Losoncz Alpár A FORMAKERESŐ ELLENÁLLÁS Társadalomkritikai tanulmányok © Losoncz Alpár, 2020 © Kocsis Árpád, 2020 © Radics Viktória, 2020 © Tóth Szilárd János, 2020 © Forum, 2020 © Napvilág, 2020 5 Előszó helyett Az itt következő szövegek legnagyobb részét felkérésre írtam, valamelyest alkalmazkodva a kormeghatározottsághoz. Márpedig, a kor tapasztalatrendszerét a válság, pontosabban a „krízis zsargonjelentései" övezik. A válság korlát, méghozzá belső korlát. És ez a helyzet képezi az írások közös nevezőjét. Meghasonlottság, irányvesztettség, kizökkent világ – ezek a válság szokványos aspektusai, amelyek arra hivatottak, hogy figyelmeztessenek: a törékeny kollektív élet folytonosságába töréstapasztalatok ékelődnek. Amit természetesnek hiszünk, korántsem az. A ciklikus válság, a mélybe nyúló disszonancia, vérbő modern vonatkozásokat testesítenek meg. Eközben ellentétes irányú gondolati mozgások érintkeznek egymással. Így a reflektált konzervatív azt tapasztalja, hogy a totalizálódás irányába mozgó kapitalizmus „kreatív rombolása" szétzilálja a tekintélyként, az értelemforrásként posztulált tradíció szöveteit, leértékeli a hagyományos hatalmakat, vagy éppenséggel újrahasznosítva a tőke értékesülésének szolgálatába állítja azokat. A hagyomány csak meghasonlott formában létezik. Vagy az történik, hogy a kapitalizmus logikája szerint újraforgatják a vallás elemeit, és a „hit nélküli hit múzeumait" (Certeau) hozzák létre. Radikális oldalon, mint Marx esetében, a válság immanens jellegű, és ismételten felbukkanó folyamata a szerkezeti determinációkból hámozható ki: az eljárás része, hogy a tőkés logika teljessé válása, a kapitalista totalitás kirajzolódása csak a válság révén válik lehetségessé. A totalitás ára, hogy a válság konstitutív jellegű. De figyelemre méltó, hogy a válságfogalmat már korán artikuláló Engels kapitalizmust bíráló lendületének része, hogy a konzervatív Carlyle-t tekinti segítőtársnak, és egyébként későbbi fordulataiban is tetten érhetőek a carlyle-i megfogalmazások. 6 Úgy tűnik, hogy szinte soha nem volt ennyi beszéd a válságról. Ugyanakkor a többletbeszéd ellenére soha nem voltunk ennyire bizonytalanok a válság hatóköreit, magyarázóerejét és stratégiai aspektusait illetően. A folytonos és vég nélküli válság-utalások nem a bizonytalanságunkat jelzik-e? Nem egy olyan válságképlet kereteiben őrlődünk-e, amely már eleve megszelídített, azaz minden tét nélkül való, vagyis csak a tehetetlenség elleplezésére szolgál? Valójában, a be nem fejezett válság (2007–2008) kirobbanása óta a hullámzó nyugtalanság újra és újra felüti a fejét. Már-már közhelyszámba megy, hogy a kapitalizmus a válságok közvetítésével újítja fel magát, hogy irányítási technológiáival képes a maga javára, önnön fennmaradására fordítani a válságfolyamatokat. A válság révén a tőkés rendszer újrafogalmazza magát, és ismételten megkezdi végtelen munkáját. Mindez megrendíti a modernség beállítottságát, miszerint a válság nemcsak a kritika szárnyalásához kapcsolódik, de a forradalom előcsarnoka is. Ám az az újabb tapasztalat is hozzánk tartozik, hogy az időben szétterülő válság nem a robbanás képletét követi, azaz nem múlik el, hanem metasztázisok, szövődmények révén mindenütt gyökeret ver. Ez a fejlemény jellemzi a mai helyzetet: kommentátorok tömkelege a következő válságot várja, miközben az előző sem érkezett el végpontjához. Vagyis ezen intervallumszerű helyzetben egybemosódnak a válság és a nem-válság folyamatai, miközben pedig a válság normalizálódik. A kapitalizmus (hogy ezt a zsurnaliszta fogalmat használjam, noha a tőkés termelési mód lenne a pontos kifejezés) az ebek harmincadjára jutott, olvassuk megannyi helyen, fényévnyire eltávolodott az érdemalapú liberalizmus eszményképétől, erőviszonyai szisztematikusan