu slavona şi limba greacă şi limba latină, în linii mai mici.8 4. Perioada secolelor XVXVII este cea mai importantă pentru ortodoxia românească, acum ea se eliberează de sub tutela culturilor dominante de provenienţă slavă sau greacă. În Biserica Ortodoxă Română se întemeiază centre monahale ( Vodiţa, Tismana, Neamţ ) care devin cu timpul centre culturale. Apariţia tiparului şi întemeierea centrelor tipografice(Târgovişte, Braşov, Vâlcea ) favorizează afirmarea valorilor ortodoxiei române. Cu toate influenţele slave şi bizantine Biserica Ortodoxă Română îşi păstrează identitatea ei afirmându-se din plin în ţinutul balcanic după căderea Constantinopolului sub turci în 1453. Biserica din Ţările Române, prin simfonia sa cu statul, reuşeşte să opună rezistenţă influenţei otomane, devenind un factor de cultură şi independenţă în Peninsula Balcanică. Legăturile între 7 A se vedea Ştefan Lupşa, Creştinismul românesc a fost de la început ortodox, în S.T. I nr. 9,10 ( 1949 ), pp. 814-837 şi P.P. Panaitescu, Introducere la istoria culturii româneşti, Bucureşti 1969, p. 103 8 A se vedea Emil Vârtosu, Paleografia romano chirilică, edit. Ştiinţifică Bucureşti 1968, cap. I pp. 19 -72 ICOANA CREDINŢEI NR. 1. AN.I. Ianuarie 2015 33 Bizanţ şi Ţările Române sunt atât de puternice încât mulţi istorici susţin „migrarea" culturii şi ortodoxiei bizantine spre România după expresia lui N. Iorga , „Bizanţ după Bizanţ" sau I. Savin „Bizanţul a trecut la români". Chiar dacă influenţa culturii bizantine are un rol pozitiv, nu trebuie confundată cu ortodoxia şi cultura românească: „când Biserica română a constatat maturizarea procesului de inculturaţie, ea a introdus limba română în cult, a tradus Biblia, a creat propria ei iconografie şi artă creştină, a devenit o instituţie canonică şi autocefală"9. O dată cu recunoaşterea canonică a Bisericii Române, procesul de inculturaţie este amplificat şi datorită reformei din 1517. Reforma lui Huss, Luther şi Calvin, -care în lupta lor împotriva Bisericii catolice a cărei limbă de cult era latina, au proclamat dreptul fiecărui popor de a avea cărţi în limba lui,a avut ecou şi în Ţările Române ce înlocuiesc treptat limba slavonă cu limba poporului, prin apariţia cărţilor române sau bilingve. Amintim aici activitatea tipografică a lui Coresi, Varlaam sau Dosoftei. Epoca lui Matei Basarab şi Vasile Lupu dă un nou şi puternic avânt ortodoxiei române. Pe lângă cărţile de legi, Pravila de la Govora (1640 ) sau Pravila aleasa ( 1652 ), se tipăresc şi cărţi destinate întăririi credinţei cum ar fi „Cartea românească de învăţătură" sau „Cazania lui Varlaam" ( 1643 ), Noul Testament de la Bălgrad ( 1648 ) al lui Simion Ştefan culminând cu apariţia primei ediţii româneşti integrale a Bibliei în 1688. Biblia de la Bucureşti ca act deplin al inculturaţiei este apreciată drept momentul biruinţei depline a limbii române ca limbă a cultului ortodox. De o importanţă majoră pentru Ţările Române în această epocă este Sinodul de la Iaşi ( 1642 ) ce aprobă mărturisirea lui Petru Movilă, dovedind deplinătatea ortodoxiei române, precum şi „Schola greca e latina" de la Târgovişte înfiinţată după 1646 de către Pantelinom Ligaridis şi Ignatie Petridis cu sprijinul lui Matei Basarab, aceasta fiind prima şcoală de nivel superior din Ţara Românească. 5. Perioada secolelor XVIII – XIX a „întreitei silnicii", scoate în evidenţă prozenitismul catolic precum şi influenţa curentului umanist. Uniatismul sau unirea Bisericii ortodoxe din Transilvania cu Roma în 1701 pe motive politice nu este decât opera prozelitismului catolic ce nu are nici o legătură cu ideea ecumenică de unitate. Probele istorice atestă că această unire a fost opera Vienei şi a conducerii ecleziastice din Transilvania şi nu un fenomen al poporului român.10 9 I.P.S. Nifon Mihăiţă, Ortodoxie şi ecumenism, edit. Agora, Bucureşti 2000, p. 11 10 A se vedea D. Stăniloae, Uniatismul în Transilvania, în B.O.R. an. LXXXVII, nr. 3-4 ( 1969), pp. 355-390 ICOANA CREDINŢEI NR. 1. AN.I. Ianuarie 2015 34 În epoca în care burghezia se dezvoltă febril şi se organizează în naţiune ca celulă de existenţă socială , dorinţa de unitate se exprimă pe plan naţional puternic influenţată de curentul umanist ce promovează egalitatea, libertatea şi fraternitatea ca metode de emancipare şi tendinţe de afirmare a omului nou. În această perioadă de căutare misiunea Bisericii este canalizată spre binele poporului român, reuşind obţinerea autocefaliei în 1885 evitând filetismul. Indigenizarea în aceste secole este afirmată începând cu Predicile sau Didahiile lui Antim Ivireanu şi continuând cu înfiinţarea şcolilor teologice ce vor răspândi şi afirma ortodoxia română. 6. Perioada secolului XX , tulburată de cele două războaie mondiale precum şi de comunism evidenţiază legătura inseparabilă dintre Biserică şi naţiune. În 1925 Biserica Ortodoxă Română a devenit Patriarhie, fiindu-i recunoscută lucrarea şi identitatea sa dea lungul timpului. În perioada interbelică, cât şi după sub influenţa iluminismului a existat ideea susţinută de autorităţile naţionale că singură cultura şi nu Biserica a fost cea care a unit poporul în momentele dificile, confundând Biserica cu Statul, ortodoxia cu românismul. Din punctul de vedere al Bisericii nu cultura sau ideologia a reprezentat un „status plenarius" un climat prin care un popor rezistă în faţa intemperiilor istorice, ci „cultura" jertfită şi sfinţită pe altarul Bisericii, adică dreapta lui credinţă. Teologia românească la început de secol afirmă legătura strânsă dintre ortodoxie şi naţiune dar nu confundă elementele de credinţă cu cele ale culturii indigene. Ortodoxia românească nu este un sincretism religios amalgamat de cultură şi tradiţie în decursul istoriei. 7. Perioada 1948 – 1989, ocultată de sistemul comunist şi de ideologia leninist – marxistă, ce considera că o societate raţională exclude existenţa unui Dumnezeu personal ca mod de viaţă Absolut, face ca atenţia Bisericii să se plaseze pe tărâm social. Aşa cum afirmă patriarhul Iustinian cel ce a pus în funcţiune Apostolatul social al Bisericii : „ Chemarea noastră, pentru adâncirea laturii sociale a mesajului evanghelic şi întruparea lui în viaţa noastră de toate zilele, trebuie considerată prin urmare nu ca o noutate teologică, ci ca o dezgropare a unor comori vechi păstrate şi uitate în scoarţele Sfintei Scripturi şi ale Sfintei Tradiţii" 11. Apostolatul social este o Biserică vie, socială deschisă problemelor vieţii, este modul de inculturaţie din care „lucrarea Duhului Sfânt naşte spiritualitatea filocalică", este o actualizare pe 11 Patriarhul Iustinian, Apostolat social, vol. VIII, Bucureşti 1966, p. 56 57 ICOANA CREDINŢEI NR. 1. AN.I. Ianuarie 2015 35 planul pastoraţiei şi al vieţii morale a mesajului evanghelic12, din care teologia românească se afirmă cu acrivie, amintim aici marii noştri teologi în frunte cu Dumitru Stăniloae, Teodor M. Popescu, I.G. Coman, Liviu Stan, Nicolaie Chiţescu e.t.c. . CONCLUZII Poporul romîn din primul moment al apariţiei sale în istorie a invocat ajutorul Duhului Sfânt ca Să le descopere lor Evanghelia dreptăţii jertfindu-se pentru apărarea credinţei, din aceste realităţi luând fiinţă ortodoxia românească. Ortodoxia română este procesul