ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 12 Facerea lumii și a omului. Sinteză de Teologie Dogmatică (Creation of the world and man. Synthesis of Dogmatic Theology) PhD. Bugiulescu Marin Scientific Researcher, Faculty of Theology and Sciences of Education of the Valahia University of Târgovişte, ROMANIA, E-mail: m_bugiulescu@yahoo.com. ABSTRACT English Abstract: This articles presents the creation of the world and of man, and especially the relation between God and His creation. In the act of creation, God Shows His love for man. The man is the companion of God and the continuer of creation.This article presents the creation of man and alienation from God by sin and has the following themes: The image of God and man's relationship with God, Man's ikeness to God. Man was created as being different from the angels and animals, Man's fall into sin and the consequences of sin. We can see the following aspects of the sin: origin, universality and consequences of original sin: alteration of the image of God, which means the darkening of the mind, weakening the will and hardning of feeling. The state of man as the slave of sin and of passions has a sole consequence: death. Romanian Abstract: Acest articol prezintă crearea lumii și a omului, și mai ales relația dintre Dumnezeu și creație. În actul creației, Dumnezeu descoperă iubirea Lui față de om. Omul este partener al lui Dumnezeu și continuator al creației. Acest articol prezintă în continuare, crearea omului dar și înstrăinare de Dumnezeu prin căderea în păcat, tratând următoarele teme: Chipul lui Dumnezeu și relația omului cu Dumnezeu, Omul a fost creat ca fiind diferit de îngeri și animale, căderea omului în păcat consecințele păcatului. De asemenea următoarele aspecte ale păcatului: origine, universalitatea și consecințele păcatului strămoșesc: alterarea chipul lui Dumnezeu, ceea ce înseamnă întunecarea minții, slăbirea voinței și împitrirea sentimentelor, starea omului de rob al păcatului și patimilor are drept consecință: moartea. Keywords: creation, hardness, passions, ikeness, image of God Introducere Sfânta Scriptură, de la primele versete ale cărţii Facerii, revelează faptul că Dumnezeu e Creatorul lumii, atât celei văzute cât şi celei nevăzute. „La început a făcut Dumnezeu cerul şi pământul" (Facere 1,1). Prin crearea lumii apare manifestată în istorie iubirea infinită a Tatălui către Fiul în Duhul Sfânt care seactualizeză în mod concret în afara Sfintei Treimi (ad extra) prin actul de voinţă şi iubire creatoare a Tatălui ceresc. Lumea a fost gândită de Dumnezeu din veci. Sfatul cel veşnic al lui Dumnezeu, cuprinde în sine crearea lumii şi a omului, însă nu dintr-o necesitate, ci numai din iubire pentru că: „la Domnul voinţa e în acelaşi timp şi putere, aşa că oricâte făpturi au fost concepute de El a fi aduse la viaţă, toate au fost chemate la existenţă, aşa cum au fost gândite; De aceea toate câte sunt în Dumnezeu sunt cugetate în acelaşi timp, stând la temelia creării tuturor făpturilor, atât Voinţa cât şi înţelepciunea şi puterea Domnului..."[1]. Din primul moment al actului creator al Lui Dumnezeu lumea este o dovadă a iubirii Lui revărsate în afara Ființei Sale Treimice. 1. Crearea lumii din nimic ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 13 Crearea lumii din nimic e rezultatul unui Creator Atotputernic, care nu e dependent de o materie pe care s-o prelucreze. Dintre argumentele scripturistice ce susţin facerea lumii din nimic amintim:  Macabei 7,88: „Uită-te copile la cer şi la pământ căutând şi văzând toate cele ce sunt intr-ansele, să cunoşti ca din cele ce n-au fost le-a făcut pe ele Dumnezeu"  Evrei 11,3: „Prin credinţa, înţelegem că s-au întemeiat veacurile, prin cuvântul lui Dumnezeu şi toate cele ce se văd s-au făcut din nimic". Prin urmare conform revelaţiei divine, lumea nu e o emanaţie din Fiinţa divină şi nici nu e modelată dintr-o materie preexistenta, aşa cum susţinea Platon. În concepţia panteistă Dumnezeu se confundă cu lumea, divinitatea fiind, prin urmare, concepută în termeni impersonali. Dacă Dumnezeu nu e o existență persoanală, atunci nici omul creat nu are același statut de ființă persoanală, ci poate fi „ceva" care în urma unui şir de reâncarnări, va atinge nirvana contopirea în Marele Tot, ca în concețiile religioase asiatice. Acest fapt se opune pe de o parte oricărui efort omenesc de a se ridica la Dumnezeu (de vreme ce nevoit său voit omul se reîncarnează, pentru că în cele din urmă să atingă nirvana) iar pe de alta exclude libertate lui de vreme ce e predestinat la contopire cu universul. De asemenea teoria preexistenţei materiei care limitează atotputernicia lui Dumnezeu, este combătută de revelaţia divină. Dacă Dumnezeu ar fi avut nevoie de o materie din care să creeze, El nu este atotputernic şi liber ci slab şi limitat. Acceptarea teoriilor materialist-dualiste ăn care primează existenţa a două principii (Dumnezeu şi materia) e contradictorie și inadmisibilă, pentru că s-ar ajunge la o limitare reciprocă a celor două realităţi cu următoarele consecinţe:  Dumnezeu nu mai e infinit (supraspațial, supratemporal) și în consecință undeva s-ar sfârşi Dumnezeu şi ar începe materia  materia ar fi absorbită de Dumnezeu sau ar emana din El (şi atunci ne punem întrebarea de ce nu e lumea perfectă?)  Dumnezeu ar fi circumscris de materie (adică materia l-ar limita şi înghiţi pe Dumnezeu, şi, în consecinţă, Dumnezeu ar fi materie) DAR pe baza gâdirii logice cu argumente scripturistice Dumnezeu este :  Fiinţă pură absolută nu se confundă cu materia, care prin energiile harice necreate este transcendent şi imanent  Atotputernic creează din nimic  Supraspaţial nu poate aşeza un infinit lângă Sine, căci l-ar limita  Supratemporal nu pot exista două realităţi din veşnicie, căci s-ar limita reciproc  Libernesupus nici unei constrângeri sau necesitaţi . Biserica Ortodoxă afirma atât transcedenta lui Dumnezeu, cât şi imanenta Să, argumentând că: * Dumnezeu e transcedent după Fiinţa Să, aşa încât nu se poate ajunge la a confunda pe Dumnezeu cu creaţia ca în panteism; * Dumnezeu e imanent, coborându-Se în creaţie prin energiile Sale divine necreate, susţinând-o din interior şi conducând-o în calitate de Proniator spre scopul pentru care a fost adusă la existenţa: starea veșnicăîmpărăția cerească. 2. Raţionalitatea creaţiei Potrivit credinţei noastre, lumea şi omul se află în starea de mișcare, de transfigurare pentru că tind spre o ţintă desăvârşita pe care nu o au în ei. Faptul că se mişca înseamnă că încă nu au ajuns la desăvârşire. Sfântul Atanasie cel Mare în „Cuvânt către elini"[2] scoate în evidenţă că datorită puterii de a se mişca, creaţia poate înainta spre ţelul ei final: ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 14 desăvârşirea. Tot calitatea de a se putea mişca a făcut posibilă cădereaîn păcat. E esenţială înţelegerea faptului că la origine lumea nu e imuabilă şi statică, ci dinamică și vie. În Apus, Origen, influenţat de sistemele dualiste (materia şi Dumnezeu), şi de filosofia lui Platon (preexistenta materiei), comite eroarea de a gândi o lume imuabilă şi statică la origine (o lume eternă a intelectelor), ce a trecut spre existenţa diversificată şi materială ca o consecinţa a păcatului. Schema lui Origen ar fi următoarea:  STAREA de MIŞCARE , MIŞCAREA , CREAŢIA . Aducerea la existenţă a lumii văzute nu e pentru Origen un „ început" propriu-zis, ci doar manifestarea în timp a unei existenţe eterne şi statice. Sfântul Maxim Mărturisitorul inversează triada origenistă făcând-o să arate astfel: CREAŢIE, MIŞCARE, STARE de STABILITATE. El afirma următoarele: „Începutul a toată mişcarea naturală e crearea fiinţelor puse în mişcare, iar începutul facerii fiinţelor care se mişca e Dumnezeu în calitatea Lui de Creator. Starea de stabilitate e scopul mişcării naturale a fiinţelor create. Dumnezeu e începutul şi sfârşitul a toată facerea şi a toată mişcarea fiinţelor: de la El vin şi către El se îndreaptă şi în El îşi vor găsi odihna"[3]. După Sfântul Maxim Mărturisitorul existenţa reală a raţiunilor creaţiei este exprimată în diversitatea lor ce se actualizează în unitate, unitate susţinută în Hristos ca Logos: „...Raţiunea este multe raţiuni, şi raţiunile cele multe sunt o Raţiune..."[4]; astfel bunătatea divină este infuzată prin har în raţiunea creaţiei, dar cu toate acestea creaţia nu poate fi cu adevărat bună decât dacă raţiunile sale (logoi), care au preexistat ca gânduri sau voiri ale lui Dumnezeu, sunt stabilite în El şi păstrează legătura cu Logos-ul creator. Aşa cum arată Sfântul Maxim, făpturile nu există decât ca potenţe, iar existenţa lor actuală se face în timp, însă existenţa lor temporală nu este autonomă, ci teonomă, el numeşte pe cele din urmă, cele actualizate, logos, iar pe cele dintâi noemă, cele aflate în potenţă: „...paradoxal, făpturile sunt una în Logos-ul cel Unu, care, însă este suprafiinţial şi mai presus de participare. Astfel raţiunile (logoi) nu sunt identice nici cu fiinţa lui Dumnezeu, nici cu existenţa lucrurilor din lumea creată ..."[5]. Mântuitorul Iisus Hristos spune: „Eu sunt Alfa şi Omega, Începutul şi Sfârşitul"(Apocalipsă 21,6). Adică lumea vine de la Dumnezeu, e opera Lui de Creator, are în ea imprimată mişcarea spre scopul ei –desăvârşirea, şi se întoarce la Dumnezeu în calitate de „cer nou şi pământ nou"Apocalipsă 21,1). Așadar creaţia întregă e opera iubirii divine. Sfânta Treime e structura supremei iubiri. Iubirea se manifestă plenar la nivelul Persoanelor Treimice. Dumnezeu nu creează lumea din necesitatea dea fi iubit sau pentru ca făptura să-L iubească şi să-L slăvească, ci această e o consecinţăa faptului că omul îl descoperă pe Făcătorul atoate cele bune şi nu are cum să nu-l iubească atunci când L-a descoperit. Dumnezeu creează lumea din iubire pentru a Se bucura şi alte făpturi create de toate ale Sale, și în special omul care participa la atributele divine. Dumnezeu creează o lume în diversitate, dar şi în unitate. Diversitatea exprima bogăţia lui Dumnezeu de aceea: nimic nu se repetă, fiecare e unic. Unitatea arată că toate raţiunile din lume îşi au originea şi se regăsesc în Raţiunea supremă: Logosul divin (Ioan 17: „Mă rog, Părinte, ca toţi să fie Una"). Ca motiv unic şi suprem al facerii lumii prezentat în Sfânta Scriptură este bunătatea şi iubirea lui Dumnezeu. 3. Interpretarea referatului biblic al facerii lumii Referatul biblic nu propune o cronologie, ci o perspectivă concentrică funcţională, de aceea cartea facerii nu trebuie privită ca un manual de geologie sau cosmologie. Ordinea zilelor creației e logică, urmărind să afirme planul şi implicarea directă a lui Dumnezeu în aducerea la existenta şi în organizarea creaţiei. ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 15 Succesiunea zilelor indicate în Cartea Facerii capitolul 1, indică dezvoltarea în timp sau în istorie a creaţiei, fiecare treaptă constituindu-se în premisa necesară celei următoare, fiecare zi fiind o etapă din procesul crației. Lumea gândită de Dumnezeu, a fost făcută prin cuvânt din nimic. Dumnezeu porunceşte prin Cuvântul, prin a cărui putere creează. La sfârşit, CreatorulDumnezeu evaluează opera Sa ca fiind „bună foarte" şi „frumoasă". Fiecare creație primeşte un nume, adică i se arată sensul şi funcţia. Expresia „şi a fost seară şi a fost dimineaţa" sugerează dinamica dezvoltării universului conform planului dumnezeiesc elaborat mai înainte de a fi lumea. Ziua întâi a creaţiei (Facere 1,2-5) prezintă întocmirea pământului „căci pământul era netocmit şi gol şi Duhul lui Dumnezeu se purtă pe deasupra apelor" (1, 2). În această primă zi ni se relatează cum Creatorul pune în lucrare planul său cel veşnic cu privire la lume, ea apare ca actualizare a gândirii Lui: „...(Dumnezeu) în timp ce gândeşte, creează, iar gândul se face lucru, realizându-se prin Cuvânt (Hristos) şi desăvârşindu-se prin Duh..."[6]. Faptul că pământul era netocmit şi gol, arată că era nevoie de un Creator înţelept care să-i dea frumuseţe şi strălucire ca reflectare a slavei Lui, care să înlăture adâncimea apei şi goliciunea, să o umple cu bucuria Sa, adică Duhul Sfânt, de aceea:„... Duhul este fin ca apa, pentru că şi apa e fină, Duhul peste ape hrănea apa..., (iar apa) pătrunde şi hrăneşte pământul, îi dă puterea de germinare – aşa cum arată Fericitul Augustin– Duhul peste ape nu se odihnea..."[7]. Prin El era purtată pe deasupra voinţa nestricăcioasă a Tatălui care dă viaţă, aşteptând lumina. Sfântul Vasile cel Mare, redând acest citat în Hexaimeron-ul său zice că Duhul vivifica apele, sau făcea ca cele din starea latentă, potenţiale să devină actuale. Sfântul Ioan Gură de Aur mărturisește de asemenea cî în apă era prezentă: „o energie plină de viaţă; şi nu era o simplă apă stătătoare şi nemişcătoare, căci ceea ce e nemişcat este negreşit nefolositor"[8]. În acest adânc de ape, apare lumina ( Facere 1, 3,4), apare ziua şi noaptea. 3.a. Crearea lumii nevăzute Dumnezeu a numit ziua ca sfârşit al nopţii ca să fie o ordine şi un şir în cele văzute. În legătură cu lumina ni se prezintă în întreagă Sfânta Scriptură, lumina nevăzută a îngerilor care locuiesc în cer, sau în cerul cerurilor, cum spune David. Crearea lumii nevăzute şi implicit a îngerilor a avut loc înainte de crearea lumii văzute materiale. Sfânta Scriptură prin cuvintele: „La început a făcut Dumnezeu cerul..."(Facere 1,1) întâietatea în actele creaţiei. Prin lumea cerească se înţelege crearea îngerilor, lumea nevăzută.Îngerii sunt fiinţe spirituale şi netrupeşti în comparaţie cu firea noastră, ei îndeplinesc pururea voia lui Dumnezeu şi se bucură veşnic de lumina Lui: „...Îngerul are o fire raţională, spirituală, liberă şi schimbătoare... nu este nemuritor prin fire, ci prin har..."[9]. 3.b. Crearea lumii văzute În ziua a doua, Dumnezeu a făcut tăria, adică bolta cerească, despărţind apele cele de sus de cele de jos, prin care începe organizarea materiei. În ziua a treia Dumnezeu a despărţit apele de uscat, făcând să apară oceanele, mările, fluviile şi pământul cu tot felul de plante după felul lor. „Nu s-a apus despre apă că a făcut-o Dumnezeu; dar a spus că pământul era nevăzut... nu pentru că putea să-l acopere focul sau aerul – zice Sfântul Vasile cel Mare -, ci pentru că materia lichidă nu fusese încă la locul său...pământul, avea însă dureri de naştere ,pentru naşterea tuturor, datorită puterii pusă în el de Creator şi aştepta doar timpul rânduit, ca, la porunca Lui, să scoată la lumină pe cele zămislite..."[10]. Ziua a patra a creaţiei ( Facere 1, 13 –19 ) prezintă facerea luminătorilor mari şi mici (soare, lună stele ), şi aşezarea lor pe tăria cerului, ca să lumineze pământul ziua şi noaptea. În ziua a cincia a creaţiei, Dumnezeu a făcut vieţuitoarele din apă şi păsările din aer, fiecare după felul lor, binecuvântându-le spre creştere şi înmulţire (Facere 1, 20 –23). ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 16 În ziua a şasea, Dumnezeu a făcut toate animalele mari, târâtoarele, fiarele sălbatice, animalele domestice, toate după felul lor, iar la urmă pe om ( Facere 1, 24–31). Sfinţii Părinţi prin învăţătura lor au pus în evidenţă superioritatea omului faţă de celelalte creaţii pe care o rezumăm astfel:  omul e creat după chipul lui Dumnezeu  omul are o demitate împărătească: faptul că omul a fost adus la existenţă după ce toate celelalte au fost create, precum unui fiu de împărat îi sunt pregătite mai dinainte toate, pentru ca el să domnească peste ele.  verticalitatea, omul e „ antropos" , adică cel care priveşte de sus, spre Dumnezeu  spiritualitatea lui, omul este o fiinţă psiho-fizică Parte a întregului şi sinteză în mic a lumii (microcosmos), de aceeaşi fire cu cele create, omul e însă chemat să le unifice pe toate în urcuşul spre Dumnezeu. Omul nu poate fi conceput în afara naturii şi nici natura fără om, căci lumea a fost făcuta pentru om şi omul pentru Dumnezeu. ZIUA a VII – a, „Dumnezeu s-a odihnit". Odihna lui Dumnezeu nu presupune încetarea lucrării divine, ci doar faptul că Dumnezeu nu mai creează nimic. E un alt mod al prezenţei active a lui Dumnezeu în lume. Dumnezeu se manifesta prin energiile Sale necreate ca Pantocrator al lumii. În plus nu se poate concepe absenţa lui Dumnezeu atunci când apare pe lume o nouă viaţă, căci Dumnezeu e prezent permanent în creaţia Să. 4. Lumea ca dar al Lui Dumnezeu pentru om Crearea lumii este un act de iubire şi voinţă ce se poate cunoaşte numai prin credinţă, prin harul Duhului Sfânt, pentru că: „fără credinţă este cu neputinţă să fim bine plăcuţi lui Dumnezeu"(Evrei 11,6). Lumea ca act divin este concretizarea „sfatului cel veşnic" al lui Dumnezeu în timp şi spaţiu ce o prezintă ca o creaţie în stadiul de creaţie, însă nu în sensul evoluţionist ci în sensul unei deveniri în înnoire, sau ca un lucru „bun foarte" ce tinde spre bunătatea absolută – Sfinţenia. Potrivit credinţei creştine, lumea a fost creată de Dumnezeu ca dar pentru oameni. Faţă de darul primit omul devine responsabil şi se poartă cu grijă, preţuind atât darul, cât şi Dăruitorul. Cel mai mare dar pe care cineva îl poate face lui Dumnezeu e darul vieţii sale însăşi, dar nu prin anularea ei, ci prinjerfă, asemenea lui Hristos.„Lumea apare pentru om ca un mijloc de creştere spirituală realizată prin relaţia de comuniune şi iubire, lumea nu reprezintă pentru om un bun în sine la care trebuie să se oprească, ci „mediul" în care locuieşte Dumnezeu, pentru ca omul să-L poată contempla în mod imediat. Raţiunea divină se revarsă în afara Fiinţei Sale creând lumea din iubire, căci raţiunea perfectă dacă rămâne închisă în sine nu poate manifesta iubirea, iar dacă nu poate, înseamnă că nu este perfectă" [11]. 5. Referatul biblic al creării omului a. Trupul Referatul biblic relatează modul creării omului: „Luând Domnul Dumnezeu ţărâna din pământ a făcut pe om şi a suflat asupra lui suflare de viaţă şi s-a făcut omul fiinţa vie"(Fac. 2,7). Trupul lui Adam, înainte de cădere, nu era un trup grosier, ci unul de lumină, asemenea Mântuitorului de după Înviere. Părintele Dumitru Stăniloae defineşte trupul ca fiind şi el raţiune divină plasticizată. În trupul omenesc, afirmă el, „raţionaliţatea plasticizată îşi atinge maxima complexitate"[12], iar această stare deplină o reveleză trupul înviat, sfinţit de Hristos prin jertfa Sa.Prin trup omul creat de Dumnezeu este o cunună a întregii creaţii, înrudit atât cu lumea materială cât şi cu cea spirituală. ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 17 b. SUFLETUL Sufletul e adus la existenţă odată cu trupul. Sufletul e imaterial, dar e o imaterialitate relativă, nu asemenea celei lui Dumnezeu şi nici cele specifice îngerilor, pentru ca modul existenţei angelice e netrupesc, în timp ce sufletul uman e prin raţiune, în trup. Sufletul şi trupul alcătuiesc împreună firea umană, omul ca persoană. Sufletul este nemuritor. Nemurirea sufletului e dată de participarea la Dumnezeu şi motivată de dragostea Lui, dragoste ce a creat persoana umană pentru relaţia cu El în lume şi-n veşnicie. În acest sens, Sfântul Maxim Mărturisitorul afirma că sufletul nu e nemuritor prin sine, ci e nemuritor numai întrucât Dumnezeu îl susţine în existenţa prin energiile necreate. Dihotomia structurii umane e o afirmaţie împotriva concepţiilor trihotomiste ( Platon, Plotin, eretici apolinaristi) care împart omul în:  Trup  Suflet  Spirit În concepţia Sfinţilor Părinţi, sufletul omului e atât principiu de viaţă, cât şi principiu noetic (raţional). Chipul divin din om se întemeiază pe întreaga natură umană, fiind datul natural care face ca sufletul raţional prin libertate, discernământ, voinţă şi acţiune, să imprime în trup asemănarea Creatorului. Demnitatea persoanei umane rezultă tocmai din faptul că omul, prin chip, conduce şi sfinţeşte creaţia: „ pentru că a fost făcut de Dumnezeu din bunătatea Lui, din suflet şi trup, pentru ca sufletul raţional şi mintal dat lui, fiind după chipul celui care l-a făcut pe el, prin dorinţă... să tindă... să se îndumnezeiască prin asemănare; iar prin grijă sufletul să se facă trupului ceea ce este Dumnezeu sufletului" [13]. Harul insuflat omului de către Dumnezeu prin „suflare de viaţă" face din sufletul biologic un suflet viu. „Suflarea de viaţă" îl face pe om capabil de dialog cu Dumnezeu, un dialog menit să dureze continuu.Sfântul Grigore de Nyssa fundamentează rudenia omului cu Dumnezeu, pe afinitatea realizată între chip şi Model, pe părtăşia omului la viaţa divină în care se bucură de infinitatea şi luminarea simplităţii lui Dumnezeu. Părtăşia cu Dumnezeu, implică pe de o parte originea lui Dumnezeiască, dar şi necesitatea fiinţială de a gusta din frumuseţea şi dragostea incomensurabilă a Creatorului, care realizează unirea desăvârşită cu umanitatea prin persoana Fiului întrupat. Chipul omului îi conferă un statut special împărătesc: „faptul că omul poartă în sine chipul celui care stăpâneşte peste toate făpturile, nu vrea să însemne altceva decât că de la început firea omului a fost destinată să fie regină...fiind astfel că un tablou viu, care are în comun cu modelul său atât vrednicia cât şi numele... . Omul îmbrăcat în haina virtuţii... se sprijină pe fericirea nemuririi fiind un adevărat împărat ca unul ce se aseamănă aidoma frumuseţii modelului..."[14]. 6. Crearea omului. Învăţătura despre chip şi asemănare în antropologia ortodoxă Referatul biblic al facerii prezintă omul ca fiinţa făcută de Dumnezeu după chipul Său: „Şi a zis Dumnezeu Să facem om după chipul şi asemănarea Noastră... Şi a făcut Dumnezeu pe om după chipul Său" (Fac. 1 , 26-27). Părintele Dumitru Popescu afirmă în acest sens că de vreme ce omul e o icoană vie a lui Dumnezeu, existenţa lui reală nu e determinată de elementul creeat din care e făcută icoană, ci de Arhetipul ei necreat. „A treia relatare a referatului biblic (Facere 2, 4-25), este mai puţin sistematică şi cronologică şi este centrată asupra omului. Omul apare în istorie, printr-un act expres al lui Dumnezeu, el este opera directă a divinităţii. La crearea sa participă întreaga Sfânta Treime: „ Şi a zis Dumnezeu Să Facem om după chipul şi după asemănarea Noastră, ca să stăpânească peştii mării...şi tot pământul ( Facere 1, 27 ). Dintre toate făpturile, numai pe om îl creează Dumnezeu în mod special, el nu este rezultatul ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 18 poruncii divine, căci pământul nu era în stare să producă o fiinţă înzestrată cu raţiune, libertate, conştiinţă şi voinţă, ci numai Dumnezeu, prin marea Sa putere şi iubire, creându-l după chipul Slavei Sale, dându-i asemănarea la care trebuie să ajungă prin propria lucrare" [15]. Analizând textul scripturistic, observăm distincţia dintre singular „ şi a zis" şi pluralul „Să Facem", om ( singular ) ,după chipul şi asemănarea (singular) Noastră (plural); şi ajungem la concluzia că omul este un reflex al chipului treimic, sau mai bine zis poartă în sine pecetea Celui ce e Chipul „Dumnezeului nevăzut" (Coloseni 1,15), fiind creat după chipul lui Hristos Întrupat. Dumnezeu cel unul în Fiinţă şi întreit în Persoane (Să Facem), creează întrega fire umană ca un om, arătând adevăratul ei sens şi raţiunea ei, ce trebuie să trăiască în unitate, unitate primită prin unirea cu Hristos, Arhetipul după care a fost creat omul ( Galateni 3,28 ;2,20 ). Tradiţia răsăriteană, încercând să definească adevărata fire a omului, porneşte de la chipul lui Dumnezeu după care a fost creat omul. Primul capitol al Epistolei către Coloseni conţine structurată această idee paulină: „Acesta este chipul lui Dumnezeu celui nevăzut, mai întâi născut din toată făptura. Pentru că întru El au fost făcute toate, cele din ceruri şi cele de pe pământ, cele văzute şi cele nevăzute, fie tronuri, fie domnii, fie începătorii, fie stăpânii. Toate s-au făcut prin El şi pentru El. El este mai înainte de toate şi toate prin El sunt aşezate. Şi El este capul trupului, al Bisericii, El este începutul, întâiul născut din morţi ca să fie El cel dintâi dintre toate (Col. I, 15-18). Chipul nu poate fi redus la vreo parte a fiinţei umane, cu toate că, uneori, se atribuie caracterul de chip al lui Dumnezeu demnităţii împărăteşti a omului, superiorităţii sale în lumea sensibilă (microcosmos= cel ce însemnează toate elementele creaţiei); alteori, se vrea văzut în firea să duhovnicească, în suflet, sau în partea principală şi conducătoare a fiinţei sale, în minte (νους), în raţiune (λογος) sau în libertatea omului ca facultate de a se determina din interior, de a decide asupra faptelor sale ; alteori chipul lui Dumnezeu e asimilat cu o calitate a sufletului –simplitatea, nemurirea, puterea de cunoaştere şi participare la Dumnezeu. 7. Funcţiile chipului Creat după chipul lui Dumnezeu, omul e o fiinţa personală ce tinde spre Arhetipul Său divin. Funcţiile persoanei sunt diverse şi se pot rezuma la : 1.RAŢIUNE 2.VOINŢA 3.SENTIMENT RAŢIUNEA e puterea cognitivă prin care omul se gândeşte pe sine, lumea înconjurătoare, sensul existenţei. Sfântul Maxim Mărturisitorul distinge două nivele ale puterii cognitive: a) logosul (raţiunea propriu-zisă): are funcţiune anlitică b)nousul (mintea): are funcţie sintetică. Raţiunea preia datele furnizate de simţuri şi le procesează;cercetându-le, descriindule, le transmite minţii care le înţelege (actul intelectiv presupune raportarea acestor date la sensul lor; orice înţelegere are un rost, un sens). În ceea ce priveşte VOINŢA, Sfântul Maxim Marturisitorul distinge între voinţa firii ( cea fizică) şi voinţa gnomică. Voinţa firii e prin structura teocentrica şi reprezintă voinţa de a exista. Voinţa gnomică e liberă libertatea. Voinţa gnomică are două posibilităţi de activare: 1. poate urma pe cea fizică, orientându-se spre Dumnezeu; 2. i se poate opune, refuzând comuniunea cu Dumnezeu. Sfântul Ioan Gură de Aur, prezintă pe omul creat după chipul lui Dumnezeu îmbrăcat în purpură de împărat, coroana creaţiei, inel de legătură între îmanent şi transcendent: „ ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 19 ...omul e mai de cinste decât toate fiinţele create, pentru el au fost zidite toate..."[16], el fiind chipul Celui care stăpâneşte toate în libertate. Căderea omului în păcat produce conflict între voinţa firii şi cea gnomică, omul tinzând de cele mai multe ori către ceea ce e potrivnic firii. AFECTIVITATEA e puterea de relaţie. Omul e creat de Dumnezeu ca persoană. Acest lucru presupune că e deschis relaţiei, comuniunii. Această putere a relaţiei îl scoate pe om din individualismul propriu, deschizându-l comuniunii. În starea paradisiacă, puterea cognitivă a omului se activa teocentric. Omul ştia că nu se poate cunoaşte pe sine şi nici lumea, decât în şi perspectiva lui Dumnezeu. Această capacitate duhovnicească se manifesta pentru că omul era orientat spre Dumnezeu. 8. Omul în starea paradisiacă În starea paradisiacă, omul trăia continuu epectasic, ieşind iubitor din sine spre Dumnezeu, spre celălalt (Eva), spre creaţie, dorind să fie cu toate şi prin toate cu Dumnezeu. Înrudirea omului cu Dumnezeu prin chip îl pune într-o legătură apropiată cu Arhetipul său, prin care se împărtăşeşte de toată comuniunea divină. Faptul că Adam intra în relaţie directă cu Creatorul său, vorbea cu El, auzea glasul Lui ( Facere 3, 8 ), arată starea de deplină funcţionalitate a chipului, dacă el ar fi persistat în bine, înmulţirea să ar fi fost ca îngerilor şi ar „ fi putut ajunge până la limita rânduită de voinţa Creatorului...Cel ce a chemat toate la viaţă şi a fost în măsură să modeleze pe om cu totul în mod liber după un tipar sau calapod dumnezeiesc..."[17]. Aşa cum mărturisesc Sfinţii Părinţi, înrudirea omului cu Dumnezeu este dată de partea spirituală, raţională din om, nu de partea materială: „ căci înrudirea cu Dumnezeu este firea raţională, care se poate sesiza numai cu mintea; iar lumea materială este cu totul depărtată de El, pentru că ea cade sub simţuri" [18]. Starea lui Adam, creată după chipul lui Dumnezeu, prin raţiune şi libertate avea în sine nepătimirea, nestricăciunea, fiind pură, inocentă, fără grijă: „ nu pentru că ar fi fost incapabil de păcătui, ci pentru că nu avea în sine facultatea de a păcătui, ci mai mult libertatea voinţei era imaculat[19]. Sfântul Maxim Mărturisitorul spune despre mintea raţiunea lui Adam, că nu era pătrunsă de închipuire, ci chipul şi asemănarea construiau un zid în jurul ei, neîngăduindu-i să se alipească de cele lipsite de raţiune. Astfel libertatea umană îşi exercită adevărata ei stare, mintea primului om fiind în stare de trezvie, căci el nu avea un gând duplicitar, cunoaşterea era cea dată de har, căci trăia învăluit de har, tinzând în mod fiinţial spre asemănarea cu Dumnezeu în virtute. Dacă omul s-ar fi dăruit cu totul lui Dumnezeu, la rândul său şi Dumnezeu s-ar fi dăruit omului, şi ar fi avut prin har tot ce are Dumnezeu prin fiinţa Sa . Starea lui Adam în rai, era o stare de pruncie, chipul fiind legat fiinţial de asemănare, spre care tinde a o realiza prin împărtăşirea din pomul vieţii, având de la început calea deschisă spre Dumnezeu, pe care trebuie să urce, mergând din slavă în slavă, centrându-şi întreaga viaţă în contemplarea infinită a divinităţii. Aşadar calitatea de „chip al lui Dumnezeu" implica tensiunea omului spre îndumnezeire. Omul are o sete după modelul său absolut. El nu-şi poate afla împlinirea decât că asemănarea maximală cu Dumnezeu. Dar asemănarea nu trebuie înţeleasă doar ca stare finală de îndumnzeire, ci reprezintă întreg drumul de dezvoltare a chipului prin voinţa omului în conlucrare cu harul divin. 9. Căderea omului în păcat Omul s-a născut liber, având încă de la început puterea de a se supune sau nu voii lui Dumnezeu. Creatorul a rânduit fiinţelor înţelegătoare pe care le-a creat posibilitatea de a se mişca liber, pentru ca în felul acesta ele să-şi dobândească un bun cu adevărat propriu, bun pe care să-l păstreze prin voinţă proprie. Dar nelucrarea şi nepăsarea faţă de păstrarea binelui ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 20 a dus la căderea în rău pentru că răul nu este altceva decât lipsirea de bine. Aşa se întâmplă că în măsura în care cineva se îndepărtează de bine, în aceeaşi măsură se apropie de rău. În Cartea Facerii, păcatul este conceput ca neascultare de Dumnezeu (Fac. 2,16; 3,11), care se pedepseşte în chip diferit (Fac. 4, 9-16;6, 5-7; 11-13).„A dat apoi Domnul Dumnezeu poruncă lui Adam şi a zis: Din toţi pomii din rai poţi să mănânci, iar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mănânci, căci, în ziua în care vei mânca din el vei muri" (Fac. 2, 16-17). Omul primordial putea să nu moară, dar păcătuind, a primit ca răsplată moartea sufletească şi trupească: „Nu zicem că Adam a pierdut totul, că a murit şi a dispărut. El a murit faţă de Dumnezeu, dar trăieşte după firea să"[20]. Sfântul Maxim Mărturisitorul consideră că primul efect al păcatului este despărţirea dintre voia noastră gnomică (arbitrară) şi voia lui Dumnezeu, ispitire a diavolului, „pe care şarpele cel gândit l-a introdus, înduplecând pe om prin înşelăciune să calce porunca dumnezeiască şi să preţuiască cele vremelnice decât cele veşnice"[21]. Sfânta Scriptură prezintă ispitirea şi căderea omului în păcat ( Facere 3, 1 –24 ), mai întâi femeia gustând din pomul oprit, apoi şi bărbatul; precum şi izgonirea din Rai. Diavolul îi promite omului că va fi ca Dumnezeu, cunoscând binele şi răul ( Facere 3, 5 ). Prin păcat centrul de greutate stabilit în cele inteligibile, este mutat în cele sensibile. Gustarea din pomul oprit, trezeşte în trupul omului, simţurile şi plăcerea (Facere 3,6), prin deschiderea ochilor, ce arată goliciunea primilor oameni. Sfinţii Părinţi consideră că procesul psihologic de zămislire al păcatului este acelasi realizându-se în mai multe etape sau momente[22]. Isihie Monahul numără patru: atacul, însoţirea, consimţirea, fapta sensibilă, iar Sfântul Ioan Damaschin şapte etape: atacul, însoţirea, patimă, lupta, robia, consimţirea, făptuirea. 10. Pomul cunoştiinţei binelui şi răului Esenţa răului constă în ruperea de existenţă de comuniunea cu Dumnezeu, căci răul este o stare potrivnică virtuţii, pentru că exponenţi lui s-au îndepărtat de Dumnezeu. Forma de manifestare a răului îmbracă forma binelui, este travestită în bine, de aceea şi rodul pomului oprit, provoacă plăcere ochiului şi înduplecă pe femeie, care gustă şi simte că e bun, însă în dedesubtul acestei plăceri se ascundea durerea. Sfântul Grigore de Nyssa, vorbind despre pomul cunoştinţei binelui şi răului zice : „ pomul din care culegem o cunoaştere amestecată, face parte din numărul pomilor opriţi. În schimb, rodul lui, al cărui apărător s-a făcut şarpele, e un amestec de contradicţii, poate că din pricină că, potrivit firii sale, răul nu ni se oferă direct şi pe faţă. Căci dacă într-adevăr, răul nu lasă urme atât de nenorocite, n-ar fi fost împodobit cu eticheta bună, pentru ca să trezească pofte în cei pe care i-a înşelat. Aşa se face că, răul a fost înfăţişat în chip învăluit, dar... ascundea, pieirea omului ... el poartă la arătare chipul binelui" [23]. Interpretarea pe care o dă Sfântul Maxim, celor doi pomi din rai, pune în evidenţă faptul că răul, o dată împropriat de firea umană, coboară atenţia omului, spre cele materiale şi sensibile: „întru-cât omul a venit în existenţă, alcătuit din suflet mintal şi din trup înzestrat cu simţuri, după un prim înţeles, pomul vieţii este mintea sufletului, în care îşi are scaun înţelepciunea, iar pomul cunoştinţei binelui şi răului este simţirea trupului, în care este vădit că-şi are imboldul mişcarea iraţională..." [24]. Omul, călcând porunca Creatorului, îşi pătează sufletul său curat, lucrând cele iraţionale, fiind legat de plăcerea senzuală. 11. Urmările căderii în păcat Gravitatea şi urmările păcatului, se văd încă din prima clipă a călcării poruncii divine, care a însemnat şi ruperea comuniunii cu Dumnezeu. Prin căderea în păcat primii oameni au cunoscut cele ce ţin de partea trupească, materială: „ atunci li s-au deschis ochii la amândoi şi au cunoscut că erau goi, şi au cusut frunză de smochin şi şi-au făcut acoperăminte" (Facere 3,7). ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 21 O altă consecinţă directă a păcatului strămoşesc, o constituie schimbarea veşmântului luminos cu hainele sau tunicile de piele. Apoi a făcut Dumnezeu lui Adam şi femeii lui îmbrăcăminte de piele şi i-a îmbrăcat (Facere 3,21). Hainele de piele, în concepţia Sfiiţilor părinţi, reprezintă stricăciunea ce a îmbrăcat-o firea prin păcat, şi i-a făcut pe primii oameni să simtă goliciunea şi ruşinea nespusă ce i-a cuprins, stricăciune prin care moartea a intrat în firea cea frumos împodobită. Cea mai mare consecinţă a păcatului este moartea căci: „plata păcatului este moartea"(Rom. 6,23), pentru că prin păcat omul rupe relaţia cu izvorul vieţi-Dumnezeu , pierzând harul dătător de viaţă, şi astfel primeşte stricăciunea ce alterează strălucirea chipului. Toate aceste consecinţe constituie aspectul material al păcatului strămoşesc. Păcatul adăugat la firea umană devine pentru om o a două fire, de aceea este făcut cu multă uşurinţă, firea fiind aplecată spre păcat, spre cele ce o duc la pieire şi nonexistenţă. Aspectul formal al păcatului strămoşesc şi vina pentru păcat aşează responsabilitatea umană în faţa dreptăţii divine. Transmiterea păcatului strămoşesc: Problema transmiterii păcatului la urmaşii lui Adam, constituie una din temele foarte controversate ale dezbaterilor teologice, fapt pentru care s-au elaborat mai multe teorii, mai mult sau mai puţin satisfăcătoare ca :  teoria imputaţiunii indirecte a păcatului originar; ce se prezintă în firea umană împărtăşită de urmaşii lui Adam, ca dispoziţie spre păcat, însă acestă teorie înlătură conştiinţa şi libertatea umană.  teoria imputaţiuni externe; potrivit căreia urmaşii lui Adam sunt vinovţi prin simplul fapt că descind din el, însă este fără temei pentru că păcatul nu este numai imputat ,ci este real şi personal.  teoria naturalistă; întemeiată pe textul de la (Romani 5,12), potrivit căreia Adam omul universal concentrează în sine întreaga natură omenească, din toate timpurile, însă nici această teorie nu poate fi acceptată deoarece, păcatul ţine de persoana care ipostaziază firea, şi deci responsabilitatea pentru el revine fiecărei persoane.  teoria păcatului strămoşesc, că păcat al naturii; susţine că vina este cuprinsă în natura moştenită, însă nici aceasta nu este întemeiată pentru că din punct de vedere moral responsabilitatea ţine de conştiinţa şi libertatea personală.  teoria aligaţiuniiinventează o hotărâre a Lui Dumnezeu prin care s-ar fi stabilit o legătură morală între păcatul lui Adam şi voinţa urmaşilor săi, însă nu este întemeiată deoarece contrazice libertatea proprie fiecărei persoane umane . Transmiterea păcatului strămoşesc este legată de modul venirii în existenţă, a descendenţilor lui Adam. Căderea în păcat fiind cuprinsă în planul divin al creaţiei, a îngăduit omului, un alt mod de a împărtăşii chipul susţinător de existenţă, adică naşterea. 12. Antropologia, scurtă descriere interconfesională Biserica Romano-Catolică afirmă că păcatul originar constă în pierderea drepturilor supranaturale ale dreptăţii originare, iar urmările lui sunt: disgraţia şi pedeapsa, depărtarea omului de Dumnezeu şi moartea. Prin căderea în păcat omul a pierdut darurile supaadăugate de Creator, acest lucru face ca natura umană de după păcat să rămână intactă, însă aşa cum observă or ce minte sănătoasă opoziţia dintre material şi spiritual dovedeşte că natura umană poartă în şine alteritatea, care are drept cosecinţă logică şi ontologicămoartea. Biserica Romano-Catolică consideră că în om chipul lui Dumnezeu după căderea în păcat nu s-a alterat, omul pierzând doar graţia creată, firea sa fiind însă cea originară. ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 22 Protestantismul se află la polul opus catolicismului, după ei căderea omului în păcat este radicală şi provoacă consecinţe fatale. Chipul lui Dumnezeu în om după căderea în păcat este distrus total iar reabilitarea omului este opera preştiinţei divine. Concluzii Crearea lumii este opera iubirii lui Dumnezeu, iar ca operă a iubirii ea nu poate fi concepută decât ca un „dar", împărtăşit celui pentru care a fost creată, adică omului. De la început marea Înţelepciune a Creatorului leagă raţiunea creaţiei (modul ei de existenţă) de raţiunea umană, ceea ce face ca întreaga cosmologie să fie antropologică, iar antropologia cosmologică, realitate ce se manifestă teonomic, sau mai bine zis hristocentric, ea fiind o reflecţie a Raţiunii Logosului Fiului lui Dumnezeu Întrupat. În mod firesc omul e dator să o iubească pentru că este darul lui Dumnezeu şi să o cinstească deoarece e locul prezenţei Lui, El fiind Creatorul, Proniatorul şi Mântuitorul ei. Referinţe bibliografice: [1]. Sfântul Grigore de Nyssa, Cuvânt apologetic la Hexaimeron, trad. Pr. Prof. T. Bodogae, în P.S.B. nr. 30, edit I.B.M. Bucureşti 1998, p. 96 [2]. Sfântul Atanasie cel Mare , Despre întruparea Cuvântului, II, 2 trad. Pr. Prof. D. Stăniloae în P.S.B. 15 edit. I.B.Mal B.O.R. .Bucureşti 1987 p. 69-78 [3]. Sfântul Maxim Mărturisitorul, Ambigua trad. Pr. Prof. D. Stăniloae, în P.S.B. 80 edit. I.B.M. Bucureşti 1983, p. 62; 83 [4]. Ibidem, p. 84 [5]. john Mayendorf ,Teologia bizantină ,trad. Pr Prof. Dr. Alexandru I. Stan ,Edit I.B.M. Bucureşti 1996, p. 179 180 [6]. Sfântul Ioan Damaschin, Dogmatica , II, 3 , trad. Pr. D. Feciorul , edit. I.B.M al B.O.R. Bucureşti 2001, p. 52 [7]. Fericitul Augustin, Confesiones, trad. Ion Barbu, ed. a II-a, edit. I.B.M. Bucureşti 1994, p. 395 [8]. Sfântul Ioan Gură de Aur, Omilii la Facere, I; III,1 trad. Pr. D. Feciorul în P.S.B. nr. 17, edit .I.B.M. Bucureşti 1987 p. 94 [9]. Sfântul Ioan Damaschin op.cit. II,3., p. 53 [10]. Sfântul Vasile cel Mare, Omilii la Hexaimeron II, 3 trad. Pr. Prof. D. Feciorul în P.S.B. nr. 17 edit . I.B.M. al BOR. Bucureşti 1986, p.. 7-88 [11]. Bugiulescu Marin, Creaţia darul iubirii lui Dumnezeu, în revista „Biserica Ortodoxă", Anul IX, Nr.2, iulie-decembrie, Editată de Episcopia Alexandriei şi Teleormanului 2007, p.171 [12]. Pr. Prof. Dumitru Stăniloae, Teologia Dogmatică Ortodoxă, vol. I, Editura Institutului Biblic şi de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, Bucureşti, 1996, p. 257 [13]. Sfântul Maxim Mărturisitorul, Ambigua, trad. Pr. D. Stăniloae în P.S.B. 80, I.B.M. al BOR, Bucureşti 1983, p. 93 [14]. Sfântul Grigore de Nyssa, Despre facerea omului, XI, trad. Pr. T. Bodogae în P.S.B. 30, I.B.M Bucureşti 1980, p. 22-23 [15]. Bugiulescu Marin, Creaţia darul iubirii lui Dumnezeu, în revista „Biserica Ortodoxă", Anul IX, Nr.2, iulie-decembrie, Editată de Episcopia Alexandriei şi Teleormanului 2007, p. 176 [16]. Sfântul Ioan Gură de Aur, Omilii la Facere, VIII, 2, trad. Pr. D. Feciorul în P.S.B. 21,I.B. M., Bucureşti 1987 p. 100 [17]. Sfântul Grigore de Nyssa , Despre facerea omului,XVII, trad. Pr. T. Bodogae în P.S.B. 30, I.B.M Bucureşti 1980,. p 52 ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 23 [18]. Sfântul Ioan Damaschin, Dogmatica , XII,, 3 , trad. Pr. D. Feciorul , edit. I.B.M al B.O.R. Bucureşti 2001p. 82 [19]. Ibidem, p. 83 [20]. Sf. Macarie Egipteanul, Omilia a XII-a,în „Scrieri (Omilii duhovniceşti)", trad. de Pr. Prof. Dr. Constantin Corniţescu. în P.S.B.,vol.34, E.I.B.M. al B.O.R.,Bucureşti, 1992, p.142 [21]. Sf. Maxim Mărturisitorul, Epistolele Sf. Maxim Mărturisitorul despre cele două firi ale lui Hristos şi despre viaţa duhovnicească, în „Scrieri", partea a doua, trad., introducere şi note de Pr. Prof. Dr. Dumitru Stăniloae, în P.S.B., vol. 82, E.I.B.M., Bucureşti, 1990, p.146 [22]. Pr. D. Stăniloae, Ascetica şi mistica, I,5, I.B.M., Bucureşti 2002, p. 114 [23]. Sfântul Grigore de Nyssa, Despre Facerea omului, XX, ,trad. Pr. T. Bodogae, în P.S.B. 30, I.B.M., Bucureşti 1998, p. 58 [24]. Sfântul Maxim Mărturisitorul, P.G. 90, 412-413,apud D. Stniloae, Ascetica şi mistica, ed.cit., p.