gerjesztenek alantas késztetéseket, éltető eszméje pedig összeroppant. Még olyan, a kapitalizmusért aggódó értelmezők is akadnak, akik úgy gondolják, hogy a végbement torzulás mértéke kérdésessé tette, hogy egyáltalán kapitalizmusban élünk-e. Ez valamilyen fattyú-variáció, mondják, kétségtelen, hogy a kapitalizmus működik, masinériája továbbra is ontja magából a friss árukat, és szisztematikusan ingerli a vágyház7 tartást, tágra nyitja az ajtókat a végtelen vágykielégítés előtt, de a hanyatlás mélyebben rejlik, és ez valójában megfosztja a tőkés világot legitimációs alapjától, valamint eszmei horizontjától. És folytonosan az a panasz, hogy alig akad valaki, aki immáron a tisztelet hangján beszélne a kapitalizmusról, a cinizmus a mértékadó, amely a „realizmus" nevében, azaz „cinikus realizmusként" szentesíti a megfellebbezhetetlen kapitalizmust, mint egyetlen valóságalappal bíró világállapotot. A jelenlegi világállapot lehetőségmezejébe valójában többféle tendencia vésődik bele, lett légyen az elhúzódó válság dimenzióegyüttese, a disztópikus módon előrevetített-esztétizált katasztrófa jelentéshalmaza, vagy akár a „meghasonlott utópia" fenoménje. Jellemző, hogy az elmúlt évtized fontos történeteit az ellenállás formakeresése írta: a spanyol indignadosoktól a francia sárga mellényesekig feszül az ív, hogy most csak a legismertebbeket említsem – ezért is tettem kísérletet arra, hogy elemezzem az „ellenállás" vitalista filozófiájának egyes megnyilatkozásait és horderejét. Mit is jelent ma az, hogy az ellenállás megelőzi a hatalmat? Nyilván az (akár az ok híján lévő) ellenállás paradigmája is a modernség legfontosabb tartozékainak egyike – ám nagyon is ismerjük az üresbe futó, a hatalmi rendbe igencsak beleilleszkedő (vagy éppen e rend által ösztönzött konformisztikus) ellenállás tapasztalatát is. Vagyis nem lehet mellőzni azt a kritikát, amely a negativitás ismétlésébe fulladó ellenállásra irányul. Ha strukturális szintre helyezzük a kérdést, akkor különös bonyolultságot tapasztalunk: a tőke akkumulációjának ciklusai és a ellenálló jellegű reakció (régies szóhasználattal: osztályharc) között időbeli elcsúszások vannak: az utóbbi „viszonylagos" autonómiával rendelkezik, noha ebből nem azt a következtetést vonom le, hogy a válság lényegtelenné válik. Mindenesetre világosan le kell szögezni, hogy a lázadás/ellenállás mozaikja roppant gazdag volt az elmúlt évtizedekben, magában foglalva nemcsak a „neoliberalizált" nyugdíjrendszerrel, vagy az „erőltetett takarékossággal" szembeni élénk ellenkezést, hanem az affirmatív politika, akár a gazdasági kísérletezés aspektusait is. Vagyis olyan kísérletezésekről is szót ejthetünk, amelyek alternatívaszámba mentek. A nyugtalanság 8 vibrálása, az ellenállás érvényesítése együtt létezett az elmúlt évtized tekintélyelvű uralmi módozataival, az autoritárius neoliberalizmus különféle fajtáival, és egyúttal alkalmazkodott a tőkés gazdaság dinamikájához, például a logisztika térhódításához. Újfajta stratégiák és taktikák rajzolódtak ki így, bizonyítva, hogy a híresztelésekkel szemben nem az apátia és a végzetes lankadtság jutott uralomra, valamint azt is, hogy a válság értelmezésében még mindig rejlenek polemikus mozzanatok. Nem mintha maradéktalanul dicsőíteni kívánnám ezen ellenállási alakzatokat, a „hatékony történelmi cselekvés" azonosításának kísérleteit. És nem mondhatom, hogy az ezeket igazoló reflexiókat maradéktalanul el tudnám fogadni. Létezik egy sor olyan gondolati irányulás, amelyekből nem igazán fogjuk megtanulni, hogy hogyan szervezi a tőke a saját arcára a világot. Adódnak aztán olyan lamentációkba fulladó ellenállási narrációk is, amelyek mérsékelt profitot, zsugorított pénzügyi szférát, megszelídített egyenlőtlenségeket, kedélyes, emberarcú és