de inculturaţie a Evangheliei mântuirii trăit prin credinţă şi devenit tradiţie. Inculturaţia implică o activitate originală realizată prin inspiraţie divină ce ţine cont de cultura indigenă pe care o transcende şi sfinţeşte. Misiunea şi inculturaţia pe teritoriul ţării noastre a generat spiritualitatea şi ortodoxia românească legată şi amprentată ca Biserică locală de spaţiul mioritic şi românism. Dar trebuie afirmat ferm că faţă de etnie şi cultura indigenă Evanghelia îşi păstrează integritatea şi caracterul său divin ce devine prin Hristos principiu de viaţă al umanităţii. BIBLIOGRAFIE 1) Biblia sau Sfânta Scriptură, tipărită cu binecuvântarea Prea Fericitului Părinte Teoctist , Patriarhul Biserici Ortodoxe Române, cu aprobarea Sfântului Sinod, I.B.M. al BOR., Bucureşti 1993 2) ANTONIE IPS. PLĂMĂDEALĂ, Biserica slujitoare, edit. IBM.al BOR., Bucureşti 1972. 3) BĂRBULESCU MIHAI, Istoria Romaniei, Ed. Enciclopedică, Bucureşti, 1998 4) BEREA Pr. Prof. Dr. CONSTANTIN, Hristos în centrul misiunii Bisericii, în Dialog Teologic nr.4, Ed. Presa Bună, Iasi 1999 5) BISOC Pr. Prof. Dr. ALOIS, Introducere în teologia pastorala, Ed. Sapienţia, Iasi, 2002 6) BRIA, IOAN PR. PROF.DR., Go forth in Peace: Orthodox Perspective son Mission, in J.A. Scherer-S.B. Bevans, New Directions in Mission and Evangelization, vol.I Orbis Books, Maryknoll, New York, 1992 7) IDEM, Ortodoxia în Europa – Locul spiritualităţii române, edit. Trinitas Iaşi 1995 12 A se vedea I.P.S. Antonie Plămădeală, Biserica slujitoare, edit. I.B.M al B.O.R. Bucureşti 1972, pp. 281-282 ICOANA CREDINŢEI NR. 1. AN.I. Ianuarie 2015 36 8) CHIŢESCU, PROF. NICOLAIE, Teologie dogmatică şi simbolică, IBM.al BOR., Bucureşti 1956 9) COMAN, PR. PROF. CONSTANTIN „ Ortodoxia sub presiunea istoriei" edit. Bizantină Bucureşti 1995 10) Consiliul Ecumenic Vatican II, Constituţii, decrete, declaraţii, edit. O.C.I.A. Bucureşti 1990 11) GIURESCU G. CONSTANTIN, Formarea poporului Român, Bucureşti, 1973 12) Fontes historiae daco-romaniae pertinentes, I, Bucureşti, 1964, şi II, Bucureşti, 1967 13) IORGA NICOLAE, Istoria Romanilor, vol.I-II, Bucuresti, 1936 14) IUSTINIAN „Patriarhul, Apostolat social, vol. VIII, Bucureşti 1966 15) LUPŞA, FROF ŞTEFAN, Creştinismul românesc a fost de la început ortodox, în S.T. I nr. 9,10 ( 1949 ). 16) MIRCEA FROF ION, În apărarea dreptei credinţe şi a unităţii naţionale bisericerşti în Vestitorul nr. 13, 14 Bucureşti 1990 17) NIFON, I.P.S. MIHĂIŢĂ, Misiologie şi ecumenism, Editura ASA, Bucureşti 2002 18) IDEM, Ortodoxie şi ecumenism, edit. Agora, Bucureşti 2000 19) NEAGOE Pr. Drd. GHEORGHE, Aspecte ale continuităţii religiei geto-dacilor în Dacia romană, în „ S. T." Seria II, Anul XXX, Nr. 1-2 (1978) 20) PANAITESCU, P.P. Introducere la istoria culturii româneşti, Bucureşti 1969, 21) PETRARU Pr. Prof. Dr. GHEORGHE, Aspecte misionare în scrierile creştine de început, în Dialog Teologic nr.5 din 1999 22) POESCU TEODOR M., Biserica şi cultura, edit. I.B.M. al B.O.R. Bucureşti 1996 23) RADU, Pr. Prof. Dr. DUMITRU, Idealul educaţiei creştine, în Îndrumări metodice şi didactice, edit. I.B.M. al B.O.R. Bucureşti 1990, 24) STĂNILOAE, Pr. Prof. DR. DUMITRU, Reflexii despre spiritualitatea poporului român, edit. Scrisul românesc, Craiova 1992, 25) IDEM, Uniatismul în Transilvania, în B.O.R. an. LXXXVII, nr. 3-4 ( 1969), pp. 355-390. 26) ŞERBĂNESCU, Pr. Prof. Dr. NICULAE, 1600 de ani de la prima mărturie documentară despre existenţa episcopiei Tomisului, în rev. „B. O. R.", (anul LXXXVII), Bucureşti, 1969, nr. 9 10 27) VÎRTOSU, FROF. EMIL Paleografia romano chirilică edit. Ştiinţifică Bucureşti 1968,