TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XXXVI / 2014 / 3 ////// studie / article /////////////////////////////////////////// KLASIFIKÁCIA DEFINÍCIÍ Abstrakt: Cieľom state je navrhnúť systematickú a vyčerpávajúcu klasifi káciu defi nícií. Táto klasifi kácia vychádza z typológie, ktorú vypracoval Richard Robinson vo svojej knihe o defi níciách, no v rôznych aspektoch ju ďalej dopracováva. Nová klasifi kácia je založená na dvoch kritériách, a to kritériu predmetnosti a kritériu ilokučnej sily. Podľa kritéria predmetnosti možno defi novať výrazy, pojmy, resp. objekty (v širokom zmysle); podľa kritéria ilokučnej sily možno zase rozlíšiť defi nície, ktoré opisujú existujúci systém, a defi nície, ktoré transformujú daný systém na nový systém. Napokon sa podľa týchto dvoch kritérií vyhodnocujú niektoré známe druhy defi nícií. Kľúčové slová: defi nícia; deskriptívna defi nícia; kritérium ilokučnej sily; kritérium predmetnosti; preskriptívna defi nícia Classifi cation of Defi nitions Abstract: Th e aim of the paper is proposing a classifi cation of defi nitions that would be both systematic and exhaustive. Th e classifi cation is built on the one developed by Richard Robinson in his book on defi nitions; Robinson's classifi cation is, however, further elaborated here in certain respects. Th e new classifi cation is based on two criteria, namely the criterion of aboutness and the criterion of illocutionary force. According to the former, one may defi ne either expressions or concepts or objects (broadly conceived); according to the latter, one may distinguish the defi nitions describing an existing system and the defi nitions transforming a system into a new one. Finally, certain well-known kinds of defi nitions are assessed with respect to the two criteria. Keywords: defi nition; descriptive defi nition; prescriptive defi nition; the criterion of aboutness; the criterion of illocutionary force MARIÁN ZOUHAR Katedra logiky a metodológie vied Filozofi cká fakulta Univerzity Komenského v Bratislave Gondova 2, P.O.BOX 32, 814 99 Bratislava, Slovakia email / marian.zouhar@gmail.com 338 Marián Zouhar 1. Úvod Defi nície sú neodmysliteľnou súčasťou aparátu, ktorého prostredníctvom sa pokúšame uchopiť svet. Platí to nielen v prípade sofi stikovaných vedeckých alebo fi lozofi ckých koncepcií, ale aj v prípade pomerne hrubých konceptov, ktoré využívame pri nevedeckých alebo mimovedeckých pokusoch o porozumenie svetu okolo nás. Na nevedeckej úrovni sa s defi níciami azda najčastejšie stretávame v situáciách, v ktorých sa niekomu vysvetľuje význam neznámeho výrazu. Nároky, ktoré sa v takýchto prípadoch na defi nície kladú, sú pomerne malé – defi nícia sa považuje za uspokojivú, ak danému používateľovi jazyka umožní úspešnú a efektívnu účasť v komunikačných situáciách, v ktorých sa používa daný výraz; tento cieľ však možno dosiahnuť aj vtedy, keď daný človek neporozumie výrazu kompletne či bezchybne. Vo vede a fi lozofi i sú nároky na defi nície oveľa väčšie. Defi nície totiž často slúžia na vymedzenie skúmanej oblasti, a to prostredníctvom čo najpresnejšej špecifi kácie pojmového a jazykového aparátu danej disciplíny. V špekulatívnejších fázach vývoja vednej disciplíny, ale najmä vo fi lozofi i sa možno stretnúť s tým, že hlavná etapa celého bádania sa primárne zameriava na nájdenie čo najlepšieho vymedzenia daného predmetu či pojmu – nájdenie takejto defi nície sa neraz považuje za pravý cieľ skúmania. V tejto fáze sa totiž vedná disciplína formuje, hľadá sa jej tematické ohraničenie, a teda podstatná časť vedeckého úsilia sa venuje diskusiám o optimálnom vymedzení predmetu bádania. V rozvinutej fáze, v ktorej je povaha predmetu bádania zrejmá, majú defi nície odlišné poslanie a sú podstatnou súčasťou napríklad systematizácie poznania v rámci danej vednej disciplíny. Odlišné postavenie defi nícií a rozmanitosť cieľov, na ktoré sa používajú (vo vede, vo fi lozofi i, v práve a podobne), sa odráža v tom, že možno rozlíšiť viacero druhov defi nícií. V tejto stati ponúknem určitú klasifi káciu defi nícií, ktorú možno – okrem iného – využiť na to, aby sa dalo zachytiť odlišné postavenie defi nícií v rôznych fázach budovania vednej disciplíny. Najprv sa však pristavme pri používaní termínu „defi nícia". Tento výraz sa v literatúre používa vo viacerých významoch. Nepochybne prevláda názor, že defi nícia je činnosť používateľov jazyka, ktorej cieľom je stanoviť alebo vysvetliť význam výrazu, resp. oboznámiť adresáta s významom výTáto práca bola podporovaná Agentúrou na podporu výskumu a vývoja na základe Zmluvy č. APVV-0149-12. Ďakujem Lukášovi Bielikovi, Františkovi Gahérovi a Milošovi Kostercovi za pripomienky k predchádzajúcej verzii state. Ďakujem aj dvom anonymným recenzentom za návrhy, ktoré pomohli výslednej podobe textu. 339 Klasifikácia definícií razu.1 Niekedy sa týmto termínom označuje proces,2 prípadne rečový akt,3 no nezriedkavo sa za defi nície považujú vety. V tomto poslednom zmysle možno defi níciám pripísať (logickú) formu „X =df Y", kde X je defi niendum (defi novaná entita), Y je defi niens (defi nujúca entita) a „=df" zastupuje vzťah defi ničnej rovnosti. Vety tejto formy reprezentujú určitý vzťah medzi entitami vystupujúcimi v úlohe defi nienda, resp. defi niensa, a teda defi nícia sa dá charakterizovať aj ako určitý druh vzťahu medzi nimi. Posledné chápanie termínu „defi nícia" sa udomácnilo vo formálnejšie zameranej literatúre, no možno ho nájsť aj v niektorých prehľadových prácach. Napríklad P. Hanks explicitne tvrdí, že „defi nícia je výrok [statement] o význame slova, výrazu alebo symbolu".4 Terminologická prax však často býva nestála, a preto mnohí autori používajú termín „defi nícia" v oboch významoch, a to dokonca tak, že medzi nimi explicitne nerozlišujú. V tejto stati sa budú termínom „defi nícia" označovať výlučne vety určitého druhu. Cieľom state je predložiť klasifi káciu defi nícií. V literatúre sa síce možno stretnúť s rozmanitými rozlíšeniami defi nícií, no až na výnimky nejde o systematické a vyčerpávajúce klasifi kácie. Často sa klasifi kácia defi nícií robí na základe spôsobu ich využitia, čo však vedie k ad hoc výsledkom; tento postup načrtnem v druhej kapitole. V tretej kapitole zhrniem zrejme najsystematickejšiu klasifi káciu, akú možno v literatúre nájsť. Jej autorom je R. Ro1 Richard ROBINSON, Defi nition. Oxford: Oxford University Press 1954, s. 12; Guy LONGWORTH, „Defi nitions: Uses and Varieties of." In: BROWN, K. (ed.), Encyclopedia of Language and Linguistics. 3. zväzok. 