cinizmusmentes kapitalizmust óhajtanak, nem tudva megragadni a tőkés rend szerkezeti meghatározottságait. És ezeket a meghatározottságokat kerüli meg a válságtolmácsolásba belebonyolódó ún. baloldali populizmus is. Távol áll tőlem e szintagma szitokszóként, a fősodrú retorikához idomuló, szertartásosan negatív használata. Mégis, kételkedem, hogy a szerkezeti ellentmondásoknak agonizmusra való átváltása, az osztályviszonyok szerkezetileg meghatározott determinációjának az örökkön örökké létező oligarchikus relációkra való felcserelése, a Mi és az Ők reflektálatlan affirmációja eredménnyel kecsegtetne. Csak a strukturális meghatározottságok alapján érthetjük meg, hogy a tőkés társadalom hogyan reprodukálja önmagát – változtatva ugyan építményének egyes kellékeit, újrarendezve a tőkés kategóriák és a kapitalizmus mint társadalmi formáció relációit, ám megőrizve a lényeget immáron több mint kétszáz–kétszázötven éve. És ennek alapján érthetjük meg, hogy dacára annak, hogy sok értelmező a pénzügyi mozgásokra mutat, mint az elfajzás és a regrediálás forrására, szerkezeti távlatban a haute finance nem eltévelyedés, hanem szükségszerű kifejlet, nem beszélve arról, hogy korábbi történelmi korszakok 9 (pl. 1848–1851, Franciaország) is megtapasztalhatták a pénzügyek intenzifikálódását. Ugyanezt válaszolhatjuk a kapitalizmus eszmei horizontjainak kirojtosodásáért aggályoskodó értelmezőknek – nem szükségszerű kifejlet-e, hogy a kapitalizmus erjeszti az eszmét? Nem célját tévesztett-e az aggodalmuk? Mindeközben a kapitalizmus szerkezeti determinációjára való összpontosítás egy sereg filozófiai döntést igényel. A hozzáférés nem egyszerű, és nem is lehet a kapitalizmusról egy mozdulattal lerántani a leplet. Az ezoterikus (a titokkal teli) és az egzoterikus (a titok nélküli) dialektikáját igényli. Ray Brassier, a kortárs spekulatív realizmus képviselője valahogy úgy fogalmazott, hogy a kapitalizmussal kapcsolatos kínjaink egyike, hogy egyszerre van jelen az a tény, hogy gyakorlati/valós elvonatkoztatások révén működik, és az, hogy fogalmi elvonatkoztatások révén közeledhetünk hozzá. A kapitalizmus: történelmi alakulat. És az a beállítottság, amely nem feltételezi az ideologikusan természetként tételezett (tőkés) társadalom-történelem meghaladását, nem is érdemel figyelmet. Csak az a gondolkodás kecsegtet valamivel, amely hajlandó feltörni a jelen hatalmi vonatkozásainak pecsétjét, és a jelennel eltökélten polemizálva mutat fel eleddig bejáratlan utakat. A kapitalizmus ugyanakkor több a történelmi meghatározottságainál: olyan végpontként érvényesíti magát, amely visszafelé nézve átírja az egész általunk ismert történelmet, visszatekintő módon kezdeteket teremt. Ezenkívül a korszerűsített biopolitikával együtt olyan mértékben diszponál antropológiai és ontológiai mozzanatok felett, hogy kihív minden vonatkozó értelmezést. Ha még elképzelhető a bírálata, akkor az nem hüvelyezhető ki csupán a jelen determinációiból, hiszen e kritika, ha úgy tetszik, mint minden figyelemre méltó filozofikus reflexió, „önmaga oka". Mégis, ez nem jelenti azt, hogy kivetítései, a történelmet megnyitni szándékozó magatartásformái a történelem felett lebegnének. Igazságát a történelemben, noha a létező történelem ellenében kell demonstrálnia. És ezzel kapcsolatos, hogy nagy figyelemmel kísérem a különféle ontologizáló „általános ökonómiákat", amelyek Georges Bataille-tól Catherine Malabou-ig ívelnek – utóbbi, 10 a kortárs Hegel-értelmezés jelentékeny személyisége, úgy véli, ezúttal Heideggerhez kapcsolódva, hogy maga az ontológia az ökonómia, méghozzá valamilyen eredendő cirkuláció formájában, ami odáig vezet, hogy kiegyenlítődik a kapitalizmus és a metafizika (a kapitalizmusból ered a metafizika, vagy a metafizikából a kapitalizmus?!). Továbbá, nagy érdeklődéssel értelmezem az olyan olvasatokat (Agamben stb.) is, amelyek a gazdaság modern önállósulásának keresztény gyökereit vizsgálják, és azt kutatják, hogy milyen fordulat vezetett a keresztény jelentéseknek a tőkés rendszerbe való átfordulásához, azaz valamifajta transzszubsztancializációhoz (a tőkés rendszer katolikus/protestáns, ahogy Marx híres állítása jelzi, azaz a pénzügyi rendszer katolikus, a hitelrendszer pedig protestáns). Azért vitatkozom, mert nem vagyok meggyőződve arról, hogy ezen okfejtések helyettesíthetik vagy kiiktathatják azokat a fejtegetéseket, amelyek a kapitalizmus szerkezeti determinációi mentén megvalósuló társadalmi szintézisek elemzésével kapcsolatosak. Példának okáért, hiába ismételgetjük a lényegében mutáns neoliberalizmus elleni filippikákat, ha közben idegenkedünk a mélyszerkezet vizsgálatától. Megpróbálom e könyvben azonosítani a frontvonalakat, méghozzá a polemizáló válságtolmácsolás fényében. Még azok sem értenek egyet, akik fenntartják a radikális gondolat alapfeltételét, miszerint a tőke nem technikai konstelláció, hanem hatalmi viszonyok lenyomata. Így az egyik nyomatékos elgondolás, amellyel polemizálok is, hogy nem is áll fenn a tőke, mint egy megcsontosodott-stabilizált-elkülönülő társadalmi viszonylat kifejeződése; nem is lehetséges szembenézni a tőkével, hiszen aki a tőkével konfrontálódik, lényegében saját magával néz szembe. Aki a tőkével veszi fel a harcot, saját gyengeségével küzd kétségbeesetten. A tőke uralma: az önvonatkozás gyengesége, a gyatra önmagunkság (self) visszfénye. Ezzel áll szemben a tőke azon elgondolása, amely olyan autonóm önvonatkozású erőt pillant meg benne, amely „ex nihilo teremt". Ennek okán folytatok aztán vitát a baloldali techno-utópia képviselőivel, akik minden értékelhető korbírálat ellenére hajlamosak elfelejteni, hogy az ünnepelt digitális technológiák beleágyazódnak a tőke körforgásába, és 11 hogy ellentmondások pillanthatók meg a digitális tőke és a digitális munkaerő között. Noha nagy tisztelettel szólok a radikális vitalizmus, és egyáltalán a vitalista ellenállás olyan képviselőiről, mint Michel Foucault, Gilles Deleuze és Antonio Negri, mégis vitapontokat sorakoztatok fel, amelyek végeredményben mindig a szerkezeti meghatározottságokkal kapcsolatos hiányosságokra utalnak. Rokonszenvem irántuk akkor a legerősebb, amikor a dialektikaellenes vitalista immanencia filozófusainak horizontján felcsillan, ahogy ők mondják: „a transzcendencia, de az ellenállás formájában" – ám ez sem jelenti azt, hogy minden gondolatukat igazolni tudnám. Az „ellentmondások" konstitutív és mindenre kiterjedő szerepének szorgalmazása, valamint a dialektika felmelegítése az elkövetkező írásokban ortodox aspektusokat idéz. Ám ez mégsem felel meg teljesen a valóságnak, ha azt értjük rajta, hogy csak antikvárius témákat ismétlünk. Például, az apokrif hagyományokat feltámasztó dialektika/negativitás/ellentmondás-episztémé éppenséggel a jelenkori viták kereszttüzében áll. Mondjuk, Alain Badiou (akinek diagnózisát, miszerint a negativitás válsága sújt bennünket, gyorsan aláírom) nagyszabású kísérletezésbe fogott, hogy felépítsen egy affirmatív dialektikát. Az itt említett spekulatív realizmus másik képviselője, Quentin Meillassoux spekulatív materializmusával, akauzális ontológiájával, a „realitásban" megbúvó ellentmondás feltételezésének elvetésével újra előtérbe helyezi az ellentmondások szituáltságának régi kérdését (hol rögzíthetők az ellentmondások: a gondolkodásban vagy a „realitásban"?; logikai vagy nem logikai okok kezeskednek-e az ellentmondás-mentességért). A dialektika hagyományának utódai közvetítettséget látnak ott, ahol a vitalizmus közvetlenséget szeretne tetten érni. E tradíció örökösei az objektív és a szubjektív