2. vydanie. Boston: Elsevier 2006, s. 409 (409–412); Norman SWARTZ, Defi nitions, Dictionaries, and Meanings [online]. 1997. Dostupné z: <http://www.sfu.ca/~swartz/defi nitions.htm> [cit. 8. 10. 2010]. 2 Morris R. COHEN – Ernest NAGEL, An Introduction to Logic and Scientifi c Method. New York: Harcourt Brace 1934, s. 230. 3 Douglas WALTON, Media Argumentation: Dialectic, Persuasion, and Rhetoric. Cambridge: Cambridge University Press 2007, s. 308; Nuel BELNAP, „On Rigorous Defi nitions." Philosophical Studies, roč. 72, 1993, č. 2–3, s. 127–128 (115–146). 4 Patrick W. HANKS, „Defi nition." In: BROWN (ed.), Encyclopedia of Language and Linguistics, s. 399 (399–402). Pozri aj Anil GUPTA, Defi nition [online]. 2014. Dostupné z: <http://plato. stanford.edu/archives/spr2014/entries/defi nitions/> [cit. 10. 9. 2014]. K takémuto chápaniu sa prikláňajú aj domáci autori; pozri Lukáš BIELIK – František GAHÉR – Marián ZOUHAR, „O defi níciách a defi novaní." Filozofi a, roč. 65, 2010, č. 8, s. 722 (719–737); Pavel MATERNA – Josef PETRŽELKA, „Defi nition and Concept: Aristotelian Defi nition Vindicated." Studia Neoaristotelica, roč. 5, 2008, č. 1, s. 3 (3–37). 340 binson a bude do istej miery inšpiráciou inej typológie, ktorú navrhnem vo štvrtej kapitole. V piatej kapitole sa vrátim k niektorým klasickým druhom defi nícií a pokúsim sa ich zaradiť do navrhovanej klasifi kácie. Na záver sa vrátim k úvahám, ktoré som naznačil na začiatku tohto úvodu, a načrtnem širšie implikácie predloženej klasifi kácie defi nícií. 2. Niektoré spôsoby využitia defi nícií Defi nície sa často klasifi kujú podľa spôsobu využitia, teda na základe ich účelu. Podľa najrozšírenejších spôsobov využitia možno pomocou defi nície 1. vysvetliť význam výrazu používateľovi jazyka, pre ktorého je tento význam (čiastočne alebo úplne) neznámy;5 2. opísať, aký význam má výraz v jazyku, resp. určiť, s ktorými výrazmi je vo vzťahu synonymie či v inom obdobnom vzťahu;6 3. priradiť výrazu význam, pričom nezáleží na tom, či ide o výraz, ktorý už v jazyku nejaký význam má, alebo o zavedenie nového výrazu;7 4. zaviesť do jazyka skratku za dlhšie slovné spojenie;8 5. nahradiť intuitívne zrejmý, no z rôznych dôvodov nejasný, nepresný alebo vágny pojem jasným, presným a jednoznačným pojmom;9 5 Pozri najmä ROBINSON, Defi nitions, s. 12, ale aj BELNAP, „On Rigorous Defi nitions," s. 116 alebo SWARTZ, Defi nitions, Dictionaries, and Meanings. 6 Aj v tomto prípade je referenčnou prácou ROBINSON, Defi nitions, s. 94–96, no defi nície sa takto využívajú najmä v lingvistike a lexikografi i; pozri Roy HARRIS – Christopher HUTTON, Defi nition in Th eory and Practice: Language, Lexicography and the Law. London: Continuum 2007. 7 Pozri Gottlob FREGE, On the Foundations of Geometry and Formal Th eories of Arithmetic. New Haven – London: Yale University Press 1971, s. 7; Alfred N. WHITEHEAD – Bertrand RUSSELL, Principia Mathematica. Vol. 1. Cambridge: Cambridge University Press 1927, s. 11; COHEN – NAGEL, An Introduction to Logic and Scientifi c Method, s. 228; Patrick SUPPES, Introduction to Logic. New York: Van Nostrand Reinhold Company 1957, s. 152. K fregeovskej tradícii možno nájsť zaujímavé myšlienky v James R. BROWN, „What is a Defi nition?" Foundations of Science, roč. 3, 1998, č. 1, s. 111–132; John HORTY, Frege on Defi nitions. A Case Study of Semantic Content. Oxford: Oxford University Press 2007, s. 32–49. 8 Defi nície ako prostriedky zavedenia skratiek preslávila najmä koncepcia z WHITEHEAD – RUSSELL, Principia Mathematica, s. 11, no toto chápanie nie je cudzie ani Fregemu. Pozri aj COHEN – NAGEL, An Introduction to Logic and Scientifi c Method, s. 228; HORTY, Frege on Defi nitions, s. 34–36; SUPPES, Introduction to Logic, s. 152. 9 Klasickými sú koncepcie od Fregeho a Whiteheada a Russella. Takéto využitie defi nície sa označuje termínom explikácia (pozri Rudolf CARNAP, Meaning and Necessity. Chicago: Chicago University Press 1947, s. 7). Marián Zouhar 341 6. poskytnúť analýzu idey, pojmu či veci vo všeobecnosti;10 7. špecifi kovať esenciálne vlastnosti veci.11 Tento zoznam využití defi nícií nie je kompletný, hoci je reprezentatívny. Malo by byť zrejmé, že nejde o vzájomne sa vylučujúce využitia, keďže tou istou defi níciou možno v jednej situácii dosiahnuť jeden cieľ (napríklad vysvetliť význam), v inej situácii druhý cieľ (spresniť význam) a v ďalšej situácii tretí cieľ (analyzovať význam). Klasifi kácia defi nícií podľa spôsobu využitia spočíva v tom, že sa identifi kuje niekoľko typických alebo podstatných použití defi nícií a defi nície sa rozdelia do skupín podľa toho, aký spôsob použitia je pre ne typický alebo podstatný. Preto sa niekedy hovorí o skratkovitých defi níciách (abbreviative defi nitions), kodifi kačných (či stipulatívnych) defi níciách (stipulative defi nitions), explikačných defi níciách (explicative defi nitions), analytických defi níciách (analytic defi nitions), vysvetľujúcich defi níciách (explanatory defi nitions) atď. K niektorým defi níciám tohto druhu sa vrátim v poslednej kapitole. Takáto klasifi kácia má však svoje riziká. Po prvé, nie je isté, či zoznam jednotlivých využití defi nícií je vyčerpávajúci. Skôr by sa dalo povedať, že vyčerpávajúci nie je a ani byť nemôže. Aj v prípade, že by sme sa rozhodli zohľadniť len typické alebo podstatné spôsoby využitia defi nícií, zostalo by otvorené, či náš zoznam obsahuje všetky takéto spôsoby. Po druhé, sama identifi kácia typických alebo podstatných spôsobov využitia je problematická, pretože najprv treba stanoviť kritérium, podľa ktorého sa majú jednotlivé spôsoby klasifi kovať ako typické alebo podstatné. Po tretie, nemožno vylúčiť existenciu defi nície, ktorá sa nepoužila, resp. nemôže použiť v žiadnom z deklarovaných typických alebo podstatných spôsoboch využitia. Nepatrila by teda do žiadnej kategórie. Podobných problémov je viac a nemožno sa ubrániť dojmu, že klasifi kácia defi nícií podľa spôsobu využitia je ad hoc. 10 Chápanie defi nície ako analýzy je spoločné ako klasickým koncepciám (platónskej, aristotelovskej či lockovskej koncepcii) tak aj moderným prístupom. Viaceré klasické texty možno nájsť v Juan C. SAGER (ed.), Essays on Defi nition. Amsterdam – Philadelphia: John Benjamins 2000. Okrem viacerých z už spomenutých novších autorov sa k nemu hlási aj Alonzo CHURCH, „Defi nition." In: RUNES, D. D. (ed.), Th e Dictionary of Philosophy. New York: Philosophical Library 1942, s. 74–75. 11 Toto využitie je typické pre aristotelovskú tradíciu, podľa ktorej sa v defi nícii špecifi kuje rod a druhový rozdiel defi novanej entity. Reprezentatívnu formuláciu možno nájsť v Horace W. B. JOSEPH, An Introduction to Logic. Oxford: Clarendon Press 1916, s. 111–112. Pozri aj MATERNA – PETRŽELKA, „Defi nition and Concept: Aristotelian Defi nition Vindicated," 2. kapitola. Klasifikácia definícií 342 3. Robinsonova klasifi kácia Systematickejší spôsob klasifi kácie defi nícií ponúka R. Robinson. Hoci v jej pozadí možno zaregistrovať vplyv klasického členenia defi nícií na nominálne a reálne, predsa len je jeho delenie v určitých aspektoch prepracovanejšie. Tradičnú klasifi káciu na nominálne a reálne defi nície azda najviac preslávil J. Locke. Keďže Lockova koncepcia je úzko naviazaná na jeho epistemológiu a teóriu ideí, v modernejšej literatúre má táto klasifi kácia čiastočne odlišnú podobu. Nominálne defi nície sa spravidla chápu tak, že sa v nich defi nujú jazykové entity, výrazy, kým reálne defi nície sa zase považujú za defi nície nejazykových entít (napríklad významov, pojmov, všeobecnín atď.). Takáto charakteristika je blízka aj Robinsonovej klasifi kácii, ktorá je však v určitých ohľadoch subtílnejšia. Na okraj poznamenávam, že termíny „nominálna defi nícia" a „reálna defi nícia" sa nepoužívajú len naznačeným spôsobom. Niekedy sa totiž možno stretnúť s tým, že nominálne defi nície sa vymedzujú užšie, čo je zrejmé z nasledujúceho citátu: Defi novanie je buď udelenie významu slovám alebo iným jazykovým entitám – to sa nazýva „nominálna defi nícia"; alebo vysvetlenie významu, ktorým je propozícia, vlastnosť alebo vzťah, a to ukázaním, že daný význam je zložený z iných propozícií, vlastností, resp. vzťahov – to sa nazýva „reálna defi nícia".12 Nominálne defi nície v tomto chápaní sa prekrývajú s tým, ako Robinson charakterizuje tzv. stipulatívne defi nície (čoskoro ich spomeniem), ktoré predstavujú len jeden z typov defi nícií spadajúcich medzi defi nície nominálnej povahy v robinsonovskej koncepcii.13 Reálne defi nície z uvedeného citátu sa síce viac-menej podobajú defi níciám, ktoré by sa v robinsonovskej koncepcii dali považovať za reálne, no pomerne zmätočne zase vyznievajú poznámky o reálnych defi níciách od Cohena a Nagela. Tvrdia, že aj „reálna defi nícia defi nuje slovo [...] prostredníctvom ekvivalentnej skupiny slov", no dodávajú, že „defi niens [reálnej defi nície] je analýzou idey [...] či všeobecniny symbolizovanej [daným slovom]".14 Takáto koncepcia reálnych defi nícií má blízko skôr k tomu, ako Robinson charakterizuje tzv. lexikálne defi nície, 12 James CARGILE, „Real and Nominal Defi nitions." In: FETZER, J. H. – SHATZ, J. – SCHLESINGER, G. N. (eds.), Defi nitions and Defi nability: Philosophical Perspectives. Dordrecht: Springer 1991, s. 3 (3–50). 13 Nominálne defi nície chápu rovnako úzko aj Cohen s Nagelom; pozri COHEN – NAGEL, An Introduction to Logic and Scientifi c Method, s. 229–230. 14 Ibid., s. 230. Marián Zouhar 343 ktoré by sa opäť zaradili skôr k nominálnym ako k reálnym defi níciám (ide o jeden z druhov defi nície typu slovo-vec, v ktorých sa výraz defi nuje určitým špecifi ckým spôsobom). Robinsonova klasifi kácia je v porovnaní s klasickým delením defi nícií na nominálne a reálne subtílnejšia vďaka tomu, že defi nície klasifi kuje podľa povahy defi nienda a defi niensa. Výsledkom je trojstupňové členenie: Defi nícia typu slovo-slovo [word-word defi nition] spája slovo s inými slovami a nikdy nevystupuje mimo sféry symbolov. Hovorí iba to, že tento symbol je ekvivalentný tamtomu symbolu. Na druhej strane defi nícia typu slovo-vec [wordthing defi nition] presahuje sféru symbolov, keďže spája symbol s nejakým objektom nesymbolickej povahy, ktorý je významom daného výrazu. A defi nícia typu vec-vec [thing-thing defi nition] sa vôbec netýka sféry symbolov.15 Prvé dva druhy defi nícií možno zjavne začleniť pod nominálne defi nície, keďže defi niendom je slovo alebo výraz (defi niensom v prvom prípade je zase slovo alebo výraz a v druhom prípade vec); tretí druh je reálnou defi níciou. (V skutočnosti existujú štyri možnosti, keďže do úvahy ešte prichádzajú defi nície typu „vec-slovo". Robinson ich však spomína len letmo na jednom mieste.)16 Treba dodať, že termín „vec" („thing") sa tu používa vo veľmi širokom zmysle a prakticky zahŕňa čokoľvek, čo nie je jazykovou entitou. Takáto klasifi kácia defi nícií má ambíciu byť vyčerpávajúcou klasifi káciou na rozdiel od delení založených na spôsobe využitia defi nícií. Hoci Robinsonova klasifi kácia defi nícií je zaujímavá a má svoje opodstatnenie, sám autor sa k nej v praxi postavil pomerne rezervovane. Fakticky za jediný zaujímavý druh defi nícií považoval defi nície typu „slovo-vec", teda defi nície, v ktorých sa slovu priraďuje význam, resp. v ktorých sa konštatuje, čo určitý výraz znamená. Defi nície typu „slovo-slovo" sú podľa neho len málo užitočné a vo svojej knihe sa im takmer vôbec nevenuje. V prípade defi nícií typu „vec-vec" je situácia iná, keďže sú námetom celej rozsiahlej kapitoly. Rozoberá v nej prípady, ktoré sa najčastejšie považujú za defi nície typu „vec-vec", resp. reálne defi nície. Ukazuje, že v skutočnosti nejde o žiadne defi nície, ale skôr o rôzne vzťahy analýzy, syntézy, abstrakcie, explikácie atď. (v jednom prípade dokonca podľa neho ide o chybne zaradenú defi níciu typu „slovo-vec"). Zdá sa, že len defi nície typu „slovo-vec" sú pre Robinsona plnohodnotnými defi níciami. Delí ich na dva druhy, na lexikálne a stipulatívne defi nície, 15 ROBINSON, Defi nitions, s. 20. 16 Ibid., s. 62. Klasifikácia definícií 344 pričom v lexikálnej defi nícii „sa zachytáva bežný alebo slovníkový význam slova" a v stipulatívnej defi nícii „sa stanovuje, vyhlasuje alebo vyberá význam pre nejaké slovo".17 Kontrast medzi nimi zhŕňa nasledujúci citát: Lexikálne defi nície majú pravdivostnú hodnotu, no stipulatívne defi nície ju nemajú. Lexikálna defi nícia je tvrdením o tom, že určití ľudia používajú určité slovo určitým spôsobom, a teda je buď pravdivá, alebo nepravdivá. Stipulatívna defi nícia však nie je žiadnym tvrdením. Keďže tvrdenia sú jedinými vetami, ktoré majú pravdivostnú hodnotu, tak stipulatívna defi nícia pravdivostnú hodnotu nemá. Ide skôr o požiadavku, aby čitateľ rozumel určitému slovu istým spôsobom, alebo o príkaz. [...] Ide skôr o návrh ako o výrok. Zameriava sa do budúcnosti, nie do minulosti.18 Zhrňme. Robinsonova klasifi kácia rozoznáva nasledujúce druhy defi nícií: x defi nície typu „slovo-slovo" x defi nície typu „slovo-vec" o lexikálne defi nície o stipulatívne defi nície x defi nície typu „vec-vec" Možno povedať, že hoci táto teória defi nícií vznikla pred približne 60 rokmi, stále patrí medzi najprepracovanejšie a najsystematickejšie klasifi kácie. Pozoruhodné na tomto prístupe je to, že Robinson nechcel len zhrnúť jednotlivé druhy defi nícií, s ktorými sa možno v literatúre stretnúť, ale navrhol aj pomerne jasné klasifi kačné kritériá. Napriek tomu však nevyužíva naplno potenciál, ktorý sa v nich skrýva. Kritiku možno zhrnúť do dvoch bodov. Po prvé, nemožno sa ubrániť dojmu, že klasifi káciu na základe povahy defi nienda a defi niensa Robinson navrhol len preto, aby izoloval a vyzdvihol defi nície typu „slovo-vec", ktoré považoval za najzaujímavejšie, pričom ostatné typy defi nícií z rôznych dôvodov prakticky zavrhol. Nadnesene teda možno povedať, že v skutočnosti nejde o kritérium klasifi kácie defi nícií, ale o kritérium na odlíšenie skutočných defi nícií od vyjadrení, ktoré defi níciami v pravom zmysle slova nie sú, hoci sa za ne v literatúre považujú. Po druhé, ako naznačuje posledný citát, odlíšenie lexikálnych a stipulatívnych defi nícií by sa mohlo zaviesť na základe určitého formálneho 17 Ibid., s. 19. 18 Ibid., s. 62–63. Marián Zouhar 345 kritéria, ktoré však Robinson ignoruje. Naznačuje sa tu, že rozdiel medzi lexikálnymi a stipulatívnymi defi níciami by sa dal zachytiť na základe ich logickej formy (výrok verzus príkaz). Žiaľ, nemožno povedať, že by toto kritérium Robinson bral vážne; keby tak totiž robil, nemohol by na jednom mieste tvrdiť, že tá istá defi nícia sa dá v jednom kontexte chápať ako lexikálna defi nícia a v inom kontexte ako stipulatívna defi nícia.19 4. Dvojdimenzionálna klasifi kácia Alternatívna klasifi kácia defi nícií, ku ktorej teraz prejdem, je do veľkej miery inšpirovaná Robinsonovým prístupom. Možno ju dokonca chápať ako dopracovanie jeho klasifi kácie v tom zmysle, že sa v nej naplno prejavuje potenciál jednotlivých klasifi kačných kritérií, s ktorými v nejakej podobe pracoval aj Robinson. V novej typológii sa kombinujú dve klasifi kačné kritériá, a teda ju môžeme považovať za dvojdimenzionálnu klasifi káciu. Jedno kritérium, a teda jeden rozmer klasifi kácie, môžeme nazvať kritérium predmetnosti. Je založené na tom, čo – teda aký druh entity – sa defi nuje. Obdobné kritérium využíval aj Robinson, keďže defi nície klasifi koval podľa toho, akým typom entity je defi niendum a defi niens. V našom prípade nás však bude zaujímať len to, akého typu je defi niendum. Rôzni autori hovoria o defi níciách rôznych druhov entít. Často sa hovorí o defi níciách výrazov, ale aj o defi níciách pojmov, resp. defi níciách objektov. Podľa povahy defi nienda môžeme teda rozlíšiť: 1. defi nície, ktorých defi niendom je výraz – výrazové defi nície; 2. defi nície, ktorých defi niendom je pojem – pojmové defi nície; 3. defi nície, ktorých defi niendom je objekt – objektové defi nície. K tejto klasifi kácii treba uviesť stručný komentár. Po prvé, namiesto použitej terminológie by sa mohli použiť aj klasické termíny „nominálna defi nícia" pre výrazové defi nície a „reálna defi nícia" pre objektové defi nície (a dal by sa doplniť termín „konceptuálna defi nícia" pre pojmové defi nície). Touto cestou som sa však nevybral, keďže som nechcel evokovať niektoré konotácie týkajúce sa iných klasifi kácií a nechcel som prispievať k ešte väčším terminologickým zmätkom, ktorým trpia tieto tradičné názvy. 19 Ibid., s. 60–61. Klasifikácia definícií 346 Po druhé, ide o vyčerpávajúcu klasifi káciu, keďže pod objektom sa rozumie čokoľvek, čo nie je ani výrazom, ani pojmom. V tomto zmysle ide o podobne vyčerpávajúcu klasifi káciu, akou bolo aj Robinsonovo delenie. Po tretie, v prípade objektových defi nícií ponechávam otvorenou otázku, aké druhy objektov sa môžu defi novať. Z istého pohľadu môže byť napríklad problematické defi novať jednotliviny, teda objekty existujúce v čase a priestore. Menej problematické – ba dokonca ako samozrejmé – sa nepochybne bude javiť defi novanie všeobecnín, vlastností, vzťahov či abstraktných objektov vo všeobecnosti. Veď bežne sa defi nujú matematické objekty, funkcie, relácie, množiny atď. Uznávam, že takéto chápanie objektov je veľmi široké a že aj status objektových defi nícií nemusí byť preto jednoznačný. Treba to však akceptovať, ak sa vopred nechceme prihlásiť ku konkrétnej ontológii. Po štvrté, explicitne som odlíšil pojmové a objektové defi nície, hoci v alternatívnych klasifi káciách sa tento rozdiel zvyčajne nerobí. Napríklad niektoré Robinsonove vyjadrenia môžeme chápať tak, že pojmy zaraďuje medzi objekty, a teda pojmové defi nície by azda zaradil medzi objektové defi nície. Na druhej strane nominalistickejšie orientovaní fi lozofi by pojmové defi nície možno začlenili do kategórie výrazových defi nícií. V praxi sa však často možno stretnúť s tým, že autor deklaruje, že defi nuje pojem, nie výraz ani objekt, a teda bude vhodné, ak pojmové defi nície budú patriť do samostatnej kategórie. Typickým príkladom je Frege, ktorý tvrdí, že „defi nícia pojmu [...] musí byť úplná, o akomkoľvek objekte musí jednoznačne určovať, či spadá pod daný pojem [...] alebo pod neho nespadá".20 Na okraj poznamenávam, že pod pojmom rozumiem abstraktný identifi kačný prostriedok, ktorý môže vyčleniť entitu vhodného druhu. Od iných abstraktných entít sa pojmy líšia tým, že sú identifi kačnými prostriedkami – geometrické objekty, funkcie, čísla, relácie a mnohé ďalšie abstraktné entity identifi kačnými prostriedkami nie sú. Túto vlastnosť majú pojmy spoločnú s jazykovými výrazmi, no na rozdiel od výrazov pojmy nie sú naviazané na konkrétny jazyk, hoci ich možno vyjadriť pomocou jazykov. Táto charakteristika pojmov je len intuitívna, no na naše účely postačuje.21 Po piate, v prípade výrazových defi nícií sa nerozlišuje to, či ide o robinsonovskú defi níciu typu „slovo-slovo" alebo defi níciu typu „slovo-vec". Inými slovami, nerozlišujú sa defi nície, v ktorých sa určitý výraz (defi nien20 Gottlob FREGE, Grundgesetze der Arithmetik. Jena: Hermann Pohle 1903, s. 69. 21 Prehľad niektorých teórií pojmov, ale aj originálnu koncepciu možno nájsť v dielach P. Maternu; pozri Pavel MATERNA, Concepts and Objects. Helsinki: Philosophical Society of Finland 1998; Pavel MATERNA, Conceptual Systems. Berlin: Logos Verlag 2004. Marián Zouhar 347 dum) dáva do nejakého vzťahu s inými výrazmi (defi niensom), od defi nícií, v ktorých sa určitý výraz (defi niendum) dáva do vzťahu s významom či predmetom vo všeobecnosti (defi niensom). Po šieste, pri výrazových defi níciách sa nerozlišuje prípad, v ktorom ide o defi níciu zmysluplného výrazu (nejakého jazyka), teda o defi níciu výrazu s priradeným významom, od prípadu, v ktorom ide o defi níciu výrazu ako grafi ckej alebo fonetickej entity (resp. vzoru na tvorbu grafi ckých alebo fonetických entít), teda o defi níciu výrazu, od ktorého významu sa abstrahuje, resp. ktorý význam priradený (zatiaľ) nemá. Z praktického hľadiska sú, pravda, oveľa zaujímavejšie defi nície výrazov s významami (pričom v takýchto defi níciách sa napríklad význam spresňuje), no v prípade defi nícií, v ktorých sa do jazyka zavádza skratka, ide primárne o zavedenie určitej grafi ckej či fonetickej entity do jazyka (nevylučuje sa pritom to, že na základe danej defi nície skratka aj nadobúda význam). Po siedme, často sa stáva, že defi níciu možno interpretovať rôzne v tom zmysle, že sa dá chápať ako výrazová defi nícia, ako pojmová defi nícia alebo ako objektová defi nícia. Aj v bohatej literatúre o defi níciách sa niekedy jedna a tá istá defi nícia raz predstavuje napríklad ako defi nícia pojmu, inokedy ako defi nícia predmetu, resp. raz ako defi nícia výrazu a inokedy ako defi nícia jeho významu, resp. vyjadreného pojmu. Možno sa stretnúť aj s tým, že veta, ktorá sa javí ako defi nícia určitého druhu, sa považuje za defi níciu iného druhu.22 Vzhľadom na tieto zmätky a nejasnosti bude vhodné, ak v záujme jednoznačnosti budeme v defi niende špecifi kovať, o aký druh entity ide, a teda bude sa dať ľahko identifi kovať aj druh defi nície. Preto namiesto pôvodnej formy „X =df Y" rozlíšime tri rôzne formy: „Výraz X =df Y" „Pojem X =df Y" „Objekt X =df Y" Vo všetkých troch prípadoch je defi niens reprezentovaný písmenom Y, no to neznamená, že vo všetkých prípadoch ide o tú istú entitu. Skôr platí, že entity, ktoré môžu vystupovať ako defi niens v jednom prípade, nemôžu byť defi niensom v inom prípade. 22 Ilustráciou takýchto posunov môžu byť niektoré vyjadrenia z ROBINSON, Defi nitions, s. 60–61. Klasifikácia definícií 348 Uvedené formy sú v jednom ohľade neúplné (a rovnako neúplné boli aj formy, o ktorých uvažoval Robinson, prípadne ďalší autori). Chýba v nich totiž dôležitá relativizácia: Žiadny výraz nemá zmysel defi novať nezávisle od systému výrazov, teda jazyka; analogicky nemá zmysel defi novať pojem nezávisle od konceptuálneho systému; objekt zase nemá zmysel defi novať, ak sa abstrahuje od vhodného ontologického systému.23 Relativizácia vzhľadom na vhodný systém je potrebná z viacerých dôvodov: a) relativizujúci systém má vystupovať ako zásobáreň vhodných defi niensov (defi niens, ktorý sa v defi nícii objavuje, nepochádza „z ničoho"); b) defi nícia sa dá posúdiť ako adekvátna či vhodná vzhľadom na nejaký rámcový systém (bez takéhoto systému otázka adekvátnosti defi nícií nemôže vzniknúť); c) požiadavka defi novať nejakú entitu môže vzniknúť len vzhľadom na nejaký vhodný systém (bez systému je zavedenie defi nície čohokoľvek len prázdnym gestom). Ak teda tieto relativizujúce faktory doplníme, dostaneme nasledujúce formy: „Vzhľadom na jazyk J: Výraz X =df Y" „Vzhľadom na konceptuálny systém K: Pojem X =df Y" „Vzhľadom na ontológiu O: Objekt X =df Y" Takto explicitne uvedieme to, čo sa v mnohých defi níciách len implicitne predpokladá. Prv, než budeme pokračovať v klasifi kácii defi nícií, je namieste uviesť dve technickejšie poznámky. Prvá sa týka používania termínu „ontológia": V širšom chápaní aj jazyk, aj konceptuálny systém predstavujú nejakú ontológiu – v jednom prípade ontológiu výrazov, v druhom prípade ontológiu pojmov. Z hľadiska klasifi kácie defi nícií je však užitočné odčleniť tieto dva druhy ontológií; termín „ontológia" sa v tejto stati preto nevzťahuje na jazyky ani na konceptuálne systémy. Druhá poznámka sa týka dôležitého odlíšenia objektového jazyka od metajazyka: Je evidentné, že v prípade výrazových defi nícií ich treba explicitne odlíšiť. Táto požiadavka bude ešte naliehavejšia, ak do defi nície zavedieme relativizáciu vzhľadom na jazyk. Objektovým jazykom je relativizujúci systém, vzhľadom na ktorý sa výraz defi nuje, metajazykom zase jazyk, v ktorom sa defi nícia formuluje. Objektový jazyk a metajazyk sa môžu prekrývať, no nemôžu byť totožné, keďže prinajmenšom meno jazykového systému nebude patriť do objektového 23 Požiadavku takejto relativizácie explicitne rešpektujú autori knižky Petr KUCHYŇKA – Jiří RACLAVSKÝ, Pojmy a vědecké teorie. Brno: Masarykova univerzita 2014, s. 21 a nasl. Iným príkladom je CARGILE, „Real and Nominal Defi nitions," s. 26. Marián Zouhar 349 jazyka, ale do metajazyka, a to isté platí aj o vete, v ktorej sa konštatuje defi ničný vzťah medzi výrazom X, defi niendom, a výrazom Y, defi niensom. Kvôli uniformnosti však môžeme povedať, že všetky defi nície – vrátane pojmových a objektových defi nícií – sú formulované v metajazyku. Explicitné doplnenie odkazov na systémy do defi nícií otvára zaujímavé možnosti. Umožňuje totiž formulovať ďalšie klasifi kačné kritérium. Toto kritérium doplníme k prvému kritériu a získame tak dvojdimenzionálnu klasifi káciu. K novému kritériu sa dostaneme pomocou krátkej úvahy. Výrazové defi nície buď špecifi kujú aktuálny význam výrazu, alebo zavádzajú nový význam pre výraz. Defi nície prvého druhu Robinson nazýva lexikálne a defi nície druhého druhu stipulatívne. Ako sa však čoskoro ukáže, pre naše účely sú tieto termíny príliš úzke, a preto ich nahradíme inými výrazmi. Defi nície, ktoré len opisujú určitý stav, budeme nazývať deskriptívne, a defi nície, ktoré tento stav modifi kujú (napríklad zavedením nového významu pre výraz), budeme nazývať prekriptívne. Deskriptívne defi nície opisujú faktický stav systému, teda len sa v nich napríklad konštatuje, že určitý výraz znamená určitý význam. Preskriptívne defi nície neopisujú existujúci stav systému, ale modifi kujú ho: Z jedného systému získame iný systém, ktorý sa od predchádzajúceho systému líši len tým, že v ňom existuje nový defi nične zavedený vzťah. Ak systémom je jazyk, pomocou preskriptívnej defi nície sa určitý jazyk nahradí novým jazykom, ktorého slovník je bohatší o nový výraz. Inými slovami, v deskriptívnych defi níciách sa vyskytuje referencia len na jeden systém, kým v preskriptívnych defi níciách sa (aspoň implicitne) spomínajú dva systémy. Túto klasifi káciu možno rozšíriť aj na ďalšie druhy systémov: Deskriptívne a preskriptívne defi nície môžeme rozlišovať aj pri pojmových či dokonca objektových defi níciách. Analogickým spôsobom môžeme na jednej strane opísať faktický stav konceptuálneho systému alebo ontológie, no na druhej strane môžeme konceptuálny systém alebo ontológiu modifi kovať, a dostať tak nový konceptuálny systém, resp. ontológiu. Do konceptuálneho systému (resp. ontológie) môžeme pomocou defi nície zaviesť nový pojem (resp. objekt). Ide o pojmy, resp. objekty, ktoré sú obsiahnuté v iných konceptuálnych systémoch či ontológiách, a pomocou preskriptívnych defi nícií ich dokážeme začleniť do ďalších systémov podobne, ako do jazyka dokážeme zaviesť nový výraz alebo už existujúcemu výrazu priradiť nový význam. To, čo sa bežne pripisuje len výrazovým defi níciám, t. j. schopnosť zavádzať nové entity, resp. konštituovať nové sémantické vzťahy, možno rozšíriť (vo vhodnej podobe) aj na ostatné defi nície. Táto skutočnosť sa v literatúre o defi níciách prakticky ignoruje. Klasifikácia definícií 350 V literatúre, v ktorej sa rozlišujú lexikálne defi nície a stipulatívne defi nície, sa často tvrdí, že lexikálne defi nície majú pravdivostnú hodnotu, kým stipulatívne defi nície pravdivostnú hodnotu nemajú. Analogicky to platí pre deskriptívne a preskriptívne defi nície: Keďže deskriptívne defi nície majú len reprezentovať stav vecí týkajúci sa určitého systému, tak je zrejmé, že ho môžu reprezentovať buď pravdivo, alebo nepravdivo, a teda môžu mať (resp. majú) pravdivostnú hodnotu. Na druhej strane preskriptívne defi nície majú normatívnu povahu, teda neopisujú systém, ale predpisujú, ako má vyzerať; preto nie sú ani pravdivé, ani nepravdivé. Samozrejme, keď sa určitý systém S transformuje na základe preskriptívnej defi nície entity E na nový, bohatší systém S*, možno pre S* formulovať defi níciu, v ktorej sa E deskriptívne defi nuje pomocou toho istého defi niensa, ktorý fi guroval v spomínanej preskriptívnej defi nícii. Táto deskriptívna defi nícia už môže nadobúdať pravdivostnú hodnotu, hoci pôvodná preskriptívna defi nícia je bez pravdivostnej hodnoty. Rozdiel medzi deskriptívnymi a preskriptívnymi defi níciami môžeme zachytiť aj pomocou rozdielu v ich formách. Preskriptívne defi nície v podstate postulujú alebo predpisujú určitú zmenu, kým deskriptívne defi nície opisujú faktický stav vecí. Navrhujem preto rozlišovať defi ničnú rovnosť dvoch druhov; prvú reprezentuje známy symbol „__ =df ..." a druhú zase reprezentuje nový symbol „nech __ =df ...". Použitím slova „nech" sa indikuje normatívna či preskriptívna sila defi nícií. Oba symboly sú jednoduché, takže druhý symbol sa nedá rozložiť na „nech" a „__ =df ...". Vidíme, že deskriptívne a preskriptívne defi nície sa líšia svojou ilokučnou ovahou, a preto druhé kritérium môžeme nazvať kritérium ilokučnej sily. Termín „ilokučná sila" sa môže zdať v tomto kontexte nevhodný, keďže patrí do teórie rečových aktov.24 Ilokučná sila sa typicky pripisuje rečovým aktom, napríklad výpovediam, ktoré hovorca uskutočnil s určitým zámerom. V našom prípade však ilokučnú silu pripisujeme priamo vetám (ktoré sa dajú použiť na uskutočnenie rečových aktov). Táto námietka je z istého 24 Pozri John L. AUSTIN, How to Do Th ings with Words. Oxford: Oxford University Press 1962. Marián Zouhar 351 uhla pohľadu opodstatnená. Napriek tomu sa však domnievam, že termín „ilokučná sila" sa dá použiť aj v našom kontexte, keďže výskyt výrazu „nech" v určitých vetách priamo podmieňuje, v akých druhoch rečových aktov možno takéto vety použiť. Analogicky aj jeho absencia určuje množinu vhodných rečových aktov, v ktorých sa takáto veta môže použiť. Zhrňme: Defi nície možno klasifi kovať podľa dvoch kritérií. Podľa kritéria predmetnosti rozlišujeme výrazové, pojmové a objektové defi nície; podľa kritéria ilokučnej sily zase rozlišujeme deskriptívne a preskriptívne defi nície. Dostávame tak šesť rôznych druhov defi nícií. Defi nícia každého druhu pritom môže mať svoju paradigmatickú (schematickú) formuláciu, z ktorej je jasný a) druh entity, ktorá sa defi nuje, b) druh systému, vzhľadom na ktorý sa entita defi nuje, c) ilokučná sila defi nície. Tieto skutočnosti môžeme zhrnúť do nasledujúcej tabuľky, v ktorej sa okrem druhov defi nícií uvádza aj paradigmatická (či schematická) forma jednotlivých druhov defi nícií: deskriptívne defi nície preskriptívne defi nície výrazové defi nície „V jazyk J platí: Výraz X =df Y" „Nech sa jazyk J modifi kuje na jazyk J*, v ktorom platí: Výraz X =df Y" pojmové defi nície „V konceptuálnom systéme K platí: Pojem X =df Y" „Nech sa konceptuálny systém K modifi kuje na konceptuálny systém K*, v ktorom platí: Pojem X =df Y" objektové defi nície „V ontológii O platí: Objekt X =df Y" „Nech sa ontológia O modifi kuje na ontológiu O*, v ktorej platí: Objekt X =df Y" Pozrime sa na niekoľko príkladov. (1)–(3) sú príkladmi deskriptívnych defi nícií a (4)–(6) sú zase preskriptívnymi defi níciami: 1) V jazyku J platí: Výraz „brat" =df synonymum výrazu „súrodenec mužského pohlavia". 2) V konceptuálnom systéme K platí: Pojem prvočísla =df pojem čísla, ktoré má presne dvoch deliteľov. 3) V ontológii O platí: Vlastnosť byť vetný člen =df vlastnosť častí vety, ktoré sú s inou časťou vety vo vzťahu syntagmatickej závislosti. 4) Nech sa jazyk J modifi kuje na jazyk J*, v ktorom platí: Výraz „vtt" =df skratka výrazu „vtedy a len vtedy, keď". 5) Nech sa konceptuálny systém K modifi kuje na konceptuálny systém K*, v ktorom platí: Pojem planéty =df pojem astronomického objektu, Klasifikácia definícií 352 ktorý obieha hviezdu, má okrúhly tvar vďaka vlastnej gravitácii, neprebieha v ňom termonukleárna fúzia a eliminoval planetizimály zo svojho susedstva. 6) Nech sa ontológia O modifi kuje na ontológiu O*, v ktorej platí: Druh Qianzhousaurus sinensis =df druh z čeľade Tyrannosauridae, do ktorého patrí fosília F objavená v Číne v roku 2014. Defi nícia (1) je výrazovou defi níciou a J je konkrétny jazyk, v našom prípade slovenčina. Výraz sa v nej defi nuje pomocou iného výrazu na základe sémantického vzťahu synonymie (voľnejšie by sme defi níciu (1) mohli formulovať takto: slovenský výraz „brat" je synonymný so slovenským výrazom „súrodenec mužského pohlavia"). Defi nícia (2) je pojmovou defi níciou a K je konkrétny konceptuálny systém, v našom prípade konceptuálny systém teórie čísiel. Pojem sa v nej defi nuje pomocou iného pojmu. Keďže pojmy chápeme ako identifi kačné prostriedky, oba pojmy identifi kujú ten istý objekt, istú množinu čísiel, t. j. sú ekvivalentné. Defi nícia (3) je objektovou defi níciou a O je konkrétnou ontológiou, v našom prípade ontológiou určitých gramatických vlastností. Vlastnosť sa v nej defi nuje pomocou podmienky, ktorú musia spĺňať objekty na to, aby danú vlastnosť exemplifi kovali. Defi nícia (4) je výrazovou defi níciou, pričom J a J* môžu byť jazyky nejakej teórie. Defi níciou sa jazyk J obsahujúci spojenie „vtedy a len vtedy, keď" transformuje na bohatší jazyk J*, ktorý sa od J líši tým, že obsahuje výraz „vtt". Defi nícia (5) je pojmovou defi níciou, pričom K a K* môžu byť konceptuálnymi systémami určitej teórie. Defi níciou sa systém K, ktorý neobsahuje pojem planéty, resp. obsahuje inak defi novaný pojem planéty, transformuje na systém K*, v ktorom je pojem planéty defi novaný novým spôsobom. Defi nícia (6) je objektovou defi níciou, pričom O a O* môžu byť ontológiami druhov z určitej zoologickej taxonómie. Defi níciou sa ontológia O, v ktorej sa nevyskytuje defi novaný druh, transformuje na ontológiu O*, ktorá je bohatšia o nový druh. Ako si pozorní čitatelia nepochybne všimli, s výnimkou druhového zatriedenia sa nešpecifi kovali podmienky, ktoré by defi niendum a defi niens mali spĺňať. Keďže v tejto stati ide výlučne o klasifi káciu defi nícií na základe určitých všeobecných formálnych kritérií, uvádzanie ďalších podmienok nie je potrebné. Môžu však existovať pragmatické dôvody, pre ktoré by sa defi niendum a defi niens mali vyznačovať ďalšími črtami. Tieto dôvody však nemajú vplyv na to, či určitý jazykový útvar je defi níciou, no majú nanajvýš vplyv na to, či je dobrou, korektnou, užitočnou alebo vhodnou defi níciou. Jednou z požiadaviek môže byť to, že defi niens má byť známy, teda požiaMarián Zouhar 353 davka, aby sa niečo neznáme – defi niendum – nedefi novalo niečím rovnako neznámym. Lenže aj defi nície, v ktorých sa tento princíp nedodržiava, sú defi níciami. Iná typická požiadavka sa zase týka toho, že defi niens by nemal byť totožný s defi niendom; mala by sa teda vylúčiť kruhovosť defi nícií. Aj kruhové defi nície sú však defi níciami. Ďalšia typická požiadavka sa týka toho, že defi niens by mal byť jednoznačný, teda nemal by obsahovať vágnosti. Aj v tomto prípade však ide skôr o praktickú ako formálnu požiadavku, pretože defi nície, v ktorých defi niens je vágny, sú defi níciami, hoci často nepoužiteľnými. Tieto ani podobné praktické požiadavky však nemajú vplyv na to, či sa nejaký jazykový útvar má, resp. nemá považovať za defi níciu. 5. Niektoré známe druhy defi nícií Jednotlivé druhy defi nícií sa môžu klasifi kovať ešte podrobnejšie, ak vezmeme do úvahy ďalšie kritériá. Takýmto kritériom by napríklad mohol byť spôsob, ako sa vymedzuje defi niens, a akú úlohu defi niens zohráva vo vzťahu k defi niendu. Takto by sme mohli ku klasifi kácii pridať tretiu (prípadne aj ďalšiu) dimenziu. Problém je však v tom, že kým predchádzajúce dve klasifi kačné dimenzie sú vyčerpávajúce v tom zmysle, že každá z nich pokrýva celé spektrum možností, ktoré prichádzajú do úvahy, klasifi kácia na základe spôsobu konštitúcie defi niensa, resp. na základe vzťahu defi niensa k defi niendu, by podobne vyčerpávajúca nebola. Preto sa o klasifi káciu tohto druhu nepokúsim. Napriek tomu sa však môžeme pozrieť aspoň na niektoré druhy defi nícií, ktoré sa často spomínajú a možno ich klasifi kovať podľa takýchto kritérií. Nasledujúci výpočet druhov defi nícií nie je ani zďaleka úplný, ba dokonca nemusí byť ani reprezentatívny. Po prvé, niektoré defi nície sa považujú za analytické, keďže ich defi niens je analýzou defi nienda v tom zmysle, že sa v nich deklaruje, že defi niens obsahuje zložky defi nienda, a špecifi kujú sa vzťahy medzi týmito zložkami. Zdá sa, že analytickými v tomto zmysle môžu byť ako výrazové, tak aj pojmové, resp. objektové defi nície, pričom v analýze ide o zachytenie faktického stavu v príslušnom systéme, a teda analytické defi nície budú patriť medzi deskriptívne defi nície. Po druhé, v literatúre sa pomerne často uvádzajú tzv. explikatívne defi nície. Defi niens poskytuje explikáciu defi nienda, pričom pri explikácii sa spravidla spresňuje, vyjasňuje alebo zjednoznačňuje význam výrazu, resp. pojem. Typickým prípadom explikatívnych defi nícií sú niektoré pojmové defi nície, no v literatúre sa často spomínajú ako explikatívne aj výrazové Klasifikácia definícií 354 defi nície. Kľúčovou vlastnosťou explikatívnych defi nícií je to, že spresnenie alebo vyjasnenie pojmu či významu výrazu má za následok zmenu daného systému, a teda nahradenie určitého systému novým systémom. Explikatívne defi nície teda patria medzi preskriptívne defi nície. Zaradenie explikatívnych defi nícií medzi preskriptívne defi nície však nemusí byť na prvý pohľad zrejmé. Niekedy sa totiž explikatívne defi nície opisujú tak, akoby sčasti vystupovali ako deskriptívne defi nície a len sčasti ako preskriptívne defi nície.25 Defi niens totiž spravidla predstavuje časť defi nienda, a teda takáto defi nícia aj opisuje existujúci stav. Preskriptívny aspekt explikatívnych defi nícií spočíva práve vo výbere (spresnení, vyjasnení) tejto zložky a stanovení, že odteraz sa bude defi niendum chápať len v uvedenom zmysle. Tento aspekt podľa mňa prevláda nad deskriptívnym aspektom, pretože účelom explikatívnej defi nície nie je opísať vágne, nejasné či inak defektné významy, resp. pojmy, ale práve zaviesť nejaké spresnenie alebo nejakú jednoznačnosť. Po tretie, známym druhom defi nícií sú aristotelovské (tradičné) defi nície. Ako v súvislosti s takýmito defi níciami konštatuje Smith, „uviesť defi níciu znamená o nejakej existujúcej veci povedať, čím je, neznamená to iba špecifi kovať význam slova"26. Ide teda o objektové defi nície. Okrem toho, ide o deskriptívne defi nície, keďže sa má špecifi kovať (opísať, nie predpísať) podstata danej veci. Defi niens v aristotelovskej defi nícii pozostáva z rodu a druhového rozdielu, ktoré jednoznačne špecifi kujú defi niendum. Po štvrté, možno sa stretnúť aj s tzv. syntetickými defi níciami. Podľa Robinsona sa v syntetických defi níciách defi niendum vymedzuje na základe jeho miesta v určitom celku, teda na základe vzťahov, ktoré má k iným entitám.27 Jednoznačne ide o deskriptívne defi nície, no z hľadiska klasifi kácie podľa predmetu je možné nájsť syntetické defi nície ako medzi výrazovými, tak aj medzi pojmovými a objektovými defi níciami. V jednom prípade sa vymedzuje určitý výraz na základe jeho vzťahov s inými výrazmi, v ďalšom prípade sa pojem vymedzuje pomocou jeho vzťahov v rámci konceptuálneho systému a v treťom prípade sa predmet charakterizuje pomocou jeho vzťahov s inými predmetmi. Po piate, v určitých prípadoch môžu byť užitočné tzv. enumeratívne defi nície. Defi niens pozostáva zo zoznamu určitých prvkov, spravidla ide o entity spadajúce pod defi novaný pojem alebo výraz. Ide teda o deskrip25 Pozri napríklad Gupta, „Defi nition" alebo Horty, Frege on Defi nitions, s. 34–35. 26 Robin SMITH, Aristotle's Logic [online]. 2011. Dostupné z: <http://plato.stanford.edu/ archives/spr2014/entries/aristotle-logic/> [cit. 23. 3. 2011]. 27 ROBINSON, Defi nitions, s. 98–99. Marián Zouhar 355 tívne defi nície, keďže sa v nich opisuje aktuálny stav systému. Zdá sa, že enumeratívnymi defi níciami môžu byť výrazové, resp. pojmové defi nície. Dalo by sa však pripustiť, že aj medzi objektovými defi níciami nájdeme defi nície tohto druhu, a to konkrétne v prípade, že defi niendom je vlastnosť (alebo iná všeobecnina) či množina a defi niensom je zoznam objektov exemplifi kujúcich túto vlastnosť, resp. patriacich do danej množiny. Podobnú povahu ako enumeratívne defi nície majú aj tzv. ostenzívne defi nície, v ktorých sa defi niendum vymedzuje na základe ostenzívne identifi kovanej entity. Po šieste, zaujímavé sú tzv. rekurzívne defi nície. Defi niens v rekurzívnych defi níciách spravidla pozostáva z dvoch časti, z tzv. bázy a induktívneho (rekurzívneho) kroku, v ktorom sa objavuje defi niendum. Ide o kruhové defi nície, no kruh nie je bludný, a to vďaka tomu, že báza neobsahuje defi niendum. Zdá sa, že defi niens môže mať rekurzívnu povahu vo všetkých šiestich prípadoch. Pomocou rekurzívneho defi niensa totiž môžeme nielen špecifi kovať aktuálny stav systému, ale môžeme systém aj modifi kovať. A môžeme tak urobiť ako v súvislosti s výrazmi, tak aj v súvislosti s pojmami, resp. objektmi. Po siedme, posledný druh defi nícií, ktorý spomeniem, sú tzv. skratkovité defi nície. Uvádzam ich ako posledné preto, že sa v istom ohľade líšia od predchádzajúcich defi nícií. Kým v doterajších prípadoch kľúčovú úlohu zohrávala len povaha defi niensa, v prípade skratkovitých defi nícií je dôležitá aj povaha defi nienda. Do jazyka sa v nich totiž zavádza jednoduchší výraz (symbol) skracujúci zložitejší výraz (symbol), pričom výraz (symbol), ktorý sa zavádza, je defi niendom (a defi niensom je výraz (symbol), ktorý má zastupovať). Z uvedeného opisu by malo byť zrejmé, že ide o výrazové defi nície, ktorými sa modifi kuje jazyk, keďže sa do jeho slovníka zavádza nový výraz či symbol. Ako som uviedol, táto klasifi kácia defi nícií nie je vyčerpávajúca a vyčerpávajúca zrejme ani byť nemôže, aj keby sme do nej pridávali ďalšie a ďalšie druhy defi nícií. Je však dobrou ilustráciou toho, aké rôzne podoby defi nície môžu mať a akými rozmanitými spôsobmi možno konštituovať defi niens. 6. Záver Kľúčová vlastnosť predloženej dvojdimenzionálnej klasifi kácie defi nícií spočíva v tom, že táto klasifi kácia umožňuje každú defi níciu zatriediť do nejakej skupiny. Každá defi nícia sa totiž týka buď výrazov, alebo pojmov, alebo predmetov, a každá defi nícia buď opisuje aktuálny stav systému, alebo systém modifi kuje. Klasifikácia definícií 356 Z fi lozofi ckého hľadiska je zaujímavá predovšetkým klasifi kácia podľa kritéria ilokučnej sily. Ak pod systémom budeme rozumieť napríklad nejakú vedeckú či fi lozofi ckú teóriu, tak kritérium ilokučnej sily umožňuje refl ektovať skutočnosť, že vývoj v danej disciplíne sa dostane do štádia, v ktorom sa vyžaduje nejaká zmena systému. Motívom zmeny môže byť celková vyčerpanosť existujúcich prostriedkov, pričom rozšírenie bádateľského aparátu (aj napríklad zavedením nových zložiek konceptuálneho či jazykového aparátu) by umožnilo reštartovať výskum v danej oblasti; motívom môže byť aj to, že výskum v danej oblasti odhalil určité skutočnosti, ktoré sa nedajú uspokojivo opísať pomocou existujúceho aparátu, takže jeho rozšírenie môže v tomto smere posunúť bádanie vpred; a motívom môže byť to, že existujúci aparát začal v určitých aspektoch zlyhávať, a teda pokračovanie výskumu v danej oblasti vyžaduje elimináciu niektorých pôvodných zložiek systému a zavedenie nových prvkov. Vo všetkých týchto (a mnohých ďalších) situáciách možno úspešne využiť práve preskriptívne defi nície. Používanie preskriptívnych defi nícií tak možno považovať za príznak transformačných procesov v bádateľskej oblasti, resp. v aparáte, ktorý sa používa na jej teoretickú refl exiu. Na druhej strane deskriptívne defi nície majú svoje primárne uplatnenie v rámci určitej problémovej oblasti v prípade, keď sa nimi opisuje existujúci stav. Deskriptívne defi nície sú adekvátnym nástrojom, ktorého pomocou možno systematizovať situáciu v určitej bádateľskej oblasti; možno ich použiť v prípade, keď sa v rámci existujúceho systému určujú primitívne a odvodené (t. j. defi nované) zložky; a možno ich použiť aj vtedy, keď sa daný systém má zjednodušiť, sprehľadniť či zefektívniť – to je len zopár príkladov toho, ako možno použiť (aj) defi nície. Vo všetkých týchto prípadoch sa pracuje s existujúcim aparátom daného systému. Účelom deskriptívnych defi nícií je opísať tento aparát a používanie deskripcií tohto druhu je príznakom toho, že bádateľská oblasť, resp. aparát používaný na jej teoretickú refl exiu, je stabilná. Druhým klasifi kačným kritériom bolo kritérium predmetnosti. Klasifi kácia podľa predmetu sa týka entít tvoriacich príslušný systém. Defi nície sa môžu týkať ontológie, teda objektov (v širokom chápaní) – ide o súbor entít, ktoré sú predmetom výskumu vo vede či fi lozofi i; v tomto prípade ide o objektové defi nície. Pomocou preskriptívnych objektových defi nícií možno túto ontológiu rozšíriť, ak sa z akéhokoľvek dôvodu ukáže, že existujúca ontológia nepostačuje. Pomocou deskriptívnych objektových defi nícií možno zase ontológiu vhodným spôsobom systematizovať, a to bez toho, aby sa zasahovalo do jej populácie. Marián Zouhar 357 Pojmy považujeme za identifi kačné prostriedky, ktorých pomocou možno vyčleňovať prvky alebo množiny prvkov z ontológie. Pojmové defi nície sa teda týkajú aparátu identifi kačných prostriedkov. Pomocou preskriptívnych defi nícií môžeme tento aparát obohatiť o nové pojmy, a teda rozšíriť sféru jeho aplikovateľnosti. Je zrejmé, že obohatením pojmového aparátu o nové pojmy môžeme (no nemusíme) zároveň modifi kovať aj ontológiu, keďže nové pojmy nám dovolia „vidieť" bohatší svet. Pomocou deskriptívnych pojmových defi nícií zase konceptuálny aparát môžeme vhodným spôsobom systematizovať, zjednodušovať, sprehľadňovať atď. bez toho, aby sme zložky tohto aparátu akokoľvek menili či dopĺňali. Napokon defi nície sa môžu týkať výrazov, teda jazykových prostriedkov reprezentujúcich pojmy – k pojmom máme prístup primárne prostredníctvom jazyka. Ide o výrazové defi nície. Pomocou preskriptívnych výrazových defi nícií môžeme obohatiť jazyk o nové jazykové prostriedky, výrazy. To nám v určitých prípadoch môže (no nemusí) umožniť aj obohatenie konceptuálneho aparátu (a tým aj ontológie). Pomocou deskriptívnych defi nícií zase môžeme jazykový systém opisovať, systematizovať, sprehľadňovať atď., pričom sa jazykový systém nebude obohacovať o žiadne nové zložky. Klasifikácia definícií