közötti ide-oda mozgást rögzítik anélkül, hogy kénytelenek lennének az egyik maradéktalan autonómiáját is elismerni. A vitalizmus viszont, amely olyannyira jelen van a kortárs gondolkodásban, azt hangoztatja, hogy miközben a kritikai-radikális intenció a dialektika nevében a közvetítettséget keresi, maga is megfertőződik a közvetítettel. Az előbbi azonban azt helyezi kilátásba, hogy a 12 radikalitás hordozója nem áll meg a létező közvetítettségénél, hiszen az ellentmondásokat felülmúló megszüntetés gesztusával nem rendeli magát alá a közvetítésnek. A nem-neutrális társadalomfogalom artikulációjának igénye az első pillantásra úgyszintén egykori vitákból merít, holott nem csak erről van szó: szükségszerű, hogy a kérdés megjelenjen a jelen porondján. Így nem véletlen, hogy a jelenkori (különösen a francia) gondolkodás elszántan vizsgálja a viszonyok/nem-viszonyok kérdéskörét, mindeközben lényeges problémákat érint. Egyébként úgy próbálok állást foglalni, hogy a kapitalizmus nem-tapasztalati értelmezésében kiemelek egy meghatározott nem-viszonyt mint teremtő jellegűt, de a társadalmi viszonyok társiatlanságának távlatában. Természetesen tudom, hogy mennyire félünk a változástól, félünk boldogságot keresni a tőke által biztosított korlátlan vágymegvalósítás helyett, félünk az önkorlátozástól, és félünk magunkra maradni, inkább az árukábulatra, a kacatokra, a tőkekonform pazarlási formákra és a kábító vágykielégítésre, azaz az uralkodó bőségalakzatokra bízzuk magunkat az elégségesség (suffitientia) helyett. Azux – Jacques Rancière újította fel e régi fogalmat, ezúttal annak fényében, hogy fennállhat a gyűlölet közössége a késő kapitalizmusban. A válság azonban emlékeztet, hogy ott, ahol megingathatatlan stabilitást, megváltozhatatlan folytonosságot látunk, a tőkés világ túlerejét érzékeljük, kontingenciákkal párban járó lehetőségek törnek utat maguknak. Losoncz Alpár 13 Szerkesztői előszó Losoncz Alpár 1958-ban született Temerinben, Jugoszláviában. Főleg jogi és gazdaságtani tanulmányokat folytatott az Újvidéki Egyetemen, de érdeklődése már ekkoriban is elsődlegesen a filozófia, illetve azon belül a kritikai társadalomelmélet felé fordult. 1980 és 1983 között oszlopos tagja az Új Symposion híres, Sziveri János-vezette harmadik generációjának, bár a folyóiratnak már korábban is, egészen pontosan 1977-től alkalmi szerzője. Több mint húsz évig oktatott a Szegedi Tudományegyetem Filozófia Tanszékén, rövidebb ideig Debrecenben és Kolozsváron is. Jelenleg egyetemi rendes tanár az Újvidéki Egyetem Műszaki Karának Társadalomtudományi Katedráján. 2018 novembere óta a Szerb Tudományos és Művészeti Akadémia levelező tagja. Utoljára tíz évvel ezelőtt jelent meg önálló kötete magyarországi kiadónál, addig és azóta is az egyetlen. A most megjelenő írásokkal hiányt szeretnénk pótolni. Eleve a műfajok egyike, amit a szerző művel, a kritikai társadalomelmélet afféle hiánycikk Magyarországon és a határon túli, egyebek mellett magyar nyelvű régiókban is. Losoncz Alpár az utóbbi tíz évben számos színvonalas tanulmányt közölt – szerbül, horvátul, németül, angolul, franciául, szlovákul. Elsődlegesen közülük szerettünk volna magyarra fordított válogatást összeállítani. Amit az olvasó a kezében tart, az már valami más. Amikor egy szerző öt–tíz évvel az első közlés után újra kezébe vesz egy szöveget, sok mindenre rádöbben: például észreveszi, hogy mi minden kerülte el a figyelmét, hogy bizonyos dolgokat ma már másképp lát és így tovább. Esetünkben is így történt. Miután az eredeti kéziratokat Radics Viktóriával és Kocsis Árpáddal lefordítottuk, Losoncz Alpár jelentősen bővítette azokat. Egy kivétellel mindegyiknek egy korábbi, szerb nyelvű közlés az alapja. Ez a kivétel a legelső fejezet, mely az emlékezés14 ről szól: eredetileg sem szerbül, hanem magyarul íródott a közelmúltban. A szerző csak minimális változtatásokat eszközölt rajta. Losoncz Alpárnak – ezt is beleértve – eddig összesen tizenegy önálló, hét társszerzős és tíz szerkesztett kötete jelent meg. Szerzőként több arca van. A magyarországi olvasó számára leginkább a kimondottan filozofikus arc lehet ismert a Maurice MerleauPonty-ról szóló monográfia, valamint azoknak a tanulmányoknak a jóvoltából, amik a Lábjegyzetek Platónhoz sorozat köteteiben jelentek meg. Magyar nyelven írt szabadságról, barátságról és testvériségről, igazságosságról, hazugságról, akaratról, szeretetről, gyűlöletről, szerb nyelven kevélységről, fösvénységről, lustaságról, egyebekről. Egy második arc a politikai gazdaságtani szerzőé; Kosta Josifidisszel és másokkal közösen több szerb nyelvű könyvet is összeállított, egyebek mellett a jóléti államról, az áruról, a válságról és a dezindusztrializációról. Harmadrészt Losoncz Alpárt, miután Szerbiában él kisebbségiként, nem meglepő módon régről érdeklik a többkultúrájúsággal, az etnikai, nyelvi és vallási sokszínűséggel kapcsolatos elméleti kérdések is; tíz évig szerkesztette Újvidéken a többnyelvű, kimondottan a multikulturalizmus és a nacionalizmus témáira koncentráló Habitus folyóiratot. Ezzel egy időben igazgatója volt a Multikulturális Központnak. Negyedik arca az eszmetörténész esszéíróé, aki a vajdasági magyar szellemi hagyománnyal és különösen annak baloldali radikális oldalával foglalkozik. Két évvel ezelőtt jelent meg magyar nyelven az újvidéki Forum Könyvkiadónál A hatalom(nélküliség) horizontja. Hommage à Új Symposion című kötete, amely ezt a munkát foglalja össze. Végül ötödször, Losoncz Alpár a kortárs közéletről is ír; rendszeresen olvassa föl elméleti igényű kommentárjait, jegyzeteit az Újvidéki Rádió Szempont című műsorában. Alkalmi szerzője az Autonómia és a Mérce, valamint 2011 előtt az Origo portálnak. Ez a kötet az öt arc egyikét sem, hanem helyette egy hatodikat, a kritikai társadalomelméleti szerzőt mutatja be. Hat fejezetből áll, ezek közül a legtöbb egy-két szerzővel foglalkozik. Beválogattunk Michel Foucault-ról és Giorgio Agambenről szóló tanulmányokat, Antonio Negriről és Michael Hardtról, Gilles Deleuzeről , valamint Jean-Jacques Rousseau-ról és Karl Marxról is. Ami 15 egybefűzi a fejezeteket, az a tárgyalt tematika: Losoncz Alpár érdeklődésének középpontjában mindvégig a hatalom mibenléte és fajtái, az államhatalom (és a törvénynek való engedelmesség), a biohatalom, a tőke elvont hatalma, valamint velük szoros öszszefüggésben a válság, az emancipáció és a radikális ellenállás perspektívája áll. Fontos, hogy csupán tematikus összefűződésről van szó. Losoncz Alpár nem egy központi tézis mellett érvel. Inkább arra tesz kísérletet, hogy a problematika sokoldalúságát, sokértelműségét, ebből fakadó termékenységét és gazdagságát ragadja meg, és hogy kétségbe vonja az egyszerűsítő ítéleteket. Ebből fakadóan a fejezetek tetszőleges sorrendben olvashatóak, akár külön-külön is. De akárhogy is olvassuk őket, mindenképpen provokatívak, gondolatébresztőek lesznek. Tóth Szilárd János TARTALOM Előszó helyett . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 5 Szerkesztői előszó . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 13 A jövő az emlékezetben . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 17 A neoliberalizáció archeológiája és genealógiája . . . . . . . . . . . . . . . . . 45 Az immanencia politizációja; politizáció az immanencia révén . . . 111 A radikális szembeszegülés két stratégiája: Rousseau és Marx . . . . . 168 Lelkiismeret és engedelmesség . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 236 Tőke, válság: homeopátia? . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .