Jovan Babić ETIKA RATA I „TEORIJA PRAVEDNOG RATA" I Opravdanje rata ĉini se beznadeţnim projektom: to opravdanje je u isto vreme nemoguće i nužno. Moţda je ovo drugo – da je opravdanje rata nuţno – bilo izvor potrebe da se izgradi "teorija pravednog rata", jedno teorijsko oruĊe pomoću koga bi se mogli pribaviti opravdavalaĉki razlozi za upotrebu sile u sluĉajevima kada se ĉini da je ta upotreba neophodna. Ali šta zapravo ovde znaĉi "opravdavanje"? Šta mislimo kada pitamo "Da li se, i kako, rat moţe „opravdati"? Šta je to što se tu opravdava, šta moţe da se opravda, i šta konaĉno ţelimo da opravdamo? U jednom zanimljivom ĉlanku pod naslovom "Trijumf teorije pravednog rata (i opasnosti od uspeha u tome)" 1 Majkl Volzer kaţe: "Teorija pravednog rata je poĉela u sluţbi sila. Ili barem ja tako tumaĉim Avgustinov potez da zameni radikalno odbijanje [upotrebe sile] od strane hrišćanskih pacifista aktivnom službom hrišćanskog vojnika". A zatim nastavlja: "Sada poboţni hrišćani mogu da se bore u ime svetskog grada za imperijalni mir (u ovom sluĉaju, doslovno, pax Romana)". Ovde "sluţba" oznaĉava, naravno, vojnu sluţbu, i to legitimnu i osveštanu sluţbu posvećenu stvari mira, nešto što ĉak predstavlja stvar duţnosti. Ostalo je priliĉno oĉigledno i naizgled ubedljivo. Ali tu se ipak suoĉavamo sa problemom koji se moţe izraziti u obliku pitanja koje Volzer postavlja na drugom mestu: "Kako moţe biti pogrešno da se uĉini ono što je ispravno?" 2 Ili, u formulaciji koja je u skladu sa pitanjem na poĉetku teksta: "Kako moţe biti ispravno da se uĉini ono što je pogrešno?" 1 Uporediti M. Walzer, Arguing about the War, Yale University Press 2004, p.3. V. prevod S. Divjaka, "Trijumf teorije pravednog rata (i opasnosti uspeha)", u M. Volzer, Moral i prljave ruke, Albatros Plus, Beograd 2010, str. 113. 2 M. Volzer, "Political Action: The Problem of Dirty Hands", Philosophy and Public Affairs, Vol. 2 (1973), no. 2, p. 164. Videti takoĊe Divjakov prevod u "Politiĉka akcija: Problem prljavih ruku", M. Volzer, Moral i prljave ruke, str. 14. Jedan od problema sa opravdanjem svakako je i u tome što je samo opravdanje sloţeno i što ima više razliĉitih i meĊusobno nezavisnih nivoa. Mi ćemo ovde razlikovati dva razliĉita argumentativna niza koji ukazuju na dva razliĉita skupa problema od kojih se svaki delimiĉno ali nepotpuno preklapa sa tradicionalnom distinkcijom izmeĊu ius ad bellum i ius in bello. Zatim ćemo se pozabaviti nekim drugim problemima koji leţe u osnovi mogućnosti opravdanja rata, pre svega u vezi sa artikulacijom i granicama opravdalaĉke snage odbrane i njenog mogućeg opravdanja. I. 1. Jedna linija argumentacije odnosi se na moralne rizike i opasnosti prisutne u ratu kao predmetu odluke, kao praksi u kojoj se uĉestvuje i kao fenomenu koji nam se dogaĊa. Priroda ovih rizika izvor je našeg osećanja da je rat nemoguće opravdati. Ono što prvo pada na pamet kada se pomene rat, kao odreĊena aktivnost koju "obavljamo", jeste ubijanje, i smrt kao rezultat ubijanja. U ratu se gine i ubija. U opis rata je ukljuĉeno ubijanje, rizik ubijanja. Taj rizik je dvostruk. To nije samo rizik da se pogine, što jeste jedna od specifiĉnosti rata ali ne i njegova distinktna specifiĉnost: taj rizik je prisutan u svim ili skoro svim ljudskim delatnostima, a u nekima od njih sa verovatnoćom koja nije bitno razliĉita od one koju srećemo u ratu. Ali tu je i jedan drugi rizik koji, iako opet prisutan i u drugim ljudskim delatnostima ipak predstavlja pravi moralni rizik – to je rizik da se ubije drugi, i to ne sluĉajno i nenamerno (što takoĊe spada u rizike rata, ali i većine drugih ljudskih delatnosti) već tako da ubijanje, iako nije deo cilja rata, igra vaţnu, konstitutivnu, ulogu u artikulaciji ustanove rata. Ta uloga je, kao i kod vojske 3 , primarno uloga pretnje i proizvodnja ucenjivačkog kapaciteta koji ta pretnja ima: nije svrha da se ubije već da se pod pretnjom ubistva izdejstvuje da druga strana prihvati ono što mi hoćemo. Ovo je poznata klauzevicijanska odredba rata kao 3 Videti moju studiju "Rat kao pojava i kao praksa", Theoria 2/1995, fusnota br. 18 na str. 29; preštampano u knjizi Moral i naše vreme, Prosveta 1998, drugo izdanje Sluţbeni glasnik 2005; u ovom poslednjem izdanju to je fusnota na str. 174. instrumenta kojim se determiniše volja protivnika. 4 Ova definicija ne implicira nuţnost ubijanja kao deo opisa konaĉne svrhe (cilja) rata, ali implicira nuţnost ne samo pretnje ubijanjem nego i samog ubijanja kao dela opisa sredstva da se ta svrha ostvari. 5 I ubijanje i pretnja ubijanjem imaju instrumentalnu vrednost, ali ta instrumentalna vrednost ovde nije takva da bi se to odreĊeno sredstvo moglo zameniti nekim drugim sredstvom (što je deo definicije „instrumentalnosti": zamenjivost jednog sredstva drugim, ako ono postoji) – u ratu nema zamene ovog sredstva nekim drugim; jedina zamena koja postoji jeste odustajanje od rata, tj. odustajanje od cilja, a to više nije u domenu instrumentalnih vrednosti. MeĊutim, iako je primarno ova svrha usmerena na pretnju da se ubije ukoliko to za realizaciju postavljene svrhe bude neophodno, odnosno potrebno, ipak svrha pojedinaĉnog postupka (a onda i agregata pojedinaĉnih postupaka) i svrha ukupne kolektivne delatnosti su toliko daleko jedna od druge da ubijanje postaje integralni deo svrhe nekih pojedinaĉnih postupaka iako nije istovremeno i svrha ukupne kolektivne delatnosti 6 . Ovaj rizik, rizik da se ubije, i to ne sluĉajno već kao integralni deo same delatnosti „ratovanja", jeste specifiĉnost rata i ima oĉiglednu moralnu vaţnost. Kako to opravdati? Kako opravdati ovaj prelazak sa pretnje na realizaciju pretnje kada je realizacija pretnje (ubistvo) tako oĉigledno moralno pogrešna? Kandidat za opravdanje koji se ovde nameće jeste samoodbrana. 7 U kontekstu samoodbrane moguće je imati prava koja se inaĉe normalno nemaju; samoodbrana 4 Videti Carl von Clausewitz, On War (Vom Kriege, 1832), Penguin Books 1968, p. 101: "Rat je ĉin nasilja kojim se protivnik prisiljava da ispuni našu volju". 5 Pretnja neće biti realna niti ozbiljno shvaćena ako nema stvarne namere da se i izvrši, što se u praksi rata stalno iznova potvrĊuje. 6 Svrha ukupne kolektivne delatnosti je, kao što ćemo videti, pobeda, a ona se zapravo umanjuje, ili poskupljuje, ubijanjem, što se vidi iz principa proporcionalnosti, koji kako god da se interpretira zahteva najmanju moguću koliĉinu ubijanja (kao parametar najniţe moguće cene rata). 7 Razlog što taj prvi kandidat nije odbrana već samoodbrana jeste što odbrana, kao širi pojam (koji ukljuĉuje samoodbranu), moţe biti, prvo, neodreĊena (šta je sve predmet odbrane i kako uspostaviti bilo kakvu validnu demarkaciju izmeĊu onoga što jeste i onoga što nije odbrana?), drugo skopĉano sa dodatnim zahtevima za opravdanje, kao što su npr. ovlašćenje ili obaveza (npr. sluţbena obaveza koju imaju ĉuvari da brane predmet ĉuvanja) – što povlaĉi pitanja koja se ne pojavljuju kod samodbrane (gde imamo samo zahtev za preciznošću). O ovome će još biti reĉi kasnije, u analizi razlike izmeĊu samoodbrane i odbrane onoga što je vredno da se brani. Oĉigledni problem odbrane drugih se zapravo lako rešava kolektivnim odreĊenjem samoodbrane. Tako odbrana drugih izlazi iz domena ovog opravdanja jer zahteva posebno ovlašćenje ali se kolektivna samoodbrana sasvim lepo moţe i artikulisati i, kao što ćemo pretpostavlja postojanje napada ili neposredne pretnje napada, a u ratu je to štaviše sasvim neposredna smrtna pretnja koja se suštinski razlikuje od takvih pretnji u drugim ljudskim delatnostima. Teorija pravednog rata uveliko koristi ovu shemu rezonovanja, naroĉito u okviru doktrine o „moralnoj ravnopravnosti vojnika" – pošto rat predstavlja situaciju u kojoj obe strane jedna drugoj ispostavljaju ozbiljnu smrtnu pretnju, dajući tako jedna drugoj opravdanje da svoju poziciju konstituišu kao poziciju samoodbrane. U borbi se za obe strane moţe reći da se brane, od napada druge strane. Zaista, sasvim je oĉigledno da je u situaciji borbe, u kojoj se vojnici nalaze jedan naspram drugog, njihova pozicija simetriĉna: obe strane predstavljaju smrtnu opasnost jedna za drugu. Ova situacija podseća na ĉuveni Kantov primer o brodolomu. Kant kaţe, „Ne moţe biti takvog kaznenog zakona po kome bi se dosudila smrtna kazna nekome ko bi u brodolomu, da bi spasio svoj ţivot, odgurnuo nekoga drugoga, ĉiji je ţivot isto tako ugroţen, sa daske na kojoj je taj drugi bio našao svoj spas". 8 Iako se Kant u nastavku ograĊuje od ovog zakona nuţde (necessitas non habet legem – nuţda nema zakon: ne radi se o postupku koji nije za osudu [inculpabile], već o takvom postupku koji je samo nekažnjiv [inpunibile]), ipak se moţe reći da ova slika adekvatno opisuje situaciju uĉesnika u ratu kao stanje nuţde a ne stanje izbora i slobode. To je stanje u kome je moguće nekaţnjivo ubijanje, jer zakon kojim bi se utvrdila kaţnjivost i njen kriterijum nije moguće uspostaviti. Da bi se takav zakon uspostavio neophodno je izaći iz okvira koji definiše takvu situaciju, ali to ne znaĉi neku temporalnu relaciju, u smislu da bi se naknadno, kada se jednom iz tog okvira izaĊe, kaţnjivost naknadno uspostavila jer situacija svojom unutrašnjom logikom, nuţdom koju sadrţi, zapravo konstituiše kljuĉno odreĊenje postupka kao dozvoljenog u tom trenutku. 9 Zato je samoodbrana dozvoljena i nije kaţnjiva naknadno, retroaktivno, kada opasnost proĊe. Ako bi se to uradilo onda bi to bila neka retroaktivna "pravda" (poništavanje, u svetlu onoga što se naknadno desilo, "pogrešne", po pravilu ukupno videti, sasvim principijelno opravdati u potrebi odbrane svog kolektivnog ţivota i naĉina na koji se on normativno uspostvlja i artikuliše (ustavni poredak drţave). 8 Videti I. Kant, Metafizika morala, 6: 235. 9 Ova nuţnost faktiĉke dozvoljenosti proizvodi normativnu nemogućnost uspostavljanja nedozvoljivosti, pokazujući zanimljiv i vaţan primer neĉega što bih bio sklon da nazovem primatom fakticiteta. neuspešne, odbrane), što bi povlaĉilo ne samo primenu nekog još neuspostavljenog kriterijuma vrednovanja već i uzroĉnu determinaciju iz budućnosti koja bi uklonila slobodu i postupak samoodbrane u potpunosti pravdala izgledima na uspeh (ili samim, konaĉnim 10 , uspehom), što bi razorilo sam pojam samoodbrane i umesto nje uvelo distribuciju odgovornosti u skladu sa proporcijama stvarne snage da se odbrana realizuje. Situacija opisana u Kantovom primeru zaista jeste jedna veoma rĊava situacija u kojoj idealiter niko ne bi trebalo da se naĊe –ali u kojoj se ipak svako moţe realno naći, naroĉito ako nije bio dovoljno paţljiv da to izbegne. Priroda ove pažnje, kada su u pitanju pojedinci, predstavlja ţivotno i moralno najvaţniju taĉku etiĉkog problema rata zato što sve mere predostroţnosti da se ne dospe u takvu, u suštini nehumanu, situaciju su u istinitom opisu te situacije nuţno i u potpunosti smeštene u prošlost, što znaĉi da ponekad nikakva dodatna ili naknadna predostroţnost nije dovoljna da se mogućnost dospevanja u ovu situaciju zaista izbegne 11 . Ova nemogućnost, koja je osnova moralne pozicije rata koja se moţe izraziti tvrdnjom da iako se rat moralno ne moţe opravdati to ne povlaĉi da je svako uĉestvovanje u njemu nedozvoljivo, proizlazi iz dve okolnosti. Prva je otvorenost i naĉelna nepredvidivost budućnosti; druga je priroda kolektivnog odluĉivanja koje pojedinca moţe dovesti u 10 Konaĉnim, zato što je moguće da odbrana (samoodbrana) nekog pojedinca bude uspešna a da ukupna odbrana njegove strane u ratu to ne bude (moguće je da se preţivi poraz) što bi iz budućnosti obesmislilo samoodbranu uĉinivši je neopravdanom, jer nije doprinosila pobedi onih koji su pobedili, naprotiv, zapreĉavala je i odlagala takav ishod, doprinoseći objektivno poskupljenju (u svim smislovima, ekonomskom, politiĉkom, moralnom) rata. Ĉini se da upravo ovakva neobiĉna logika stoji u osnovi nove doktrine o "pravednim i nepravednim vojnicima", doktrine koju zastupaju npr. Dejvid Rodin (David Rodin) i Dţef Mekmahan (Jeff McMahan). V. o ovome npr. u Uwe Steinhoff, "Rodin on Self-Defense and the "Myth" of National Self-Defense: A Refutation", forthcoming in Philosophia, 2013. 11 Ponekad je moguće dezertirati, uvek je moguće izvršiti samoubistvo, ali nije moguće uĉiniti da ono što je rezultat prethodnog odluĉivanja ne bude ĉinjenica, ako je to ĉinjenica (da je rat poĉeo). Jedan od naĉina koji se ponekad podmeće kao takva toboţnja mogućnost jeste pretpostavka da svi na obe (odnosno svim) stranama odbiju da uĉestvuju u ratu. Ali pseudouniverzalnost ovog zahteva u suštini je nemoralna: da su uĉesnici napadaĉke strane odbili da uĉestvuju u napadu onda napada ne bi bilo i uĉesnici odbrambene strane ne bi ni bili dovedeni u neljudsku situaciju da razmišljaju o tome da li da se brane ili ne (po cenu da uĉestvuju u ubijanju agresora). Ostavljajući po strani ogromnu razliku izmeĊu individualnog (slobodnog) i kolektivnog (ograniĉeno slobodnog, proceduralnog) odluĉivanja ovde se moţe reĉi sledeće da je sasvim je moguće kapitulirati pred napadom, ali naprasno odustati od potencijalno uspešnog već zapoĉetog napada izgleda, blago reĉeno, neobiĉno. Spreĉavanje rata, kada je on poĉeo, je išĉezlo kao mogućnost, umesto toga nastupila je druga mogućnost, da se rat završi. V. o ovome briljantan tekst Ĉ. Broda „Da li treba da se borimo za svoju zemlju sledećem ratu" (C. D. Broad: "Ought We Fight for Our Country in the Next War?", The Hibbert Journal 34 (1936): 357-67), Theoria 1/1993. situaciju u kojoj njegovo vlastito odluĉivanje prestaje da bude faktor u proizvodnji stvarnosti. Obe ove okolnosti su veoma delotvorne u ograniĉavanju slobode delanja i proizvodnji nuţnosti koja menja prirodu moralne odgovornosti u postupcima koji dolaze nakon zatvaranja onih mogućnosti koje su moţda postojale u prošlosti (naime da se izbegne ono što se više ne moţe izbeći). 12 Upravo zato ovaj opis najtipiĉnije ratne situacije, situacije borbe na ţivot i smrt u kojoj se nalaze uĉesnici rata, ne predstavlja ni pribliţno kompletnu deskripciju fenomena rata. Moţda je to opis najtipiĉnije situacije u kojoj se uĉesnici rata mogu naći, i privlaĉnost tog opisa dolazi delimiĉno iz intuicije o relevanciji upravo te situacije za svakoga ko još nije umro. Taj opis svodi situaciju na samo jedan njen deo, izostavljajući pitanje kako je do nje došlo, svodeći je u celini na neku vrstu nuţnosti, iako je rat, barem na poĉetku, takoĊe nešto o ĉemu se odluĉuje a ne nešto što se prosto samo dešava. Kako se to desilo da su se vojnici uopšte našli u toj situaciji u kojoj oni (moraju da) pucaju jedni u druge? Vojnici koji se bore, koji se nalaze usred borbe, predstavljaju zaista našu prvu asocijaciju na reĉ "rat" i najdirektniji simbol rata, ali ovde se ipak radi o mnogo sloţenijoj i dalekoseţnijoj pojavi koja zahteva uverljivu i odgovornu, ozbiljnu, analizu. Ma koliko tipiĉna, pa ĉak i centralna, bila slika vojnikâ koji se bore na ţivot i smrt, ipak ta slika, svojom parcijalnošću, redukuje problem na samo jedan njegov deo u kome se priroda rata, a onda i njegovo potencijalno opravdanje, zapravo i ne vidi. U Kantovoj slici imamo brodolom koji se desio pre opisane situacije sa dva brodolomnika koji su pali u vodu, plivaju i u daljini vide dasku na kojoj mogu naći spas. Borba oko daske nastupa nakon toga. Sliĉno, u kontekstu borbe u ratu i suoĉavanja sa neprijateljem koji predstavlja smrtnu pretnju, imamo opet situaciju da je 12 Ovo je vaţan momenat, jer se u kritici rata veoma ĉesto polazi od manihejske pretpostavke da je rat nešto naĉelno izbeţivo i nešto što se dešava drugima, onima koji, za razliku od nas, nisu dovoljno oprezni i odgovorni da izbegnu da se u takvoj situaciji uopšte naĊu, ili prosto nisu dovoljno "dobri i ispravni" (koji su, za razliku od nas, "zli") da bi se uopšte potrudili da to izbegnu, podrazumevajući da je ţelja (ili ĉak opis situacije kao nepoţeljne, kao situacije u kojoj niko – normalan – ne bi ţeleo da se naĊe) dovoljna da se to i stvarno izbegne i ĉak da je to dovoljno za neko "pravo" da se to ne desi! I mada je ovo u nekoj meri taĉno za kolektive (ozbiljni i odgovorni kolektivi ponekad mogu izbeći ovu opasnost) za pojedince je to praktiĉno skoro irelevantno (pa se "oprez" naknadno ispoljava kao bekstvo iz svoje zemlje "negde drugde", na neki prostor koji nije pokriven ovom opasnošću). Ukoliko se izvede na vreme bekstvo ne mora da se pretvori u dezertiranje, ali i tada nema osnova za onu vrstu licemerja koju oni koji su pobegli ĉesto ispoljavaju, kao vrstu licemerne osude onih koji su "ostali". rat već počeo. Rat je deo postojeće (aktualne) stvarnosti oko vojnika, sa svim relevantnim sastojcima koji oznaĉavaju tu stvarnost: promenjene okolnosti (prisustvo stvarne a ne samo moguće smrtne pretnje), suspenzija mnogih pravila obiĉnog ţivota ukljuĉujući tu i veoma vaţne pravne norme, zakone, pretpostavke i kriterijume evaluacije svega što se ĉini, i tako dalje. Pitanje da li je rat trebalo da poĉne (što je u redu stvarnosti prvo pitanje relevantno za opravdanje) razlikuje se od pitanja šta da se radi sada – nakon što je rat poĉeo (što je, iako u redu stvarnosti drugo, u redu potrebe za odluĉivanjem pitanje koje se nameće kao prvo i zapravo jedino praktiĉki relevantno, zato što odgovor na ono prvo pitanje više nema praktiĉnu relevanciju pošto je cela relevancija saţeta u ĉinjenici da se to desilo i da je rat od mogućnosti postao stvarnost). Za one koji su se našli u ratu razlog, ili razlozi, zašto je rat poĉeo ima sada samo odloţenu vaţnost. Oni moraju da se bore, a tek kasnije će, moţda, biti u situaciji da ispituju uzroke zašto se to uopšte desilo, i u okviru toga da li je trebalo da se desi ili nije. Takve mogućnosti moţe i da ne bude, i ĉesto je u stvarnosti i nema – kad se rat završi uzroci rata su toliko pokriveni drugim dogaĊajima (sa takoĊe velikom uzroĉnom snagom u proizvoĊenju posledica) da se to pitanje po pravilu dodatno odlaţe i ostavlja istoriĉarima. Videćemo kasnije da ovo spada u odreĊenje prirode rata, u njegovu glavnu osobinu – privremenost: da je rat stanje stvari koje treba da se završi, da proĊe (a ne da se, prelaţenjem odmah na analizu uzroka njegovog nastanka, još jednom kroz njega prolazi). Oĉaj koji po pravilu prati rat, kao i osećaj nesreće i poniţenosti što se to uopšte dešava nikako ne mogu da borbu zamene istraţivanjem uzroka, i opravdanosti uzroka, rata. To je sasvim vidljivo u doţivljaju onih koji su se vratili iz borbe. Oni koji su uĉestvovali ĉesto opisuju situaciju na isti naĉin na koji bi to mogao i onaj koji preţivi brodolom u Kantovom primeru: on ili ja. 13 Ono što je ovde najvaţnije jeste simetrija ove relacije, koja proizlazi iz potpunog odsustva bilo kog liĉnog odnosa prema „njemu": „on" je potpuni stranac, „ja" ništa ne znam o njemu. 13 Imao sam studente koji su uĉestvovali u ratovima u Iraku i Avganistanu, ratovima koji su, (i) iz pozicije tih studenata kao vojnika, oĉito napadaĉki (i zato bez zaštite principa samoodbrane, i bez mogućnosti takve vrste racionalizacije za uĉestvovanje u njima: oni nisu uĉestvovali u odbrani, npr., Kentakija ili Alabame), i oni su, ozbiljno, opisivali situaciju borbe upravo na taj naĉin: kao fokusiranje na pitanje „on ili ja", fokusiranje koje u tom trenutku potiskuje pitanje koje im se posle vraća: da li je bolji preţiveo? I: zar nismo obojica mogli preţiveti? Zašto je on morao da umre da bih ja nastavio da ţivim? Ovde se moţe protestovati da analogija nije taĉna. Vojnici nisu brodolomnici koji su se prosto našli u toj rĊavoj situaciji. Oni mogu kalkulisati rizike, i izbeći da se uopšte naĊu u toj situaciji. Tako, na primer, Igor Primorac 14 daje detaljan opis jedne takve kalkulacije. Primorac je u jednom smislu svakako u pravu – uvek postoji, u smislu da moţe da se zamisli, naĉin da se izbegne bilo kakav rizik. Brodolomnici su mogli izbeći da se naĊu u situaciji u kojoj su da su odluĉili da ne krenu na put, i da su to uĉinili svakako se ne bi našli u tako ruţnoj i poniţavajućoj situaciji da se oĉajniĉki bore za balvan u otvorenoj vodi. Ali cena za to bi bila da stvarno odustanu od bilo ĉega u vezi sa putovanjem. U kontekstu naše teme o ratu to je analogno kapitulaciji unapred, jednom pitanju na koje ćemo se još vratiti. Za one koji su doţiveli saobraćajni udes bi svakako bilo bolje da su ostali kod kuće, ali ipak nekako izgleda neprimereno reći da njihova kalkulacija da će preţiveti izlazak na autoput nije bila ispravna. Ima ovde još jaĉeg apsurda koji se, ako smo dovoljno senzibilni, moţe jasno osetiti: nijedna osoba ukljuĉena u ovakvu vrstu borbe ne moţe izbeći da se pogleda u ogledalo i upita šta dolazi posle uspeha, tj. kada se u takvoj situaciji preţivi. I, ili se samo meni moţda tako ĉini, glavno pitanje koje će se nametnuti biće: Da li sam ja zaslužio da budem taj koji je uspeo? Onaj ko se suoĉi sa takvim pitanjem će pod „ja" ukljuĉiti, naravno, ceo svoj ţivot, prošli i budući, a ne samo specifiĉnosti te posebne situacije u kojoj se „ja" i „on" nalaze (uz pretpostavku da bi i „on", za sebe, to isto tako video: ceo njegov ţivot, ali sada onakav kako se moţe samo zamisliti). Ali kakve veze ima ceo moj prošli, pa i budući, ţivot sa tom situacijom smeštenom u jedan trenutak? Kako na taj naĉin uporediti dva ţivota? Moguće je da će se i osetiti odreĊena zahvalnost – ali tu apsurd dobija svoj pun smisao. Jer, iako, naravno, mnogo zavisi i od veštine, ipak je suviše toga zavisno od sluĉajnosti, od „sreće". Ĉemu se onda upućuje ta zahvalnost? Sudbini? Nemoguće je izbeći osećaj poniţenja pred zavisnošću od tako sluĉajnog i proizvoljnog skupa okolnosti u jednoj situaciji koja po pretpostavci nije determinisana prirodnim uzrocima (kao što bi bilo, na primer, u zemljotresu, ili padu u provaliju, što neki ljudi takoĊe ponekad tumaĉe kao znak da ih Bog ne voli). Ĉini se da je upravo ovo jedan od glavnih razloga zašto pri susretu sa fenomenom rata imamo potrebu da kaţemo 14 Igor Primoratz, „Michael Walzer‟s Just War Theory: Some Issues of Responsibility", Ethical Theory and Moral Practice 5: 221-243, 2002. da je to nešto što je istovremeno nemoguće i nužno opravdati. Preţiveli to mogu neposredno osetiti. Oni moraju da postave, sebi i celom svetu, ono Volzerovo pitanje: "Kako moţe biti pogrešno uĉiniti ono što je ispravno"? I. 2. Sasvim drugačija linija argumentacije (nagoveštena na poĉetku ukazujući na jedan drugaĉiji skup problema) jeste sadrţana u prirodi funkcije i stvarne svrhe rata: u stvarnosti rat funkcioniše kao pravilo odlučivanja. To je zaista veoma neobiĉno pravilo koje nema, kao u polemikama i debatama, svoj odluĉivalaĉki kapacitet u snazi razloga i argumenata koji se nude, i gde će bolji razlozi i bolji argumenti odneti prevagu – već u snazi puke moći kao takve, snazi direktne ukupne moći sa kojom se raspolaţe (ali koja se nije tu prosto zadesila već je mogla ciljano, odnosno racionalno, da se skuplja i akumuliše za tu svrhu, svrhu odbrane ili napada). Fiziĉka sila u toj ukupnosti moći ima veliku i moţe imati preovlaĊujuću teţinu. Rat kao pravilo odluĉivanja zasniva jednu instituciju ĉija je svrha da se doĊe do odluke u stvarima u kojima drugi naĉini da se do odluke doĊe nisu uspeli 15 , uz istovremeno prihvatanje, odnosno dodatnu ali baziĉnu odluku, da se do odluke svakako doĊe, da spor koji postoji ne ostane nerešen. Dakle, odluka da spor ne ostane nerešen uz nemogućnost njegovog rešavanja na bilo koji drugi naĉin predstavlja suštinu rata – prihvatanje institucije rata kao instrumenta odluĉivanja. Konstitutivno pravilo ove institucije jeste pobeda. Kada se paţljivo pogleda ustanova rata moţemo videti da ona ima dve posebno vaţne vremenske taĉke koje su deo njene suštine: poĉetak i kraj. Obe ove taĉke imaju svojstva koja su izuzetno vaţna za ozbiljnu analizu rata zato što se u njima suštinski, i praktiĉki veoma efektivno i dalekoseţno, menja priroda društvene stvarnosti: okvir normativno validnih mogućnosti, kontekst ţivota i sve ono što posle njih sledi kardinalno je razliĉito od vremena pre svake od njih, ukljuĉujući tu i najvaţnije kriterijume za 15 Moguće je, naravno, da se rat kao sredstvo upotrebi, kao što se ĉesto i upotrebljava, i onda kada postoje drugi naĉini rešavanja sukoba, ali se rat percipira kao jednostavnije, jeftinije ili podobnije sredstvo za dati cilj (npr. u percepciji nadmoći); ali tada više ne moţemo govoriti o tome da su sve druge mogućnosti za rešenje sukoba iscrpeni, jer nisu. evaluaciju odluka koje se donose i postupaka koji se ĉine. Menja se domen onoga što je opravdano i što je moguće. To ima za posledicu da je opseg i normativno i stvarno mogućih odluka i postupaka nakon svake od ovih taĉaka sasvim drugaĉiji od onog pre njih: mnogo toga što je bilo opravdano i moguće pre svake od tih taĉaka nije više opravdano ili moguće nakon njih; umesto toga postaje opravdano, i ĉesto upravo zato i moguće, ono što nije bilo opravdano pre. Te su taĉke ireverzibilne, iza njih nema povratka na prethodno stanje stvari. Ţivot se u svakoj od ove dve taĉke kardinalno i nepovratno menja. Mnogo toga što je bilo opravdano, normalno ili moguće pre rata više to nije u ratu, kao što i mnoge stvari koje su moguće ili opravdane u ratu više to nisu nakon što se rat završi. I obrnuto, mnogo toga što nije bilo opravdano ili moguće pre bilo koje od te dve taĉke postaje opravdano i moguće nakon svake od njih. Te dve taĉke se ipak znaĉajno razlikuju. Taĉka poĉetka ima razdvojene trenutke faktiĉke i normativne ireverzibilnosti, dok to za taĉku kraja nije tako oĉigledno kao što i nije tako relevantno. Poĉetak, koji predstavlja napuštanje normalnog zakonitog stanja, predstavlja ustvari jedan proces akumulisanja razloga sukoba, proces koji je usmeren ka taĉki ireverzibilnosti u kojoj više neće biti moguće odustati i odloţiti ono što je postalo neizbeţno. Ali ta taĉka još uvek nije formalni poĉetak rata koji predstavlja institucionalnu prekretnicu u artikulaciji društvene stvarnosti. Formalni poĉetak je obiĉno kasnije od ove taĉke stvarne ireverzibilnosti, što stvara pogrešan utisak da je „objava rata" stvar odluke koja je u domenu slobode a ne već u domenu nuţnosti. Normativno vremenski kasni za stvarnim, ali nuţnost, dolazeći iz stvarnosti, ide svojim tokom i menja normativnu shemu u trenutku kada nešto što više nije tek samo pretnja postaje proklamovana stvarnost sa novim pravilima. Taĉka kraja je drugaĉija, tu je sloboda sasvim u saglasnosti sa stvarnošću, u jednom spinozistiĉkom poklapanju nuţnosti i mirenja sa njom. Ili, drugim reĉima, dok poĉetak, u odustajanju od vaţećih zakona, predstavlja prihvatanje rizika poraza kao cene za nadu u pobedu, i promenu koju pobeda donosi, dakle ulazak u jednu neodreĊenost i neizvesnost, dotle kraj rata determiniše izvesnost i pobede i poraza i predstavlja izlazak iz ove neodreĊenosti i ulazak u (novo) zakonito stanje u kome normativno, a i stvarno, više nema neizvesnosti, i u kome (ponovo) imamo kontrolu nad budućim vremenom, kontrolu koja je neophodna za kvalitetan ţivot u kvalitetnoj, odnosno legitimnoj, slobodi. Priroda slobode u ratu i miru bitno je razliĉita: u ratu je sloboda mnogo veća ali je divlja i nekontrolisana, u miru je sloboda ograniĉena na uslove legitimnosti, ili bar legalnosti, i zato je njen najkvalitetniji i najvaţniji deo, mogućnost predvidivosti budućnosti, u miru stvaran dok to u ratu nije. Jedna od najznaĉajnijih karakteristika rata jeste da u njemu nije lako, a ponekad nije ni moguće, razlikovati kvalitetnu od nekvalitetne slobode. U ratu nema jasne i precizno definisane razlike izmeĊu legitimne i nelegitimne slobode; svaka sloboda, kao moć da se uradi nešto što po pretpostavci vodi ka pobedi, jeste doslovno legitimna, ali isto tako moţe biti opovrgnuta porazom i to nezavisno od toga da li mu je doprinela ili ne 16 . U ratu nema puno budućnosti, skoro sve je u sadašnjosti, osim pobede, ili poraza, koji su u budućnosti i koji su vaţniji, i jaĉi, od svih tekućih sadrţaja slobode (slobode da se uĉini sve što se moţe za pobedu, ĉak bez iskljuĉenja onoga što, iako moţe, ne treba da se uradi – ali samo kontraĉinjeniĉki: ako stvarno doprinosi pobedi, inaĉe nosi rizik zloĉina i krivice) 17 . Zato je pobeda konstitutivno pravilo ustanove rata, kao što je i cilj koji konstituiše rat kao delatnost, kao akciju. Ova dvostruka priroda pobede kao konstitutivnog pravila ustanove rata i kao cilja rata kao poduhvata jeste zapravo suština rata. Šta to znaĉi? Šta je sa onom prethodnom deskripcijom po kojoj je rat borba i ubijanje onih koji se meĊusobno ne poznaju i koji nemaju liĉno ništa jedan protiv drugoga? Zar ova deskripcija ne ukazuje da se radi o stanju koje je krajnje nepoţeljno (nezavisno od poţeljnosti pobede)? Ali tu zapravo nema 16 Pod uslovom da je mogla, ili da postoji valjano tumaĉenje na osnovu koga je mogla, da doprinese pobedi: pobeda opravdava, i kada je nema, kada se radi samo o postupku koji je vodio potencijalnoj pobedi, ili za koji se verovalo, ili moţe razloţno reći da se verovalo, da je vodio pobedi. Postupak koji se ne uklapa u ovu shemu ne moţe biti opravdan, ako ga treba opravdavati, ni u ratu. Zato je ratni zloĉin strictu senso samo onaj postupak koji se laţno predstavlja, ili za koji se taktiĉki neispravno (neopravdano) pretpostavlja, da je uĉinjen toboţe da bi se prišlo bliţe pobedi iako nisu postojali valjani razlozi da se tako pretpostavlja (postupak ne samo da nije doprinosio pobedi nego nije ni bilo razloga da se pretpostavi da će doprinositi). Onaj zloĉin koji je uĉinjen u ratu a nema ovu osobinu jeste zapravo "obiĉni" zloĉin kao i bilo koji drugi, nezavisno od toga koliko uţasan on mogao biti. On moţda ne bi bio moguć bez rata – i tada je rat pretpostavka koja omogućuje taj zloĉin ali sam zloĉin nije "ratni", rat je samo kontekst u kome se takav zloĉin lakše ili uopšte moţe desiti. Za analizu ove logike vid. J. Babić, „Ratni zloĉin kao zloĉin poraza", Jagnje božije i zvijer iz bezdana. Filosofija rata, priredili o. Jovan (Ćulibrk) i R. Mladenović, Svetigora, Cetinje, 1996; preštampano u knjizi Moral i naše vreme. 17 Ĉudna je i tragiĉna dijalektika ove situacije: ako zamislimo, npr., da su atomsku bombu u II svetskom ratu upotrebili poraţeni Japanci vidimo koliki bi to zloĉin bio! Uopšte, rizik da se bude poraţen se multiplikuje i obogaćuje drugim rizicima, kao što kod Bentama neĉisto zadovoljstvo proizvodi bolne posledice koje se umnoţavaju i akumulišu. Vid. J. Bentham, The Principles of Morals and Legislation, Prometheus Books 1988, p. 30ff. nesklada: ako paţljivije pogledamo moţemo videti da na poĉetku obe strane pokazuju, i to ne samo na deklarativnom nivou, znake ţelje ili nade da izbegnu ono što sledi – napadnuti se do poslednjeg trenutka nada da neće biti napadnut, dok se napadaĉ nada da će pobeda doći brzo i lako, bez ili uz minimum svih onih ruţnih pratećih sadrţaja koje rat sa sobom donosi. I. 2. 1. Moţda ćemo imati teškoće ili dileme u vezi sa ovom drugom nadom – koja bi se ostvarila ako bi se napadnuta strana predala brzo, ili još bolje odmah – osim ako mislimo da napadnuta strana zasluţuje da bude napadnuta, i da je napadaĉ u pravu što preduzima napad. Ali ako napadnuta strana zasluţuje da bude napadnuta onda se to i ne uklapa u našu predstavu o ratu, i bilo bi pre okarakterisano kao policijska akcija, postupak kaţnjavanja, ili pak ĉin osvete ili odmazde. Ono što svakako nedostaje u karakterizaciji policijske akcije jeste neka inicijalna jednakost šanse na uspeh bilo koje strane i odsustvo neizvesnosti ishoda što bi onemogućilo da se rezultat oznaĉi kao pobeda. Pobeda ne bi bio pogodan termin za oznaku onoga što se desilo: nije sasvim primereno, jeziĉki, reći da je policija pobedila u nekom svom sukobu sa kriminalcima, osim u metaforiĉkom smislu. Izgleda primerenije reći da je policija bila uspešna u onome što je uĉinila nego da je „pobedila", jer izmeĊu policije i kriminalaca nema nikakve simetrije, nikakve naĉelne jednakosti. Ĉini se da je neka, makar minimalna, inicijalna jednakost deo definicije rata, i da je prisustvo ove jednakosti indicija da se radi o ratu kao sukobu u kome nije unapred odluĉeno ko ima pravo jer je odluĉeno da to bude rezultat primene konstitutivnog pravila rata kao okvira odluĉivanja u kome se strane u sukobu tretiraju kao naĉelno inicijalno jednake, što omogućava da se kaţe da je pobeda pravedna, da pobeda stvarno donosi kraj rata i uspostavu mira. I zaista, bez ove pretpostavke o inicijalnoj jednakosti, zaloţenoj u neizvesnost ishoda sukoba nema mogućnosti da se govori o pravu uĉestvovanja u tom sukobu, kao što ni kriminalci nemaju pravo da „ravnopravno" uĉestvuju u sukobu, npr. da se brane, da uzvrate kontranapadom – nemaju pravo ĉak ni da beţe, nego imaju obavezu da se predaju (i sve što urade na svojoj odbrani ili svom spasavanju samo dodaje njihovoj krivici). 18 Ova veza ravnopravnosti i pravde je najznaĉajnija veza izmeĊu slobode i ovlašćenja da se ona, sloboda, aktualizuje. Još kod Tukidida moţemo proĉitati da se o pravdi moţe govoriti samo ako postoji ova naĉelna jednakost. 19 Naĉelna jednakost ne oznaĉava faktiĉku jednakost, već zapravo ravnopravnost – ali ravnopravnost opet podrazumeva postojanje barem neke neizvesnosti o stvarnoj nejednakosti: tamo gde je stvarna jednakost sasvim vidljivo i naĉelno odsustna ne moţe se zapravo govoriti o ravnopravnosti. Zato su pojmovi jednakosti i ravnopravnosti tako teški za definisanje. Kod Hobsa, koji pitanje jednakosti uzima veoma ozbiljno, ovo pitanje je direktno dovedeno u vezu sa kapacitetom slobode: sloboda je moć koja, pored ostalog, ukljuĉuje naĉelnu jednakost svih koji su stvarno slobodni, što je zapravo zasnovano na tome da je sloboda primenjeni um koji je, zato što je po svojoj prirodi univerzalan, zapravo beskonaĉan: i najslabiji (i pri tom neko ko je moţda takoĊe glup a ne pametan), kaţe 18 Da li neuspešna odbrana „dodaje" krivici poraţenog u ratu? Ne bi trebalo, ukoliko je stvarno u pitanju odbrana. Jedino neuspešan napad, ili neuspešna pobuna, mogu nešto „dodati" u ovom smislu. Za potpunije obrazloţenje ove teze v. moj pomenuti tekst „Ratni zloĉin kao zloĉin poraza". Upravo je u ovoj razlici izmeĊu neuspešne odbrane i neuspešnog napada osnovna razlika izmeĊu odbrane i napada – kada nje ne bi bilo odbrana se uopšte i ne bi razlikovala od napada. Ova asimetrija, koja izlazi izvan opisa konstitutivnog pravila rata, ima moralno pokriće koje odbrani daje status naĉelnog opravdanja koji napad ne moţe imati. Zato je rizik napada veći od rizika odbrane, i ne samo u moralnom smislu. Neuspela a ozbiljno pokušana odbrana, sasvim sigurno na normativnom planu, ne povlaĉi krivicu, što ne moţe da se kaţe za neuspešan napad: napad mora da uspe da bi se krivica izbegla. Krajnji, iako ograniĉeni, domen pravde u ratu mogao bi da se locira upravo ovde: da odbrana nije izvor krivice, i da je to sluĉaj i kada odbrana ne uspe, a ne samo kada uspe. U tom smislu odbrana nije bremenita primarnim moralnim rizikom, kao takva, iako se, kao i kod napada, naravno konaĉna vrednost, pa i konaĉna politiĉka odgovornost, artikuliše u odnosu na uspeh: na pobedu. Pobeda je za napadaĉa izazov koji ga uvodi u svaki mogući rizik, ali on je naĉelno potpuno slobodan da preuzme ili ne preuzme taj rizik, tu nema nikakve nuţde već samo sirove slobode. I onda će napadaĉ pobedu da raĉuna kao uspeh koji mu ne donosi samo benefit zbog koga se odluĉio da napadne nego će ga i apsolvirati krivice jer će pobeda sankcionisati taj uspeh kao nešto pozitivno, nešto zbog ĉega je uopšte bilo vredno ući u rizik postavljanja tako teškog cilja. Pobeda je uspeh, u svakom pogledu. Ali poraz u ratu ne bi trebalo da se svodi na puki neuspeh kao da postoji potpuna simetrija izmeĊu napada i odbrane, i kao da je opravdanost i kod odbrane, kao kod napada, samo pitanje cene i priuštivosti. U porazu, za razliku od pobede, ĉuva se elementarna asimetrija izmeĊu pravde i nepravde. Kao da tzv. „principijelni razlozi", zaloţeni u vrednosti odbrane, ostaju latentno delatni i u porazu, a to su razlozi koje ima samo strana koja se brani. Iz ove asimetrije izmeĊu poraza i pobede sledi i moralna artikulacija moguće kapitulacije. O tome više v. u mojoj studiji „Ispravno i nuţno: ogled o odbrani", Filozofski godišnjak 24/2011. 19 Thucydides, Hystory of Peloponesian War [5:89], translated by Rex Warner, Penguin Books 1985, p. 402: "standard pravde zavisi od ravnopravnosti u moći prisiljavanja", ili, u prevodu Waltera Blancoa, izdanje W. W. Norton & Co, 1998, p. 227: "pravda je primenjiva samo meĊu onima koji su njome podjednako prinuĊeni"– "oni koji imaju moć koriste je, dok oni koji je nemaju trpe i prave kompromise". Hobs, moţe ubiti najjaĉeg i najpametnijeg pomoću lukavstva, koje predstavlja upravo jedan od izraza beskonaĉnosti uma. 20 To je ono što naĉelnu jednakost u ratu ĉini stvarnošću koja proizvodi neizvesnost ishoda tog sukoba i stvarnu mogućnost pobede: Ĉini se da u, barem nekim, sukobima veću vaţnost ima odluĉnost nego stvarna veliĉina raspoloţive sile. Finci su 1939. godine uspeli da se odbrane od Sovjeta, uprkos ogromnoj razlici u snazi; samo nekoliko godina posle toga Sovjeti su, zajedno sa još nekima, porazili najveću vojnu silu tog vremena, Nemaĉku, u ratu koji je mnogo stotina ili hiljada puta bio veći od finske epizode. SAD su izgubile rat u Vijetnamu. Tako da neki optimizam koji se moţe graditi na pretpostavci da se opasnost od rata moţe redukovati umanjivanjem (ili ukidanjem, ako je to uopšte moguće) jednakosti, i iz toga proishodećom suprematijom, ne izgleda naroĉito obećavajući. Nema konaĉne izvenosti da će „jaĉi" (tj. onaj ko se percipira kao takav) sigurno pobediti. Na ovo pitanje o nejednakosti ćemo se vratiti kasnije, jer će, kao što ćemo videti, nejednakost igrati kljuĉnu konstitutivnu ulogu u formiranju mira, u kome se uspostavlja demarkacija izmeĊu dva dela naše slobode, legitimne slobode i onog dela slobode koji mora da se zabrani. Mir je normativna nejednakost ova dva dela slobode: legitimna sloboda je izvor prava na monopol upotrebe sile u primeni zakona i na supresiju onog dela slobode koji je zabranjen. U miru nema opšte i naĉelne jednakosti ciljeva. I kada pobede praviĉni i prihvatljivi ciljevi onda je mir kvalitetan, ali nema garancije da će ova demarkacija izmeĊu onoga što je legalizovano pobedom i onoga što je, porazom, delegitimizovano i kriminalizovano, biti uvek precizna i dugoroĉno stabilna. U tome je zapravo i jedna od poenti rata: nepravedan mir će uvek proizvoditi nove uzroke rata (mada se uzroci rata ne mogu svesti samo na to). I. 2. 2 Sa druge strane imamo onu prvu nadu, nadu napadnutog da neće biti napadnut. Oĉigledno je da se to ne moţe spreĉiti pukom ţeljom ili nadom da se to ne desi. A kako 20 Thomas Hobbes, Leviathan, Hacket Publishing Company, Inc., Indianapolis 1994, p. 74. moţe? Izgleda jedino pripremom za odbranu. I tu je kljuĉni deo našeg problema. Rat bi mogao lako da se izbegne ako bi napadnuta strana odmah, trenutno, kapitulirala. Nije nimalo teško zamisliti takvu situaciju (da se kapitulira ĉim se bude napadnut). MeĊutim, sa zamišljanjem situacije u kojoj napad nije moguć stvar stoji sasvim drugaĉije. Napad je uvek lako zamisliti (kao i trenutnu kapitulaciju), ali je nemoguće zamisliti da je napad (postao) nemoguć prosto zato što onaj ko strepi da će biti napadnut ţeli da se to ne desi. Napad je univerzalna latentna mogućnost, deo ukupne slobode 21 , i s obzirom na sloţenost i neprozirnost sveta nikada nema izvesnosti da se on neće i stvarno desiti. (Treba dodati da „napad" treba da se protumaĉi šire od pukog „napada spolja" – napad na status quo ante je sve što ugroţava opstanak postojećeg stanja mira). Napad jeste predmet odluke, ali kada je odluka donesena onda je to za druge, uostalom kao i za napadaĉe, jedna ĉinjenica koja se, kao i druge ĉinjenice, ne moţe negirati poricanjem ili ignorisanjem. Ako bi se napad mogao otkloniti ukazivanjem na neopravdanost njegovog postojanja onda bi to bio najbolji i istovremeno obavezni vid odbrane. Najbolji zato što je, ţivotno i moralno, najjeftiniji, obavezan zato što i inaĉe postoji, ţivotna i moralna, obaveza da se napad izbegne ili zapreĉi. Ali kada bi to bilo moguće (da se mišljenjem direktno proizvodi stvarnost) onda bi najjednostavnije bilo da se zamisli da napada prosto nema, i onda ne bi bilo potrebe ni za odbranom (ako nema napada nema ni odbrane). 22 1. 3. Ali ako ne moţemo zamisliti nemogućnost napada zašto ne bismo mogli (praktiĉki neprotivreĉno) zamisliti univerzalnu trenutnu kapitulaciju? Tako bi se opasnost 21 Ukupna sloboda ukljuĉuje, kao svoj nuţni konstitutivni deo, mogućnost izbora zla, ĉak mogućnost izbora zla radi samog zla (bezrazloţnog, ili „ĉistog zla"), što je istovremeno element u konstituciji liĉnosti. V. o tome J. Babić, "Toleration vs. Doctrinal Evil in Our Time", The Journal of Ethics, Vol. 8 (2004 ). 22 Ova veoma raširena samozavaravajuća shema poricanja stvarnosti još uvek nema pravu eshatološku pretenziju. Kada se kaţe "Zašto govoriti, ili misliti, o onome što je loše?", to još uvek ne implicira negiranje mogućnosti tog lošeg o ĉemu bi se moglo govoriti ili misliti. Pravi eshatološki pristup nalazimo u pretpostavci da je moguće zamisliti stanje stvari (stanje sveta) u kome više nema ni mogućnosti zla, (u ovom sluĉaju da prosto više nema mogućnosti napada). Ova logika stoji u eshatološkim, krstaškim, stavovima da je moguće, nekim finalnim ratom protiv same mogućnosti rata, ukinuti upravo mogućnost rata. Ovo više nije puko samozavaravanje već jedan kardinalni oblik gnoseološke oholosti. Mogućnosti, za razliku od njihovog temporalnog oblika, stvarnosti, uopšte nisu u domašaju slobode. rata mogla trajno i konaĉno otkloniti. Šta je toliko dragoceno u odbrani ili pobedi da nas spreĉava da naĊemo valjano opravdanje za univerzalnu trenutnu kapitulaciju (univerzalnu apstinenciju od odbrane, odnosno opšte prihvatanje pacifizma)? Šta je vrednost pobede (ili odbrane), i zašto je ta vrednost toliko velika i jaka da zbog nje nije moguće trajno i zauvek odustati od rata? I. 3. 1. Kljuĉnu stavku u odgovoru na ovo pitanje predstavlja onaj deo iz definicije rata po kome njegovo konstitutivno pravilo, pobeda, funkcioniše tako da se ne može unapred znati ko će pobediti. Ukoliko bi to bilo moguće onda više ne bi bio u pitanju taj pojam, a pošto je to konstitutivno pravilo institucije rata (instrument koji proizvodi stvarnost rata) onda ni rata kao ustanove nema ako je pobeda (ili „pobeda") unapred sigurna. Šta ovde znaĉi „unapred"? U vremenskom poretku to znaĉi da ne moţemo egzaktno predvideti šta će biti rezultat ratnog sukoba, ali i, štaviše, da to takoĊe povlaĉi nemogućnost da se unutar okvira rata kao institucije moţe reći 23 šta treba da bude rezultat. Postoji odluka, i kolektivni konsenzus o toj odluci, šta treba da bude rezultat rata (to je pobeda), i ta se odluka ispoljava kroz odluĉnost borbe da upravo takav rezultat bude stvarni ishod rata, ali postoji takoĊe i latentna i normativno jasno uspostavljena spremnost da se prihvati i drugaĉiji ishod. Ovo je neophodno da bi se stvarni rezultat prihvatio kao validno rešenje sukoba, da se kraj rata prihvati kao to rešenje. Rat je stanje stvari u kome nemamo normativnu kontrolu budućeg vremena. U ratu ne postoji normativna kontrola ni sadašnjosti, što rat ĉini tako rĊavim stanjem stvari, ali je za konstituciju mira vaţnije što nema normativne kontrole budućnosti (u okviru koje je normativna kontrola sadašnjosti samo jedan momenat) 24 . Normativna (ne)kontrola sadašnjosti je posledica, rezultat, 23 Iako obe strane stalno govore da upravo one treba da pobede ipak znaĉenje ovog "treba" je samo deo ukupnih ratnih sredstava i mora da se uzme metaforiĉki, a da zapravo znaĉi da obe strane govore da, naravno, upravo svaka od njih treba da pobedi. I treba!, samo što je to nemoguće: da obe strane pobede. Zato se rat konaĉno i vodi, zato što je nemoguće da obe strane pobede, već samo jedna, zato što izmeĊu njihovih ciljeva postoji nepomirljiv sukob. 24 Nedostatak kontrole sadašnjosti (zbog suspenzije onih normi koje su potrebne za normalan ţivot) proizlazi iz nedostatka kontrole budućnosti – ĉinjenice da nema valjane predvidivosti. Rat nije narušavanje vaţećih pravila već njihova stvarna suspenzija koja se sastoji u, po pretpostavci privremenom, ukidanju normativne (ne)kontrole budućnosti. Nasuprot onome što imamo u zakonima – da je precizno odreĊeno šta je u skladu sa normom – u ratu to ne samo da nije jasno nego ni, u vaţnim delovima deskripcije same norme, odreĊeno: to tek treba da bude ustanovljeno nakon što se pobedom definiše okvir legitimnosti, i tek tada se sama norma moţe artikulisati u svojoj pretenziji na obaveznost. Odsustvo kontrole budućnosti je otuda suštinsko svojstvo rata i u faktiĉkom smislu (da se ne zna njegov ishod) i u normativnom (da se još ne zna šta je zakon). 1. 3. 1. 1. Prvi, faktiĉki, smisao ovog odsustva kontrole budućnosti ima za posledicu privremenost rata, svojstvo rata koje se tretira kao vaţan deo njegove definicije: rat je stanje stvari koje treba da proĊe, da se završi, pobedom jedne i porazom druge strane, uspostavljajući tako mir kao stalno stanje stvari. Da je rat privremeno stanje stvari niko ne dovodi u pitanje, ali da ovo odreĊenje tog stanja ispostavlja i odsustvo efikasne kako normativne tako i faktiĉke kontrole budućnosti nije tako jasno uoĉeno kao jedan od njegovih kljuĉnih delova, mada je bivalo uoĉeno i raspravljano kod nekih autora. 25 Faktiĉka privremenost rata uvodi faktiĉku privremenost i ograniĉenost vaţenja svih osnovnih vrednosti ţivota, ograniĉava ili ukida mogućnost postavljanja ciljeva i planiranja, i tako ukida ono što se moţe nazvati normalnost života. Odsustvo kontrole budućeg vremena je medijum rata, pretpostavka borbe za uspostavljanje te kontrole, ali dok rat traje te kontrole nema i tako nema ni normalnog ţivota. To nije samo neizvesnost o ishodu rata, već prava blokada ţivota kao delatnosti slobodnog i neometanog postavljanja ciljeva i pokušavanja njihove realizacije. Iz ovoga se jasno vidi da ţivot, vaţenja tih pravila. Ovo odsustvo predvidivosti otvara mogućnost da se pretpostavi da rĊavi postupci u sadašnjosti neće biti sancionisani, što sadašnjost ĉini veoma neudobnom i, ponekad do nepodnošljisoti, teškom za ţivot. Nedostatak kontrole budućnosti onemogućava planiranje i vladanje vremenom, što vodi u rezignaciju, pasivnost, odustajanje, stagnaciju i nazadovanje. Neobiĉna je ova dijalektika izmeĊu sadašnjosti i budućnosti u ratu: iako je celokupna smislena stvarnost u ratu izmeštena u budućnost logika funkcionisanja stvarnosti uvodi jedan prezentizam po kome je sve u sadašnjosti. To je zato što je rat stanje u kome budućnosti, faktiĉki ili u nekoj poţeljnoj normativnoj artikulaciji, moţe i da ne bude! 25 V. npr. Michael Howard, „Temperamenta Belli: Can War Be Controled?", u J. B. Elshtain, ed., Just War Theory, New York University Press, 1992. odnosno normalan ţivot, podrazumeva mir, kao okvir u kome se ţivot moţe kvalitetno realizovati. Mir će biti ono stanje stvari u kome je, u meri u kojoj je to prirodno moguće, postignuta i uspostavljena kontrola budućnosti kao faktiĉka kontrola procesa realizovanja postavljenih ciljeva i tako postignuta normalnost ţivota u okviru uspostavljenih vaţećih oĉekivanja. U kontekstu rata to je ono što donosi pobeda, i što ĉini njenu osnovnu vrednost. Mir će biti maksimalno odreĊena artikulacija distribucije moći, okvir u kome zakoni precizno odreĊuju, zapravo uspostavljaju, demarkacionu liniju izmeĊu onog dela naše slobode koji je legitiman (i predstavlja opseg ciljeva koji se mogu postavljati i ĉija realizacija onda moţe raĉunati na opštu pomoć uspostavljenih oĉekivanja u društvenoj saradnji) i onog dela naše slobode koji je stavljen van zakona (iako ne i, faktiĉki, van snage, jer to izlazi izvan domena moći zakona: sloboda je jaĉa od svega osim prirodnih zakona), kao skup ciljeva koji su tim zakonima zabranjeni. U ovoj shemi rat izgleda kao riziĉan i neizvestan put koji vodi u mir, put koji doduše nije nuţno preĉica (u napadu ĉesto jeste, u odbrani skoro nikad nije) ali je svejedno nešto što treba što pre da se završi. Uspostavljanjem mira odreĊeno je šta je ispravno a šta pogrešno, i time definisana legitimna distribucija društvene moći. Legitimnost se uspostavlja validnim ĉinom prihvatanja rezultata rata. Rezultat je konsenzus o tome šta će biti zakoni i kako će se dalje ţiveti. Mir je definisana i uspostavljena artikulacija ţivota. 1. 3. 1. 2 Drugi smisao odsustva kontrole nad budućnošću, normativni, je zapravo zanimljiviji, i politiĉki i moralno. On se ne moţe opisati prosto upućivanjem na privremenost rata, na to što je to stanje koje će proći. Ovaj smisao se sastoji u dubokom neslaganju o tome šta treba da bude rezultat rata. Moţe izgledati da je ovo suvišno i reći, ali to se tako ĉesto previĊa, a ĉesto i sasvim gubi u razlaganju logike i opravdanja rata. Sloţena priĉa o moralnoj jednakosti vojnika takoĊe spada ovde. To je teren na kome neizvesnost pobede ima posebno vaţnu ulogu. U suštini, to je ona ista uloga koju ima saglasnost (pristanak) u postupku uspostavljanja zakona i njihove validnosti: saglasnost mora biti slobodna da bi bila validna, što znaĉi da mora postojati mogućnost odbijanja saglasnosti. Bez mogućnosti odbijanja saglasnosti pristanak ne vaţi. Imajući u vidu pitanje sa poĉetka – kako opravdati ono što izgleda nemoguće da se opravda – ovde otkrivamo tu mogućnost: šta može biti jači razlog opravdanja nekog sukoba od odsustva saglasnosti o tome šta treba da bude rešenje tog sukoba? Izgleda sasvim oĉigledno da ako nema saglasnosti u sluĉajevima u kojima je saglasnost nuţan uslov rešenja sukoba (a ima takvih sluĉajeva), da onda jedino moguće rešenje mora biti u tome da se ta saglasnost obnovi ili uspostavi. 2. Pobeda ima logičku strukturu saglasnosti, što nije vidljivo na prvi pogled i ĉesto se previĊa. Neizvesnost pobede sadrţi mogućnost da bilo koja strana u sukobu moţe da izgubi, što je sadrţano u ĉinjenici da pre pobede, odnosno kraja rata, obe strane imaju aspiraciju na to da su u pravu. Ako bi fokus bio na pobedi ali bez prihvatanja mogućnosti da se izgubi onda zapravo nema pobede, i nema rata. Ovo je vaţno jer se time uspostavlja recipročnost očekivanja. Ima dva logiĉka momenta koja je ovde potrebno naglasiti. Prvo, mogućnost da se proklamuje i pokuša uvesti drugaĉija definicija prava od one definicije koja je vaţeća a da to ne bude odreĊeno kao kriminalna aktivnost predstavlja jedan od najvaţnijih momenata u strukturi slobode: da je sloboda otvorena, a ne zatvorena. Drugo, sve ovo u potpunosti spada u okvir ius ad bellum argumentacije, i još nema ništa sa onim što moţemo naći u argumentima koji pripadaju u okvir ius in bello opravdanja. Oba ova aspekta mogu lako da se previde u teoriji pravednog rata – ili je moţda ĉak sluĉaj da moraju da se previde u toj teoriji. U pogledu prvoga – ako validnost neke normativne strukture zavisi od saglasnosti onda to povlaĉi postojanje izbora, a izbor je ili slobodan ili ne ga nema. U pogledu drugoga – šta će biti sadrţaj ius in bello zavisiće od razliĉitih prihvaćenih verovanja i vaţećih kriterija o tome šta je ispravno a šta nije, od obiĉaja, navika i prethodno već uspostavljenih oĉekivanja u odreĊenom vremenu. Ovo je veoma specifiĉna i vaţna karakteristika kroz koju se odraţava priroda ius ad bellum: reciproĉnost, oblik meĊusobnog odnošenja koje ĉuva obe strane od onih aktivnosti koje vode u razaranje tog odnosa. Ovo je jedno od onih mesta na kojima imamo transfer uticaja koji ide sa ius ad bellum na ius in bello, i koji nije svodiv na konaĉni rezultat, na pobedu. Ono što opravdava rat uticaće na kriterijum opravdavanja onoga što je dozvoljeno u ratu kroz percepciju koja odreĊuje šta je reciproĉnost. I poraz ima svoju vrednost, on ne predstavlja normativnu negaciju svih vrednosnih pretpostavki sa kojima se ušlo u sukob. Obe strane onda mogu da priznaju, i priznaju, isti ili sliĉan skup zabrana, pre svega da protivnik neće biti razoren, uništen ili poniţen do taĉke iz koje se neće moći oporaviti i posle koje neće moći (re)uspostaviti svoj identitet i svoju prirodu. Ovaj aspekt meĊusobnog ratnog odnosa, koji izraţava minimalno meĊusobno poštovanje protivnika, ĉesto je odsutan u savremenim, kao i u starim, tumaĉenjima teorije pravednog rata. Ta tumaĉenja veoma ĉesto negiraju prava koja su nuţna da se uspostavi reciproĉnost i ono minimalno poštovanje druge strane. Deo problema u tumaĉenju terorizma, ili antiterorizma, leţi u nedostacima poput ovog. Isto je bilo ranije u opravdavanju kolonijalnih ili krstaških ratova, kao i svih drugih ratova u kojima se podrazumevala asimetrija prava koja je povlaĉila da su neprijatelji manje dostojni pobede od nas a ne samo da je nama stalo, veoma stalo, do naše pobede. Preziranje neprijatelja ugroţava reciproĉnost, poskupljuje, i moralno i ţivotno, sam rat i oteţava njegovo završavanje, ĉak onemogućava postizanje mira (jer kraj rata pretvara u primirje, pošto poraţeni neprijatelj ne moţe da prihvati poziciju nekoga ko zasluţuje da bude preziran što je uopšte pokušao da pobedi. Nama je uvek, podrazumeva se, stalo da „naša strana" pobedi, kao što nam je više stalo do ţivota naših nego neprijateljskih vojnika, što se neposredno vidi u artikulaciji borbe, ali iz toga ne sledi da su kriterijumi koji se upotrebljavaju za dve strane razliĉiti. Dvostrukost kriterijuma zapravo uništava vrednost pobede i pravo da se poraţeni tretiraju kao gubitnici onoga istoga ĉega su pobednici dobitnici: jednog i konaĉnog rezultata rata. Dvostrukost kriterijuma pretvara rat u permanentno primirje jer onemogućava iskreno prihvatanje poraza. Dvostrukost kriterijuma je moguća u policijskoj akciji, ali rat nije policijska akcija i vojnici nisu policajci. To nije ni pribliţno ista vrsta sluţbe. Ĉinjenica da u obe sluţbe postoji rizik da se pogine, a kod vojnika i da se ubije, 26 ne moţe da potisne ovu razliku. Postoji vaţna i stvarna razlika izmeĊu vojnika i policajaca, izmeĊu vojske i policije, a onda i izmeĊu rata i policijske akcije. 2. 1 Pretpostavka da ove razlike zapravo nema, ili da je ona nekako zanemarljiva, vodi u raširenu ali moralno riziĉnu praksu imenovanja pojedinaĉnih „ratova" kao „pravednih" ili „nepravednih". To ima dalekoseţne implikacije: da se unapred „zna" ko ima pravo da pobedi, da je poraz jednih, normativno ili ĉak i faktiĉki, nemoguć, a isto tako i pobeda drugih (i obrnuto, da je poraz „zle strane" nuţan, kao što je nuţna i „naša pobeda" jer smo mi „u pravu"), da bi suprotan rezultat bio „nevaţeći", itd. Krstaške i totalitarne implikacije ovakvog stanovišta izgledaju sasvim oĉigledne. Ali to ne smeta da se proizvodi ogromna koliĉina tekstova koji, kao i u mnogim ranijim sliĉnim sluĉajevima faktiĉke suprematije, aboliraju i zapravo opravdavaju napade „ispravnih" na „neispravne", i samoodbranu onih koji se oznaĉe kao „neispravni" oznaĉava kao „nepravednu" a njih same kao legitimne mete za svakoga ko je voljan da ih napadne. Argumentacija u tim tekstovima artikuliše se tako da se, kao implikacija univerzalistiĉkih i po pretenziji „moralnih" argumenata, „neispravnima" uskraćuje pravo na odbranu na jedan podrazumevajući i obavezujući naĉin, u suštini sliĉno argumentaciji o distribuciji odgovornosti u policijskoj akciji. 26 I policajac moţe doći u situaciju da ubije, ali to ipak nije ista vrsta situacije kao kad vojnik ubija – jer vojnik zapravo ne ubija u liĉnoj samoodbrani kada bi to bilo samo to on bi uvek mogao bezbedno, bez opasnosti po sopstveni ţivot, da se preda, mogućnost koju policajac nema. Jer, za policajca na duţnosti uopšte nije predviĊeno da ubije, kao što nije predviĊeno ni da bije, onoga koga treba da uhapsi. Policajac nema „licencu za ubijanje", kao što je ima vojnik (v. M. Walzer, Just and Unjust Wars: A Moral Argument with Historical Illustrations. 3rd ed. New York: Basic Books, 2000, p. 36.) Tako npr. Dţef Mekmahan (Jeff MacMahan), za koga je pravedni rat „forma kaţnjavanja zloĉinstva" 27 , kaţe da „Onaj ko se angaţuje u opravdanoj samoodbrani, borac koji uzima oruţje u samoodbrani ili odbrani drugih neduţnih ljudi od nepravednog napada time ne ĉini ništa zbog ĉega bi izgubio njegovo ili njeno pravo da ne bude napadnut ili zbog ĉega bi postao podloţan napadu" 28 . On iz ovoga izvodi zakljuĉak da, dok nepravedni vojnici ne mogu uĉestvovati u ratu a da ono što ĉine ne bude nepravedno, za pravedne vojnike to ne vaţi 29 jer su oni poput policajaca, 30 po definiciji nevini i samo ih još obavezuje norma da poštuju „pravilo sluţbe" kao jedini uslov koji će njihove akcije uĉiniti pravednim (i obaveznim!?). Sa druge strane, kod nepravednih vojnika će sve što urade biti neispravno. Polazeći od definicije po kojoj su „oni koji se bore u pravednom ratu pravedni vojnici, dok su oni koji se bore u nepravednom ratu nepravedni vojnici" 31 (kao da u svakom ratu postoje sve vreme i od poĉetka dve odvojene stvarnosti i da je ta odvojenost zasnovana upravo u vrednosnoj polarnoj karakterizaciji tih dveju razdvojenih stvarnosti) Mekmahan tvrdi da simetrija i reciproĉnost ne mogu da vaţe, i da odbrana moţe biti jednako nepravedna kao i napad, i da pobeda „nepravedne strane" nema vrednosti ni za tu stranu 32 . Ako odbrana moţe biti jednako nepravedna kao i napad onda takoĊe i napad moţe biti jednako pravedan kao i odbrana. Radi se dakle samo o tome da se precizno utvrdi šta je „pravedno" a šta „nepravedno", i iz toga će slediti koja strana je pravedna a koja nije. 27 V. Jeff McMahan, „The Morality of War and the Law of War", u D. Rodin & H. Shue, Just and Unjust Wariors. The Moral and Legal Status of Soldiers, Oxford University Press, 2008, p. 19. 28 V. J. McMahan, „The Ethics of Killing in War", Philosophia (2006), Vol 34, p. 22. 29 Ibid, p. 28. 30 „The Morality of War and the Law of War", p. 21. 31 „The Ethics of Killing in War", p. 23. 32 Ibid. p. 29. Ovde se suoĉavamo sa jednim ekstremnim tipom moralizma: da, polazeći verovatno od ispravne pretpostavke da moralne vrednosti imaju primat u odnosu na vanmoralne vrednosti, moţemo zakljuĉiti dve stvari: prvo, da vrednosti ne mogu da se konstituišu ako nisu moralno ispravne (što je suprotno opštoj vrednosnoj polarnosti da postoje i negativne a ne samo pozitivne vrednosti, i da je to nuţna pretpostavka ĉak same mogućnosti postojanja vrednosti kao neĉega suštinski razliĉitog od [pukih] ĉinjenica), i, drugo, da su, poput moralnih vrednosti, i sve druge vrednosti univerzalne. Prvo se moţe ilustrovati ĉesto zastupanim (pogrešnim) stanovištem da nepravedni zakoni nisu zakoni i da zato ne obavezuju (da njihovo poštovanje nije obavezno, sa implikacijom da njihovo kršenje nije kaţnjivo). Drugo povlaĉi jaku tezu da su politiĉke vrednosti izvedene iz pravde (a ne iz, ili i iz, drugih izvora, npr. iz koristi, ili slobode da se postave ciljevi koji se ţele). Ovo poslednje se moţe naći u tezi da je pravda jedna ili je nema, i da ne moţe biti razlikâ u politiĉkim vrednostima kao što ih nema u moralnim. Iako je krstaški karakter ove logike priliĉno oĉigledan ona ipak uvek iznova uspeva da zavede mnoge i da ĉesto skupi veliki broj sledbenika (nakon ĉega ovakve ideje postaju odreĊena politiĉka sila). V. o ovom moj tekst „Struktura mira", u: Globalno upravljanje svetom, Pravni fakultet Univerziteta u Beogradu: Dosije Studio, Biblioteka Svetska pravna baština, Beograd 2012. Oĉekivali bismo od Mekmahana, koji koristi termin „pravedni napadaĉ" 33 , da se zaloţi za kriminalizaciju rata, ali on to ipak ne ĉini i to iz sasvim pragmatskih razloga (istih onih zbog kojih bi to trebalo da radi), a to je da „uzimajući u obzir sadašnje stanje neizvesnosti o tome koji ratovi su pravedni a koji nisu" mi ne moţemo sa izvesnošću reći koji su ratovi pravedni, pa bi kriminalizacija rata imala rĊav uĉinak obeshrabrivanja i „odvraćanja ljudi da se uĉestvuje u pravednim ratovima" 34 . Ostaje nejasna funkcija ovako jakih pojmova u tako slabom epistemološkom kontekstu: ako ne moţemo sa valjanom izvesnošću znati koji su ratovi pravedni postavlja se pitanje ĉemu onda sluţi teorija o „pravednom vojniku" koji, kao policajac, ima pravo da oĉekuje da se onaj koga on napada neće braniti? Termin „sadašnje stanje" sugeriše da je ono privremeno i da ćemo mi jednom, jednog dana 35 , znati, odnosno biti u stanju da znamo, to što sada ne znamo jer tada neće biti neizvesnosti. Ipak ostaje nejasno kako mi sada moţemo da raspolaţemo kriterijem ĉije vaţenje zavisi od uslova koji, iako će (moţda!) jednom postojati – još uvek ne postoje. 36 Tako „nepravedni neprijatelj", pojam koji je uveo Kant da oznaĉi napadaĉe koji svojim protivnicima ne nameravaju da dopuste kapitulaciju (i ĉastan poraz) 37 kod Mekmahana postaje „nepravedni vojnik", pojedinac koji uĉestvuje u nepravednom ratu. Kako je svaki rat, bar delom (pošto nuţno ukljuĉuje poraz jedne strane) takoĊe i nepravedan, funkcija odbrane i vrednosna i normativna razlika izmeĊu napada i odbrane se potpuno gubi. To je i logiĉno jer se usput izgubio kolektivni karakter rata i rat pretvorio u agregaciju individualnih napada i individualnih odbrana. Vojnici, naravno, jesu odgovorne liĉnosti a ne puka oruĊa, ali svesti celu fenomenologiju rata na pitanje individualne odgovornosti i njihove agregacije zahteva veliku cenu radikalnog redukcionizma. Ova manihejska slika, iako ona naizgled teţi jedinstvu sveta (u slici u kojoj bi se unapred znalo ko su „dobri" a ko „loši momci" – a ne da je vaţno ko dolazi i 33 „The Ethics of Killing in War", p. 31. 34 Ibid. p. 29. 35 Koji će, po nekoj progresistiĉkoj pretpostavci, doći pre kraja vremena (?!). 36 Sliĉnu situaciju imamo i kada se za ocenu nekog sadašnjeg stanja stvari koriste eshatološki argumenti (argumenti iz daleke budućnosti ili sa kraja vremena), ili kada se sadašnji vrednosni kriterijumi nasilno koriste u evaluaciji (osudi ili pohvali) nekih prošlih stanja. 37 6: 349 ($59). napada a ko sedi u svojoj zemlji i kada bude napadnut mora da se brani) 38 , uvodi jedan eshatološki moment („nikad više", kao da vreme treba da stane), kao i jednu histeriĉnu aroganciju koja ne dopušta da se postavi bilo kakvo pitanje o stvarnom objašnjenju sukoba, o tome da li je jedna strana zaista tako savršena da se samo njene ţrtve broje 39 , ili o tome da li kod druge strane ima iĉega dobroga. Ova arogancija je u stanju u stanju da proizvede razne oblike ekstremnih blasfemija (da je istina u iskljuĉivom posedu „dobrih", tj. onih koji za sebe misle da su jaĉi (kao da to ne misle obe strane koje ulaze u sukob!), da je pravda jednostavna, a da su, naroĉito tuĊa, sloboda i sreća nevaţni). I onda, logiĉno, napadnuti postaje „agresor", a napadaĉi, koji su, ispunjeni osećajem punog ovlašćenja, došli sa drugog kraja sveta, ili iz neke udaljene galaksije, boţiji izaslanici. 2. 2. 38 U ovoj slici se nekako gubi pojam graĊanskog rata, rata koji je zapravo najbliţe onom kljuĉnom delu njegove definicije (da je rat stanje rešavanja sukoba za koji je, nakon što nije bio rešiv nijednim drugim sredstvom, odluĉeno da ne ostane nerešen), najbliţe definiciji neĉega što bismo mogli nazvati regularni rat. (V. Raphaël Fulgosius, In primam Pandectarum partem Commentaria, ad Dig., 1, 1, 5, u Reichberg, Syse, Begby, eds., The Ethics of War, Classic and Contemporary Readings, Blackwell Publishing 2006, p. 229; v. takoĊe G. Reichberg, "Just War and Regular War: Competing Paradigms", u D. Rodin & H. Shue, Just and Unjust Warriors, Oxford University Press 2008.) Nije onda ĉudno da se u velikom delu literature o teoriji pravednog rata retko govori o sukobu, uglavnom se govori o odbrani i (pravednom ili nepravednom) napadu, a graĊanski ratovi se percipiraju kao kriminalne delatnosti ili, u najboljem sluĉaju, kao primeri prirodnog stanja bezakonja, gde se onda svima koji imaju dovoljno snage da intervenišu u to stanje (da ga spreĉe ili nasilno prekinu, i tako onemoguće da se završi) imputira da imaju pravo i ĉak duţnost da to uĉine. Savremena doktrina „odgovornosti za zaštitu" uveliko dobija ovaj oblik. Ali pošto manihejska slika sveta ne poznaje pojam „sukoba" (sukoba dveju strana – nema sukoba, nema ni odbrane, ima samo napada, neopravdanog napada zlih i opravdanog napada protiv zla) ovo se po pravilu pretvara u opredeljivanje za jednu stranu u tom sukobu, i energiĉno neprijateljstvo protiv druge strane. To opredeljivanje, pre svega zbog lociranja u teoriju pravednog rata ali takodje i, zaoštreno, zbog prihvatanja neke njene radikalizovane verzije (kao što je „teorija o pravednim i nepravednim vojnicima") dobija formu jedne iskljuĉivosti u kojoj se pokazuje maksimalna osetljivost za jednu i manje od minimalne osetljivosti za drugu stranu: jedni se prihvataju kao pravedna strana dok se drugi potpuno demonizuju i kleveću, do mere da nikakvi njihovi interesi, njihov bol ili njihov ţivot, sama njihova ljudskost, nema vrednost. Narodne vojske (sastavljene od regruta) se ne percipiraju kao odbrambene snage već kao bande, koje uzurpiraju prava koja pripadaju nadnacionalnim centrima moći (ponekad oznaĉenim opskurnim terminima kao "meĊunarodna zajednica" koja je neodreĊeno i nejasno predstavljena nekom "meĊunarodnom" organizacijom poput UN, ali takoĊe i regionalnim paravojnim organizacijama kao što je NATO za koje je još manje jasno koga predstavljaju), sve u okviru potpuno nepotkrepljene pretpostavke da je sve savršeno opravdano i savršeno jasno. 39 Upor. M. Koskeniemi, "Pravni univerzalizam: IzmeĊu morala i moći u svetu sastavljenom od drţava", u: Secesija, tranziciona pravda i pomirenje, prir. J. Babić i P. Bojanić, Sluţbeni glasnik, Beograd 209, fn. 62, str. 474. Napadaĉka armija, za razliku od policije, mora da raĉuna n to da će druga strana da se brani, a odbrana nuţno predstavlja kontranapad (koji je opet oblik napada). Obe strane su u napadu, jedna protiv druge, to je logika sukoba i kljuĉni deo opisa borbe. Vojnici napadaĉke vojske nisu agregat individua nego su jedna celina. TakoĊe, oni se ne percipiraju kao banda razbojnika koji su samostalno i ad hoc odluĉili da napadnu, koji su samostalni i ne predstavljaju nikoga drugoga do same sebe. Ovo ne ĉini njihov napad pravednim, ali uzroci rata su po pretpostavci veoma daleko od njih, kao što je i odluka da se napadne takoĊe veoma daleko od njih. Na bojištu imamo jednu definisanu situaciju: nepredvidivost ishoda, prihvatanje pravila igre, reciproĉnost, i to je ono što unutar te situacije ĉini da su uĉesnici u borbi prima facie ravnopravni. Prema teoriji pravednog rata to, naravno, nije moguće; po toj teoriji je nemoguće da obe strane budu u pravu, jer je neophodno da (barem) jedna strana bude kriva za rat, i ovaj parametar krivice za rat postaje njegovo osnovno definiciono odreĊenje 40 . Budući da je krivica izvor i uzrok postojanja samog rata, ona mu onda prethodi što omogućava da se principijelno lako i jednostavno odredi koja se strana bori za pravednu stvar, tj. kojoj strani pripadaju ratna prava, pa onda i pravo da pobedi. 41 . Ili, kako to u jednom svom tekstu, potpuno u skladu sa pretpostavkom teorije pravednog rata da jedna strana uvek mora da bude (unapred) u pravu, kaţe Igor Primorac: „...ima ratova u kojima se jedna strana bori za pravednu stvar a druga strana za nepravednu stvar, ima ratova u kojima se 40 Iz ovog odreĊenja proizlaze dve dalekoseţne posledice: koncept bezuslovnosti kapitulacije (što razara njen ugovorni karakter i ratu negira odluĉivalaĉku dimenziju) i, povezano sa ovim, potreba da se poraţenima sudi (što rat pretvara u kazneni ĉin koji se završava sudskim procesom kojim se utvrĊuje moralni poraz poraţenih. U ovoj shemi se, zbog velike pojmovne zbrke koju sadrţi, poništava više vaţnih distinkcija: bezuslovnost ukida validnost pozicije jedne od strana u sukobu ukidajući svaki trag bilo kakve simetrije dveju strana; kazneni ritual treba onda i simboliĉki da utvrdi da je to stvarnost koja sadrţi vrednost rata, i da je rat od poĉetka i voĊen kao kazneni postupak. Za kritiku ideje o punitivnom karakteru rata v. I. Kant, Metafizika morala, 6:347 ("MeĊusobni rat nezavisnih drţava ne moţe biti kazneni rat (bellum punitivum), jer kaznu imamo samo u odnosu nekog nadredjenog (imperantis) prema nekom podredjenom (subditum), a to nije meĊusobni odnos u kome se drţave nalaze"); 6:348 ("Poraţena drţava ili njeni podanici ne gube [porazom] svoja graĊansku slobodu"), i "Veĉni mir", 8:347 ("kazneni rat (bellum punitivum) izmeĊu zemalja nije zamisliv (jer izmeĊu njih nema odnosa nadreĊenog i podreĊenog). O uslovima kapitulacije v. ib.; v. takoĊe infra, fn. br. 80. 41 V. Gregory M. Reichberg, "Just War and Regular War: Competing Paradigms", u D. Rodin & H. Shue, Just and Unjust Wariors, p. 193. Iznoseći kako je teorija pravednog rata artikulisana kod Grocijusa i Tome Akvinskog, Reichberg osnovnu pretpostavku takvog rata sumira na sledeći naĉin: "... ratna prava pripadaju samo onoj strani koja poseduje pravedni cilj; zbog svoje krivice suprotnoj strani [meĊutim] ne pripadaju ta prava, i zbog toga ne moţe biti nikakvih in bello pravila koja bi se podjednako primenjivala na obe strane, i pravednu i nepravednu, simultano". obe strane bore za nepravednu stvar, ali nema takvih ratova u kojima se obe strane bore za pravednu stvar" 42 . Ovo svojstvo unilateralnosti jeste karakteristika teorije pravednog rata. Prema toj teoriji samo jedna, odnosno najviše jedna, strana moţe biti u pravu. Koja? To je ona strana ĉije je pravo prekršeno ili ugroţeno. Po ovoj teoriji rat je odgovor na ĉinjenicu prekršenosti ili ugroţenosti nekog prava, i pošto nema vaţećeg pravnog okvira u kome se ta povreda moţe leĉiti onda ostaje rat kao lek. Tako rat objašnjava i Toma Akvinski 43 . Sa stanovišta boţanske promisli ovakvo stanovište izgleda sasvim plauzibilno: Bog savršeno zna ko je kriv a ko nije, bez i najmanje neizvesnosti 44 . Tako da bez obzira na to što se radi o stvarima izuzetno vaţnim i osetljivim nema mesta ni za kakav skepticizam ili oklevanje u vrednovanju i suĊenju. Onaj ko je napadnut i treba da bude napadnut jer je onim što je prethodno uĉinio to zasluţio, pa rat poprima status legalne sankcije 45 . Pravednici pobeĊuju, poraţeni bivaju kaţnjeni. Da ih je Bog voleo to se ne bi desilo, a pošto je Bog ne samo svemoguć nego i svedobar, ĉinjenica poraza treba da pokaţe istinitost zasluţenosti kazne za krivicu rata. U ovoj shemi nije bitno ko napada a ko (misli da) se brani, već ko se bori za pravednu a ko za nepravednu stvar. 46 Dva se pitanja ovde nameću: Prvo, kako mi znamo, i da li uvek znamo, ko je pravedna a ko nepravedna strana? Drugo, da li je ipak moguće da obe strane budu „pravedne", odnosno 42 Igor Primoratz, "Michael Walzer‟s Just War Theory: Some Issues of Responsibility", Ethical Theory and Moral Practice 5: 221–243, 2002, p. 228. 43 V. Summa theologiae, II-II, q. 40, a. 1. 44 Inkvizicija je, kao što znamo, koristila ovaj metod, i koristila ga je dugo i veoma uspešno. 45 Reichberg, op. cit. p. 195. 46 Ono što ovde takoĊe nije jasno, osim u svojoj provizornoj, kaznenoj funkciji (iz pozicije pobede) jeste kako obezbediti da oni koji se bore za nepravednu stvar poštuju zabrane propisane pravilima ius in bello , dok istovremeno ta ograniĉenja ne mogu da vaţe za pravednu stranu. Ne mogu, jer kako im inaĉe obezbediti da sa apsolutnom sigurnošću pobede? I opet imamo isti problem: ako jedna strana, ubeĊena u ispravnost svoje pozicije i nuţnost pobede koja iz toga prozlazi, ne poštuje nikakva ograniĉenja, zašto bi druga strana to ĉinila? Ali ako nijedna strana ne poštuje pravila ograniĉenja rata onda nije obezbeĊena pobeda pravedne strane (osim što oni koji pobede mogu da kaţu da su oni ti koje Bog voli, etc.). I onda imamo na višem nivou ono što već postoji u ĉinjenici prihvatanja igre rata: da se sukob rešava na naĉin na koji ne bi trebalo da se rešava, ali da on ne moţe da se reši na drugi naĉin, i pritom postoji odluka da ne ostane nerešen. Ovde se suoĉavamo sa jednim ruţnim paradoksom: da bi se obezbedilo da „dobri momci" pobede oni bi trebalo da „imaju pravo" na upotrebu sredstava koje „loši momci" nemaju, ali upravo to ih pretvara u „loše momke" (nezavisno od toga kakvi su njihovi protivnici), jer odsustvo svake restrikcije ukida bilo kakvu pravdu u toj „igri" (varanje u igri razara vrednost pobede). V. o ovome više u M. Walzer, "Can the Good Guys Win", predavanje na "IILJ International Legal Theory Colloquium", NYU Law School, Spring 2011. da li postoji smisao „pravde" po kome obe strane „imaju pravo", po kome su obe strane u poziciji kontranapada? 47 Svakako da ima ratova koji ne zadovoljavaju neke uslove definicije (npr. korejski rat, koji je bio više neka vrsta vojne intervencije, od se poĉetka nazivao rat prosto zbog svog obima 48 ), kao što ima i razbojniĉkih ratova gde jedna ili ĉak nijedna strana nema naĉina da svoju pobedu ikada uverljivo proglasi za pravednu u minimalnom smislu koji je potreban da bi se ta pobeda ikada prihvatila kao kraj rata, ima takvih primera. 49 Ali ovde ne moţemo zanemariti dva za moralni status pobede bitna momenta. Prvo, moguće je, kao što se, naroĉito u graĊanskim ratovima po pravilu i dešava, da obe strane zaista imaju dobre razloge (ne nuţno iste razloge) na svojoj strani 50 . Veliko je pojednostavljenje, i veliko nepoštovanje onih koji su spremni da rizikuju svoj ţivot radi ureĊenja sveta u kome treba da ţive oni i njihovi potomci, prosto reći da njihova pobeda, nakon što su poraţeni, ne bi bila priznata kao pobeda jer su se oni, kako bi rekli Mekmahan ili Primorac „borili za nepravednu [tj. svoju] stranu". Sama ĉinjenica da bi pobeda bilo koje strane bila priznata kao kraj rata dovoljan je pokazatelj da se radi(lo) o ratu u kojoj su se obe strane borile za neku (ne nuţno istu) pravdu. 47 Da strana koja se brani ima pravo da preĊe u kontranapad u nameri da pobedi, a da strana koja napada ima neke razloge koji njen napad ĉini u nekom smislu prima facie opravdanim (a ne da se svi ti razlozi mogu svesti samo na percepciju nadmoći i na tome izgraĊeno nepokolebljiovo uverenje da će oni koji su tako percipirani sasvim sigurno pobediti). 48 V. M. Walzer, Arguing About War, Yale University Press, 2004, p. xiii-xiv. 49 Perverzna podela Koreje na dva dela, po geografskoj paraleli (!), pada na pamet kao takav primer: i posle više od pola veka ona ne moţe da zaţivi kao stvarni kraj tog „rata". Ima i drugih primera. Prodaja Korzike Francuskoj, podela Irske po anahronom verskom principu (ili secesija jednog dela Nizozemske – dela koji je u nedostatku boljeg imena nazvan „Belgija"– slepljene po sliĉnom verskom principu), su primeri koji mogu pasti na pamet. Ima i drugih, sasvim sveţih primera, neki upravo sa naših prostora. Moţda ponekad vreme, nemoć i ravnodušnost mogu uĉiniti da se rezultat prihvati kao rešenje nerešenog sukoba, i promenom na terenu uspe da ukloni delatna snaga uzroka sukoba, kao što je sluĉaj sa nemaĉkim gubitkom Istoĉne Pruske, ali i tada mogu ostati vitalni, strateški razlozi ĉiji uzroĉni ţivot, ma koliko potisnut, ne mora da bude sasvim ugašen (ono što moţe posluţiti kao primer ovakvog, verovatno trajno umrtvljenog ali ne i do kraja ukinutog uzroka jeste npr. rezultat rata izmeĊu Ĉilea i Bolivije 1884 godine, kada je Boliviji amputiran prilaz moru). 50 Mada ti razlozi mogu biti doslovno isti – vlast, odnosno kontrola, nad istom teritorijom koju obe strane, s pravom, smatraju za „svoju", samo se razilaze o tome ko treba da vlada (kao što je sluĉaj u dinastiĉkim ratovima) ili kakvo politiĉko i društveno ureĊenje treba da se uspostavi, ili odbrani (kao u graĊanskim ratovima). Drugo, neizvesnost ishoda, kao stvarno prihvaćena ĉinjenica u nekom ratu, zahteva, u sklopu poštovanja te ĉinjenice, da se postavi neka granica na kojoj bi se konstituisala spremnost da se kapitulira. Reći da se jedna, po pretpostavci druga, strana bori za nepravednu stvar povlaĉi apsolutnu spremnost za borbu do kraja, kao i spremnost za upotrebu svih mogućih sredstava da "dobra strana", tj. mi, pobedi(mo), što nas uvodi u spremnost da uradimo stvari koje moţda ni odbrana ne moţe da opravda. Ali ako se druga strana ne kriminalizuje, ako se neprijatelj poštuje, onda se otvara mogućnost da se uopšte govori o "praviĉnoj borbi", da se uvede priĉa o ius in bello (inaĉe ona gubi svoj raison d'ettre jer bi se moralo obezbediti da "dobri momci" pobede, što je moguće samo ako im se dopusti da ne poštuju nikakva pravila – ako ta pravila dodju u sukob sa izgledom na pobedu). 51 Ovaj momenat reciproĉnosti i njene normativne opravdanosti pokazuje da za uspostavljanje razlike izmeĊu ius ad bellum i ius in bello nije neophodna teorija pravednog rata, da je ta razlika nezavisna i starija od te "teorije", štaviše da, strogo gledano, teorija pravednog rata mora da odstupi od te razlike i "pravednoj strani" dozvoli upotrebu svih sredstava, a ne samo nekih, ako je to neophodno da ta strana stvarno pobedi: nije moguće dopustiti da "dobra strana" izgubi samo zato što se libi upotrebe nekih sredstava kojima inaĉe raspolaţe (a uvek se raspolaţe sa mnogo mogućih sredstava koja se nikada ne koriste). Ali time se naravno briše razlika izmeĊu opravdanih i neopravdanih sredstava koja se mogu koristiti u ratu. Argumentacija naznaĉena u nekoliko prethodnih pasusa ukazuje na relevanciju i centralni poloţaj u definiciji rata teze da rat predstavlja sukob koji istovremeno ne moţe 51 Ĉini se da pozicija nemogućnosti da se preţivi poraz predstavlja graniĉnu taĉku u ovoj shemi. Ostaje pitanje da li takva pozicija, pozicija opstanka i njegove (stvarne) ugroţenosti još uvek spada u domen definicije rata – ili se radi o drugoj vrsti fenomena. Naravno, takva pozicija je moguća ali ona moţda ne spada u skup normalnih politiĉkih (ili ustavno-pravnih) struktura, već predstavlja jednu izrazito privremenu situaciju u kojoj je normalnost ţivota potpuno stavljena u drugi plan, pa onda i oni zahtevi koji su nuţna pretpostavka te normalnosti: poštovanje (sebe i drugih), univerzalnost, sloboda: sve je to potisnuto imperativom opstanka. U takvoj situaciji neposredni cilj nije mir (neka struktura zajedniĉkog ţivota) već sam goli fakticitet opstanka. Problem koji se tu pojavljuje je ova odredba „neposredni" u izrazu „neposredni cilj": simptom je neĉega nenormalnog ako to „neposredni" postane trajno stanje. Zato je, ĉini se, postojanje drţave koja ne moţe kapitulirati nešto što ne bi trebalo da postoji, i što ne moţe postojati u sistemu univerzalne slobode (bez obzira na sav veliki kapacitet takve slobode da indukuje sukobe, ukljuĉujući i ratne). da se reši mirnim putem i za koji postoji odluka da se ne ostavi nerešenim. To znaĉi da postoji spremnost i odluka da se sukob ipak konaĉno reši, bez obzira na to što ne moţe da se reši mirnim putem. Ta spremnost i odluka oznaĉava prihvatanje rizika poraza, tj. ukljuĉuje u sebe spremnost da se, ukoliko to bude rezultat rata, prizna i prihvati poraz. Sama pak ova nemogućnost da se sukob reši argumentima, ili drugim ali mirnim sredstvima (kao što je glasanje, bacanje kocke, arbitraţa, itd.) ne govori ništa o moralnom statusu uzroka sukoba. Taj status moţe biti zaista moralno sumnjiv, kao što to napadi po pravilu i jesu, ĉak i kada su deklarativno zaodenuti u oblandu moralistiĉkog opravdanja. I odbrana takoĊe moţe biti moralno sumnjiva ili ĉak i neopravdana. Ali nema nikakve nuţnosti u svim tim mogućnostima. Primorac nije u pravu da nije moguće da bude rata u kome se obe strane bore za pravednu stvar, nezavisno od toga da li se "pravedna stvar" uzima kao jedna i ista stvar za obe strane 52 , ili se pak radi o dve razliĉite i nezavisne, ali suprotstavljene, rivalske "stvari", pravedne ili nepravedne. Ratovi se vode zbog interesa, meĊu kojima specijalno mesto ima sloboda (tj. vlastita sloboda), koja predstavlja jedan poseban interes od velike vrednosti. Kada se ratovi vode zbog pravde, to bi trebalo da znaĉi da je neki vaţan interes, takav radi koga je moguće ratovati, nepravedno ugroţen. Ratovanje zbog puke pravde je veoma sumnjiva stvar, jer podrazumeva zadiranje u tuĊe – odbrambeni rat nije rat zbog "puke pravde", tj. u takvom ratu cilj nije pravda nego je cilj odbrana, a to što odbrana ima svojstvo pravednosti nije, kao i kod napada, ono zbog ĉega se ratuje nego je to ono što ratovanju daje svojstvo pravednosti. Ako pravednost nije svojstvo cilja ratovanja nego je upravo ona sama taj cilj to onda znaĉi da se ne radi o (samo)odbrani nego ili o odbrani nekoga drugoga ili o odbrani nekog cilja koji je vredno realizovati, pa bilo da se nešto brani ili napada. Ali ako se drugi brani bez poziva za pomoć onda to moţe biti opravdano samo u veoma retkim tragiĉnim situacijama u kojima duţnost da se pomogne nadvladava sve druge tekuće 52 Primorac izgleda a Mekmahan izvesno smatra da je "pravda" ista za obe (sve) strane, odnosno da pravda mora biti jedna ili je nema. Postoji svakako smisao u kome je to taĉno, ali je takoĊe netaĉno ili krajnje neverovatno da je pravda, u tom smislu, ono zbog ĉega se vodi rat. (Mada, i to se mora priznati, ima i ratova koji se vode, ili za koje se bar tvrdi da se vode, samo zbog pravde, te jedne i univerzalne, i ni zbog ĉega drugoga; uostalom to je deo standardne apologetike krstaških ratova, kao i vojnih intervencija koje sve ĉešće vidimo oko nas, a verovatno i jedan od razloga što ih je sve više). politiĉke i privatne interese pa ĉak i obavezu da se onaj kome se pomaţe pita da li hoće da mu se pomogne ili neće. 53 Moguće je, naravno, da, ĉešće, jedna ili, reĊe, ĉak obe strane imaju nepravedne razloge za zapoĉinjanje ratnog sukoba, ali u meri u kojoj je to stvarno sluĉaj to samo znaĉi da tu nema osnova za neko stvarno opravdanje, jer tu ustvari i ne postoji nikakav moralni problem. U sluĉaju u kome se jedna strana bori za nepravednu stvar, zato što su razlozi za njenu akciju zasnovani na moralno neispravnim razlozima, bilo bi tragiĉno da ta strana pobedi. To se dešava, i poniţenje sadrţano u bespomoćnosti i oĉaju zbog takvog nepravednog poraza mogu trajati generacijama. PobeĊena strana moţe biti nesposobna da ikada prihvati rezultat, i mir nikada neće biti istinski postignut – rezultat će, ako poraţena strana preţivi, 54 biti samo produţeno primirje bez validnog zakljuĉka. Sluĉaj u kome obe strane imaju samo moralno neispravne razloge za svoju akciju je više nego tragiĉan, takav sluĉaj je moralno apsurdan, ali i on je u stvarnosti sasvim 53 U svojoj studiji o vojnim intervencijama, (V. "Foreign armed Intervention: Between Justified Aid and Illegal Violence", u: The Ethics of Humanitarian Intervention, Broadview Press, Calgary 2003. V. takoĊe "Strana vojna intervencija: izmedu opravdane pomoći i nezakonitog nasilja", u J. Babić, P. Bojanić, prir., Humanitarne vojne intervencije, Sluţbeni glasnik, Beograd 2008), iznosim isti ovaj argument: da pravo na intervenciju moţe postojati samo ako je ono posledica duţnosti da se interveniše, inaĉe nema naĉina da se intervencija opravda. Nije neoĉekivano da je ova teza naišla na nerazumevanje onih koji smatraju da „pravo na intervenciju" postoji uvek kada postoji prilika da „se uĉini neko dobro" i „svet uĉini boljim" (npr. promenom nekog „diktatorskog reţima", bez obzira na to koliko nesigurnosti, pravne, politiĉke i druge, ovakva praksa donosi, i tamo gde se interveniše i u celom svetu). Ali to je potpuno razumljivo kada se shvati da se opravdanje vojnih intervencija ne traţi ni u slobodi ni u blagostanju onih za ĉije „dobro" se interveniše, već u pravdi, onako kako je „mi", koji imamo moć i mislimo da zato imamo „odgovornost zaštite", zamišljamo. „Nama" nije stalo do njihovog blagostanja, još manje do njihove slobode, stalo nam je jedino do naše „pravde", kao da se naša politiĉka uverenja, artikulisana kao „naši zakoni", mogu univerzalizovati u univerzalne norme. Upor. Howard Adelman, „Law, Ethics and Preemption: The Case of Iraq", http://apo.org.au/node/8194. U fusnoti 10 Adelman se pita kako se moţe opravdati ovaj zahtev da intervencija mora da bude predmet duţnosti (a ne samo nekog politiĉkog prava) ako se polazi od toga da postoji prima facie zabrana intervencije kao politiĉka duţnost. Ali isto tako postoji prima facie zabrana da se tuĊa sloboda i privatnost ne ugroţava i policajac ima pravo da uhapsi kriminalca samo zato što takoĊe ima duţnost da to uĉini (bez obzira na njegovu prima facie duţnost da poštuje slobodu i privatnost tog istog kriminalca); to je tako zato što se radi o veoma restriktivnoj vrsti prava, razliĉitoj od drugih, obiĉnih prava (gde pravo podrazumeva upravo suprotno: pravo da se uradi po volji, pa i da se ne postupi onako kako se ima pravo da se uĉini!). Ovde se istovremeno vidi i zašto vojna intervencija nije vrsta rata kao i to da ona ne moţe biti pravo jaĉega. 54 Što takoĊe nije uvek sluĉaj. U Bibliji tako imamo primere potpuno istrebljenih naroda, u nama bliţoj istoriji imamo sliĉne primere u britanskom istrebljivanju mnogih ameriĉkih indijanskih plemena iza kojih ponekad nije ostalo ništa osim imena ponekog geografskog toponima. moguć: kao sukob dva napada od kojih nijedan nije, ni potencijalno, odbrana 55 . U oba sluĉaja sam rat je zloĉin strictu senso (a ne tek nemoralno sredstvo ĉija je nemoralnost apsolvirana obostranim prihvatanjem rata kao pravila odluĉivanja), i to, iako veliki i sloţen, ipak sasvim "obiĉan" zloĉin kao i svaki drugi 56 , i ne pruţa moguću osnovu za bilo kakvo opravdanje rata kao kolektivne akcije 57 . (Takvi "ratovi" bi bili one izuzetne 55 Nasuprot tome teorija pravednog rata, dopuštajući mogućnost da neki sukob bude rat a da nijedna strana nije u pravu i istovremeno negirajući da je ikada moguće da obe strane budu u pravu, morala bi da tvrdi da je upravo rat u kome su obe strane u nekom za sukob relevantnom smislu u pravu onaj koji je apsurdan. U tome se vidi religijska, preciznije monoteistiĉka, osnova teorije pravednog rata u kojoj se polazi od, za sukob i njegovo rešenje teške i zapravo normativno pogrešne i zato irelevantne, epistemološke pretpostavke o posedovanju apsolutnog znanja o tome ko je „ispravan" i ko ima monopol na posedovanje „pravednog razloga" za rat. Po toj pretpostavci sve vrednosti su apriorne i nijedna ne nastaje zato što je neko za nešto zainteresovan; takoĊe, po toj pretpostavci neĉija zainteresovanost za nešto je irelevantna za konstituciju vrednosti, npr. neĉija zainteresovanost da odbrani sebe takvog kakav jeste (pa makar bio primitivan itd.); u toj se pretpostavci polazi od ideje o ljudima kakvi bi trebalo da budu, a ne od stvarnih ljudi koji su, u kratkom intervalu svog individualnog i kolektivnog ţivota zainteresovani za ono što ih se neposredno tiĉe. Ovo se sasvim jasno vidi npr. u Grocijusovom odreĊenju proporcionalnosti kao onoga što pravedna strana moţe sa pravom da upotrebi u ratu, pri ĉemu je pravedna strana ona koja napada a nije u poziciji da se brani jer je napadnuta. Iako pravedna ona je ograniĉena granicom pravednog cilja, ali se ne ostavlja nikakva mogućnost da se to „pravo" prizna i drugoj strani: u ratu su dopuštene one stvari koje su nuţne da bi se postigao nameravani cilj a to je obeštećenje zbog, od druge strane, prekršenog prava koje je, po Grocijusu, uzrok i opravdavanje rata. Neprijateljska strana, za koju se uzima da je to pravo prvobitno prekršila samo zato što hoće da odbrani sebe i da to ni na koji relevantan naĉin ne ugroţava pravednu stranu osim što je nagoni da gleda kako su oni koji se brane tvrdoglavi u odbrani, podiţe meru proporcionalnosti na nivo jaĉine otpora: veći otpor daje opravdanje za jaĉi napad, i tako sve dok se protivnik ne primora da se prekršeno pravo ne zadovolji, što po Grocijusu moţe na kraju ukljuĉivati i legalno kaţnjavanje kršilaca. Otpor protivnika se pritom tretira iskljuĉivo kao zlo, kao negativna vrednost, „bez ikakvog osnova koji se moţe odobriti", što „povlaĉi da je zasluţena kazna srazmerna nepravdi koja leţi u njihovoj akciji" (V. Hugo Grotius, De iure belli ac pacis, bk. III, Ch. I, III: „Treće pravilo"; navededno iz G. M. Reichberg, H. Syse, E. Begby, eds., The Ethics of War: Classic and Contemporary Readings, p. 422. Neprijatelj je to gori što se ţešće bori, on time dokazuje svoju zlu prirodu – da se uredno brzo preda on bi, naravno, dokazao da je vredan da ga prihvatimo u klub ispravnih, i on tu mogućnsot ima sve dotle dok u svom otporu takvo prihvatanje ne uĉini nemogućim, što će biti u trenutku kada njegovo uništenje bude jedina mogućnost da se on porazi. 56 Kao što rat ne moţe da uĉini da neki postupak ne bude zloĉin ako to on jeste (rat ne „izvinjava"), tako isto rat nije u stanju da uĉini da neki postupak koji bi inaĉe bio ispravan postane zloĉin samo zato što je uĉinjen u ratu. Za ovo v. moj tekst "Ratni zloĉin kao zloĉin poraza" (v. fn. br 16). Uopšte, zloĉin nije suštinska karakteristika rata, on, ako je deo ratne akcije, predstavlja, kao i tortura, nešto taktiĉko, sa veoma sumnjivom ratnom celishodnošću. Ali je, sa druge strane, sasvim sigurno da je rat, po svojoj drugoj definicionoj karakteristici – da predstavlja suspenziju vaţnih zakona, meĊu njima i kriviĉnih – okvir koji omogućava da se ispolje najmraĉnije strane ljudske prirode, i da se poĉine mnogi zloĉini koji se inaĉe ne bi desili (iako samo zbog straha od zakona). Rat kao pojava omogućava nekaţnjeno zloĉinjenje. Masovna prisutnost torture u ratu je dobar primer: tortura veoma retko ima stvarnu taktiĉku i nikada stratešku vrednost. Ali je rat veoma pogodan okvir u kome sadisti mogu nekaţnjeno da zadovolje svoju potrebu. 57 Ali uĉestvovanje u takvoj akciji još uvek moţe biti nekaţnjivo, direktno kao u Kantovom primeru sa daskom, ali i, potencijalno, indirektno zbog neskrivljenog neznanja koje moţe da prati takve kolektivne postupke. O ovom drugom v. moj tekst "Non-Culpable Ignorance and Just War Theory", Filozofija i društvo, 2/2007, v. takoĊe u srpskom prevodu, „Teorija pravednog rata i moralni status neizvesnosti njegovog ishoda", na Internet linku www.rastko.rs/rastko/delo/14130. situacije u kojima bi ponekad mogle biti opravdane vojne intervencije kako u njihovom spreĉavanju tako i u pomoći njihovim ţrtvama) 58 . Kada jedna strana ima jasno nepravedne razloge za napad onda odbrana ulazi u posebno tešku shemu u kojoj, sa jedne strane, postoji jasno pravo na odbrambeni kontranapad, ali sa druge strane nedostaje kljuĉni deo definicije rata – spremnost za prihvatanje rezultata rata kao validne pobede. Pobeda ne predstavlja nuţno novo zakonito stanje već moţe biti oblik nasilja, i moţe joj nedostajati kapacitet da postane institucionalna ĉinjenica. Ono što se ovde ĉini posebno vaţnim jeste pitanje da li i neki sasvim veliki ratovi, kao što je Drugi svetski rat (inaĉe veoma rašireno verovanje) 59 , spadaju u ovu vrstu, što povlaĉi pitanje o odnosu pretpostavljene moralne nuţnosti pobede i njene ipak nuţno faktiĉke sluĉajnosti. 2. 3. Ipak, filozofski i moralno su svakako i najzanimljiviji i najrelevantniji oni sluĉajevi u kojima obe strane imaju legitimno pravo da se bore za svoj, isti ili razliĉit, cilj. Većina graĊanskih ratova su takvi. Ako „normalne" ratove definišemo kao one ratove koji su u skladu sa onim za šta smo uzeli da predstavlja kljuĉni deo definicije rata – da je to naĉin rešavanja sukoba koji zadovoljava dva uslova: da ne moţe da se reši drugaĉije i da se sukob ne moţe ostaviti nerešenim – onda su „normalni" ratovi oni ratni sukobi u kojima obe strane imaju neko naĉelno ravnopravno inicijalno „pravo da pobede". To će onda biti ratovi u kojima rezultat, pobeda jedne i poraz druge strane, moţe da bude konaĉan kroz validno politiĉko prihvatanje tog rezultata. Rat je jedan od naĉina rešavanja sukoba u ukupnom skupu tih naĉina, bez njega bi taj skup bio nepotpun. Rat zaokruţuje domen moći odluĉivanja na kolektivnom planu. 58 Indijska intervencija u Istoĉni Pakistan 1971, vijetnamska u Pol Potovu "Demokratsku Kampuĉiju" 1978, i tanzanijska u Idi Aminovu Ugandu 1979, bi mogle predstavljati primere ovakve opravdane intervencije. Za analizu prve v. M. Volzer, Pravedni i nepravedni ratovi, Sluţbeni glasnik, Beograd 2010, str. 148-152. 59 V. npr. M. Volzer, "Drugi svetstki rat: Zašto je bio drugaĉiji?", Theoria 2/1992; takoĊe u M. Volzer, Moral i prljave ruke, Albatros Plus, Beograd 2010. Teza da mora biti da jedna strana nužno nije u pravu istovremeno je i opskurna i zanimljiva – u njoj se zamenjuje teza da se rat mora završiti porazom jedne strane koja, prema pravilu odluĉivanja ratom mora da se tretira kao ona koja nema (nema više ili nije stekla) pravo što se moţe tumaĉiti da je ta strana ugrozila mir i (nepotrebno) izvrgnula ljude i drţave ne samo velikom trošku nego i riziku, i stvarnosti, nenadoknadivih šteta 60 , od kojih su neke i moralne štete i, po pretpostavci, povlaĉe opravdanost, a ako su moralno kardinalne, i nuţnost osude – a svega toga ne bi bilo da poraţena strana nije aktivno uĉestvovala u ratu, da nije napadala ili da se nije branila. Sa druge strane, isto to pravilo rata podrazumeva da se pobedniĉka strana ne moţe utvrditi unapred a to znaĉi da ako je pobeda prihvaćena kao konstitutivno pravilo igre onda to povlaĉi dve stvari: prvo, da pobeda „nosi pravo" i, drugo, da nije moguće unapred znati „ko je u pravu", odnosno ĉiji je predlog zakona (neprihvaćen od druge strane na osnovu bilo kog drugog pravila odlučivanja) onaj koji je zaista validan jer je faktički postao vaţeći. Kada bi to znanje bilo moguće onda bi to redukovalo rat na policijsku akciju, i poraţena strana bi bila u potpunosti kriva za sve ono rĊavo i zlo što se u ratu desilo. I ne bi to bila pobedniĉka pravda nego odgovornost za oholost 61 u donošenju pogrešne odluke kao i odgovornost za zlo u pokušaju da se nuţnost preokrene i uĉini ono što je (bilo) nemoguće. Ali postoji druga mogućnost: da se poraţeni napadaĉi i poraţeni branioci ipak razlikuju, barem u porazu ako ne i u pobedi. To ne bi nuţno ugrozilo konstitutivno pravilo, samo bi saĉuvalo jedno svojstvo aksiološke polarnosti – da negativna strana vrednosti ima bogatiju strukturu od pozitivne. Naime, pobeda bi bila potpuno apsorbovana funkcijom koju ima u konstitutivnom pravilu: da se njome odluĉuje sukob. Uostalom pobeda je cilj, poraz nije, od poraza se beţi. Ali poraz bi mogao da saĉuva i neka svojstva koja se u krajnjoj instanci ne svode potpuno na funkciju suprotnosti pobede, na njegovu ulogu u konstitutivnom pravilu, odnosno na njegovu direktnu odluĉivalaĉku funkciju. Poraz nije isti u oba od dva moguća sluĉaja: poraţeni napadaĉi, imajući napad kao predmet svog slobodnog izbora, slobodno ulaze u rizik svoje odluke i stoga snose punu odgovornost za posledice te odluke; poraz je direktna posledica njihovog izbora. 60 Troškovi, ma kako veliki bili, mogu se smatrati nadoknadivim štetama. 61 A oholost je, kao što znamo, prvi i najveći od svih smrtnih grehova, onaj greh iz koga proizlaze svi drugi grehovi. Poraţeni branioci nisu u sasvim istoj poziciji, zato što odbrana nije u istom smislu stvar slobodnog odluĉivanja. Pošto je odbrana stvar prethodno etablirane norme (unapred je doneta), onda se odluĉivanje tu svodi na naknadno preispitivanje i eventualnu izmenu te prethodno donete odluke (kao kod odustajanja od datog obećanja), sa svim normativnim implikacijama koje iz toga slede: pošto je odustajanje od odbrane kršenje prethodno donete odluke to onda samo u tom sluĉaju imamo direktne posledice sa neposrednom odgovornošću za samu odluku. Ostajanje pri odluci o odbrani daje svoje posledice koje su u rangu normalnih posledica primene zakona i te posledice nisu nezakonite, pa i kad predstavljaju poraz. Odbrana normativno štiti od nezakonitosti poraza, njeno odbacivanje (odsustvo pokušaja odbrane) ukida tu zaštitu jer ukida normativnu razliku izmeĊu odbrane i napada. Odsustvo (ozbiljnog) pokušaja odbrane povlaĉi (politiĉku i moralnu) krivicu prema svemu što normativno sadrţi prethodno stanje, i u svemu što se naknadno desi postavlja onoga ko nije branio status quo ante u poziciju onoga ko (više) nema pravo da se poziva na to stanje kao jedno zakonito stanje. Stanje koje je, pre poĉetka napada, bilo zakonito stanje gubi svoju normativnu snagu – kao da i nije bilo (tada, pre napada) zakonito. Zato je odbrana normativno nuţna: da zapreĉi da branioci postanu vrsta napadaĉa, da izgube svoj povlašćeni poloţaj. 62 Odsustvo ozbiljnog pokušaja odbrane (kroz odgovorno suoĉavanje sa stvarnim mogućnostima, ne nuţno istrajavanje na odbrani po svaku cenu [što bi bilo više od "ozbiljnog pokušaja", i potencijalno politiĉki i moralno neopravdano]) dovodi branioce u potpuno simetriĉan i ravnopravan poloţaj sa napadaĉima. 62 Ovo se izgleda desilo sa Jugoslavijom: odsustvo ozbiljnog pokušaja odbrane otvorilo je mogućnost da se ta odbrana, ĉak i u zamisli, tretira kao jedna vrsta agresije: kao predlog ili (neozbiljan) pokušaj odbrane neĉega što ne treba da se brani, neĉega što zapravo zasluţuje i treba da se napada. Odsustvo ozbiljnog i pravovremenog pokušaja odbrane pretvorilo je naknadne i neozbiljne takve pokušaje u akte agresije. To je uĉinilo da je poraz koji je usledio bio ne samo legalan nego i legitiman, što je trajno obezvredilo svaku pozitivnu vrednost koju je ono što se zove „Jugoslavija" moglo prethodno da ima, kao da je (u ozbiljnom smislu) nikada stvarno nije ni bilo. Zanimljiva implikacija jeste aura nestvarnosti koju ova logika proizvodi: da je bilo ozbiljnog pokušaja odbrane Jugoslavija bi i dalje, bez obzira što je (ponovo) razorena, bila validan projekat, moţda nerealan ali legitiman. Ovako, ĉini se da je sam taj projekat definitivno uništen odsustvom pokušaja da se on odbrani, kao nešto što nikada nije ni postojalo ili trebalo da postoji, jer taj projekat nije ĉak ni "poraţen", što se pokazalo time da nije branjen (tj. da nije ni pokušana njegova odbrana). Ali treba uoĉiti da je ova normativna asimetrija izmeĊu branilaca i napadaĉa sasvim razliĉita od unilateralne asimetrije koja se podrazumeva u teoriji pravednog rata, rata u kome se asimetrija sastoji u tome da je jedna strana „pravedna" a druga „nepravedna", nezavisno od tog ko napada a ko se brani. U suštini to je manihejski kontekst u kome pobeda proizvodi ne samo pravo nego i pravdu, stanje koje se karakteriše ne pravnom pretenzijom na univerzalnost već pretenzijom na konaĉnu i trajnu pobedu dobra nad zlom. Ako termin "pobedniĉka pravda"oznaĉava jednostranu i u suštini nepravednu kaznu koju pobednik nameće poraţenom onda se moţe uoĉiti jedna zanimljiva razlika: Pobedniĉka pravda je kada pobednik prezrivo sudi poraţenom branitelju što se branio; ali nije pobedniĉka pravda ako pobedniĉki branitelji sude poraţenim pobunjenicima ili poraţenim napadaĉima, u okviru institucija koje ĉine deo sheme prethodno postojećeg mira i uredno proklamovane zakonitosti bez rizika retroaktivnosti. 63 Brkanje ova dva tipa asimetrije, normativne koja postoji unutar urednog zakonitog poretka, i one koju podrazumeva teorija pravednog rata – da je unilateralnost ovlašćenja nezavisna od slobodno proklamovanih zakona (jer ta sloboda sa stanovišta ove teorije izgleda kao proizvoljnost) rat tretira kao sukob dve policije. Unilateralnost meĊutim podrazumeva asimetriju ovlašćenja, što teorija pravednog rata i tvrdi, ali iz pozicije epistemološke arogancije koja negira princip saznajne pogrešivosti i podrazumeva asimetriĉnu distribuciju dobih i zlih motiva (dobro i zlo ne sme i ne moţe da se meša: „iz dobra moţe proizaći samo dobro, a iz zla samo zlo" 64 ) što situaciju rata pretvara u totalni sukob: obe policije percipiraju samo sebe kao policiju a drugu stranu kao kriminalce (ili kriminalne agresore, iz pozicija onih koji su predmet napada). Da li je to zaista rešenje koje daje moralno opravdanje rata? U ĉistom vidu to bi bio, do apsurda manihejski, oblik dvostranog (obostranog) krstaškog rata (na šta neke savremene pojave donekle i liĉe), a krajnji ishod je da nema reciproĉnosti i da nema kraja do konaĉnog i totalnog istrebljenja. Pojam „pobede" u ovoj shemi, u kojoj nema granica ali ni jasne 63 V. J. Babić, "Ratni zloĉin kao zloĉin poraza", Moral i naše vreme, 2. izd. (2005), str. 188-191. 64 V. M. Veber, "Politika kao poziv", u M. Đurić, prir., Sociologija Maksa Vebera, Matica hrvatska 1964, str. 190. vizije o cilju, 65 kardinalno menja svoje znaĉenje i dobijaju jasno eshatološko znaĉenje. Rat se, sa jedne strane, kriminalizuje (ĉime obe strane pokazuju dubok prezir jedna prema drugoj), a sa druge strane, svojim eshatološkim karakterom postaj rat protiv rata, prestaje biti postupak u rešavanju sukoba već u suštini postaje projekat ĉiji je cilj konaĉno rešenje svih sukoba. 3. Kao što smo videli, pre poĉetka rata obe strane se nadaju da će izbeći nuţnost rata, ali samo napadaĉka strana ima stvarnu slobodu da to i ostvari tada, tj. pre početka. Ona moţe da odustane od napada, ako samo to hoće. Strana koja se brani nema tu mogućnost, i to se, pored ostalog, vidi i u jednoj osobini kapitulacije, naime da nije moguća kapitulacija unapred. Pre poĉetka napada napadnuta strana je u poziciji ĉekanja, poziciji koja ne obuhvata punu slobodu odluĉivanja o tome šta će biti u narednom trenutku jer je ta sloboda na drugoj strani. Ova veoma jaka karakterizacija moţe izgledati prejaka, ali će se u nastavku analize videti zašto je to, sa jedne strane, povezano sa definicijom rata (postupak odustajanja od odbrane znaĉi da rata nije ni bilo, „kapitulacija unapred" je zapravo jedini logiĉki naĉin da se rat u potpunosti izbegne, a onda i potreba za bilo kakvim ius in bello), a sa druge strane sa kljuĉnom funkcijom odbrane u konstituciji zakona koji su garant mira (mir koji se ne namerava braniti ne moţe biti izvor zakona, takav mir ne omogućava legitimnost primene zakona, tj. u njemu nema vaţećih zakona). Zato ova nada, i ţelja, da se rat izbegne, koja uvek postoji, ni za jednu stranu ne predstavlja dovoljan razlog da se odustane od rata i tako napusti cilj koji još jedino ratom moţe da se postigne. Nada je pasivna, ona je slab razlog za bilo kakvu aktivnost. Da je bilo resursa da se rat izbegne, da je sukob mogao da se reši na drugi naĉin, rata ne bi bilo, i ta nada bi bila ostvarena. Ali šta mogu sada ovi odsutni resursi, resursi kojih nema? Na koji naĉin rat moţe da se izbegne? Na pitanje je nemoguće odgovoriti zato što je ono 65 V. R. Falk, "(Re)imaging of the Global Governance", u J. Babić & P. Bojanić, World Governance, Cambridge Scholars Publishing 2010, pp. 26, 29 (naš prevod u Globalno upravljanje svetom, str. 55, 60. V. takoĊe, J. Babić "Introduction" („Uvod"), na oba mesta, p. 8, str. 32. besmisleno. Ali nije besmisleno pitati na koji naĉin je rat mogao da se izbegne? Ili, u opštoj formulaciji: Kako se moţe izbeći rat? Jedan od naĉina da se on izbegne svakako jeste da se ne proizvedu uzroci da se bude napadnut. Ali kako to postići? Kao što smo rekli, nada da se rat neće desiti, da se neće desiti da budemo napadnuti, uvek postoji ali ona sama nije dovoljna. Kao što Tukidid kaţe, nada, da bi bila efektivna i korisna, a ne štetna, zahteva resurse, raspolaganje mogućnostima da se ciljevi postignu. Štaviše, ako nije potkrepljena adekvatnim resursima, nada će imati tendenciju da proizvede samozavaravanje i ima rĊave uĉinke: „U vremenima opasnosti nada je uteha koja moţe da vas povredi i ošteti, ali ona neće biti razorna ako imate na raspolaganju obilje drugih resursa" 66 Takav resurs bi mogao biti da se postane ĉlan kluba onih koji su dovoljno moćni da ih niko ne sme napasti. U tome se sastoji ĉuveni „Dojlov zakon" (kako ga je u jednoj prilici nazvao Berli Vilkins) – da demokratske drţave ne ratuju jedna protiv druge 67 . To znaĉi ne samo da su „demokratske drţave" snaţne, već da su najsnažnije, kao što bi rekao Perikle u ĉuvenom „Pogrebnom govoru": „...boreći se na tuĊem tlu... mi napredujemo sa lakoćom i pobeĊujemo one koji brane svoje domove" 68 , tj. bolji smo u osvajanju njihove zemlje nego oni u njenoj odbrani. Dakle, ţelja i nada da se neće desiti da nas napadnu nisu resursi koji mogu da posluţe kao sredstvo za odvraćanje od napada. Drugi, i najčešći, resurs koji može potkrepiti ovu želju i efikasno poslužiti kao sredstvo odvraćanja jeste priprema za odbranu. Ova priprema ima dvostruku svrhu: da odvrati od napada i da pribavi sredstvo odbrane ako do napada ipak doĊe. Ozbiljnost i odluĉnost u nameri da se postojeći ustavnopravni sistem odbrani jeste deo zakonodavne strukture – zakonodavstvo je izraz volje, kolektivne volje – to je ono što daje ovlašćenje na konaĉnu stvarnu primenu zakona. Ako drţava nema nameru da 66 Thucydides, op. cit., 5:103. 67 Npr. u Michael Doyle, "Democratic Liberalization" i na drugim mestima. Stariji meĊu nama mogu se setiti sliĉnog utiska o neobiĉnosti onoga što se dogaĊa kada su se na reci Usuri 1956 sukobile sovjetske i kineske snage: to je proizvelo ĉuĊenje kako je moguće da se dve socijalistiĉke drţave sukobljavaju na taj naĉin. Moţe se misliti kakva su osećanja bivala proizvedena u dušama vernika kada su se hrišćanske ili muslimanske drţave po prvi put vojno sukobile. 68 Thucidides, op. cit. 2:39 brani i odbrani svoj ustav i svoje zakone onda ovlašćenje da te zakone primenjuje više nije evidentno. 69 Zato je kapitulacija unapred nemoguća iz logiĉkih i proceduralnih razloga. Logiĉkih, jer odustajanje unapred od odbrane ne bi bila kapitulacija pošto ne bi bilo strane koja moţe da kapitulira. Proceduralnih, jer je odluka da se brani status quo zapravo deo tog istog status quo. Zato u sluĉaju napada nije potrebna nikakva posebna odluka o odbrani, dok je za kapitulaciju takva odluka neophodna. Razlozi u ove dve vrste situacija su razliĉite vrste: razlozi za odbranu su naĉelni, principijelni, razlozi, zasnovani na prethodnom postojanju nekog prava (prava sadrţanog u prihvatanju postojećeg ustavnopravnog poretka) i oni su potpuno nezavisni od izgleda na uspeh u samoj odbrani. 70 Razlozi da se kapitulira su razliĉiti, oni su prudencijalni razlozi, vrsta razloga koji u procesu svog stvaranja uvek i nuţno mora da uzme u obzir i izgled na uspeh, i njihova početna validnost zavisi od postojana tog izgleda. 71 U kontekstu odbrane to povlaĉi vaţnu implikaciju: prudencijalni razlozi, kada se jednom uspostave, pošto od poĉetka i nadalje zavise od izgleda na uspeh, mogu da impliciraju opravdanost, i obavezu, kapitulacije kada je izgled za uspeh odbrane bezizgledan. Obe opcije, i kapitulacija i odbijanje kapitulacije i nastavak otpora (kao i, sledstveno, kontranapad) su onda stvar slobodnog izbora (ĉija valjanost zavisi od kvaliteta procene) a ne neke normativne nuţnosti koja dolazi iz prošlosti. Odluke ove 69 V. J. Babić, „Drţava i moral", u Moral i naše vreme, gl. 6. V. takoĊe J. Babić, "On State, Identity and Rights: Putting Identity First", International Journal for the Semiotics of Law, 25 (2012). 70 Ovde se suoĉavamo sa vaţnim pitanjem koje je, iako od velike teorijske vaţnosti, zapravo praktiĉke prirode: da li principijelni razlozi mogu biti konkluzivni i da li mogu voditi radnje, da li mogu imati motivacionu snagu. U svom tekstu "Ispravno i nuţno: Ogled o odbrani" [Filozofski godišnjak 24 (2011)], zastupao sam gledište, u kontekstu preseka dveju distinkcija, jedne izmeĊu principijelnih i prudencijalnih i druge izmeĊu normativnih i motivacionih razloga, da principijelni razlozi kao takvi ne mogu biti motivacioni već da bi takvi postali oni moraju da, kao ravnopravni, uĊu u skup prudencijalnih razloga: da nije svejedno šta će biti ishod već da, da bi stekli motivacionu snagu, mora biti vaţno da ishod bude uspešan a ne da je, da bi vaţili, naĉelno svejedno kakav će ishod biti. Tek tada, kada i sami postanu postanu prudencijalni, principijelni razlozi ulaze u stvarnu kompeticiju sa ostalim prudencijalnim razlozima, unoseći u razloţno polje snagu principa i realni kapacitet prethodno uspostavljenih vrednosti (motivacionu snagu koja je postojala da se status quo uspostavi kao vrednost). Ipak, i dalje ostaje razlika izmeĊu ovih razloga i ostalih razloga koji, sa razliĉitom snagom, ulaze u razloţno polje i determinišu odluku i stepen odluĉnosti koji je sadrţan u toj odluci na jedan razliĉit naĉin, naime da, za razliku od ostalih razloga koji svi moraju da se testiraju kao novi razlozi, principijelni razlozi funkcionišu bez potrebe (ĉak sa odreĊenim stepenom normativne zabrane da se to ĉini) za takvim testiranjem: oni moraju da se uzimaju kao već od ranije uspostavljeni i validirani. 71 Prudencijalni razlozi mogu, u procesu svog nastajanja, da se oslanjaju na razne principe (na primer razlog za pobunu, i sledstveno secesiju, moţe da se zasniva na principu samoopredeljenja), ali njihova validnost kao (dobrih) razloga inicijalno, od poĉetka, zavisi od izgleda na uspeh. vrste ne predstavljaju normativni kontinuitet već su uvek meĊu onim ireverzibilnim taĉkama nakon kojih se stvarnost menja u svim relevantnim parametrima za evaluaciju u našoj potrazi za opravdanjem (opravdanjem odluka, postupaka, aktivnosti ili praksi) koje uslede: ono što je bilo validno pre takve nepovratne taĉke nakon nje više nije. 3. 1. Razmotrimo još malo šta znaĉi ova teza da nije moguće kapitulirati unapred. Logiĉki, ima samo dva naĉina da se zamisli svet bez rata. Jedan bi bio odsustvo slobode, svet u kome bi sve bilo unapred potpuno determinisano sa nuţnošću apsolutnog determinizma, automatski, ili mehaniĉki. Mašine koje rade bez našeg prisustva mogu nam predstaviti takvu situaciju: sve ide linijom nuţnosti i nije moguće ništa promeniti. Druga mogućnost da se zamisli svet bez rata jeste svet u kome bi svaki napad bio praćen odsustvom svake odbrane i trenutnom kapitulacijom. Nema treće mogućnosti. Prvu mogućnost moţemo iskljuĉiti kao neinteresantnu i irelevantnu za naše pitanje opravdanosti rata, iz dva razloga – što iako u takvom svetu zaista ne bi bilo rata to bilo zato što u njemu ne bi bilo nikakvih postupaka, niĉega što bi odgovaralo konotaciji pojma „rat"; a zatim i zbog toga što mi ne moţemo zamisliti sebe kao neslobodne. Druga druga mogućnost, svet trenutnog kapituliranja na svaki napad, povlaĉi vaţno pitanje: koliko brzo bi to moralo da se desi? Moţemo zamisliti da napadnuta strana ţivi mirno i u nadi da neće biti napadnuta, ali sa spremnošću da se preda odmah ĉim napad usledi. Ova spremnost i pripremljenost na predaju bi išla pre neposrednog početka napada: to bi bila kapitulacija unapred. Ovo se moţe zamisliti samo u svetu u kome bi pacifizam (veoma jaka verzija pacifizma, ako pacifizam ima razliĉite verzije) bio istinska univerzalna svetska religija prihvaćena od svih. 72 72 Problem sa pacifizmom je što on zapravo nije zainteresovan za mir, kako za ono što omogućava mir (posedovanje sredstava i volje da se donese i sprovede odluka da se kontroliše buduće vreme, što je ono što mir ĉini mogućim), tako ni za bilo koju odredbu samog mira (za bilo koju odreĊenu artikulaciju distribucije moći, ono u ĉemu se mir sastoji), već samo za to da se iz njegove strukture iskljuĉi jedan od njegovih preduslova, upotreba sile. Kljuĉni problem ovde je što, ĉak i kada bi se mogla formulisati neka moralna hijerarhija koja bi to opravdavala (koja bi sili i njenoj primeni davala vrhunski moralni primat [da je to nemoguće v. moju knjigu Kant i Scheler]) taj preduslov ne moţe da se iskljuĉi: Nema naĉina da se iz Bio bi to ĉudan svet, svet u kome bi odbrana bila zabranjena ali ne i napad. Moţete protestovati: zašto ne zabraniti takoĊe i napad? Da, zašto ne? Ali – napad je već zabranjen, zar ne? Kada se napad desi to nije zato što je on dozvoljen – naprotiv, ako je dozvoljen onda takav napad više nema nikakav relevantan normativni znaĉaj, onaj znaĉaj koji daje osnovu za odbranu kao nešto što je opravdano ĉak nezavisno od izgleda na uspeh. To bi bilo kao ĉin hapšenja kriminalaca, ili „napada" na reku da se preko nje napravi most. Ali napad je moguć, i dešava se, bez obzira na to što nije „dozvoljen", kao ĉin agresije, kao neopravdani napad. Da bi nešto bilo moguće nije potrebno da bude dozvoljeno, i mi znamo da ima stvari koje su moguće iako se za njih nikako ne moţe reći da su dozvoljene (ma kako da se definiše pojam „dozvoljen": kao nešto što mi dopuštamo ili ĉak kao nešto što će, po našem mišljenju, Bog hteti da opravda). Ali se ne samo moţe nego i mora reći da su te stvari, koje nam se ne dopadaju, moguće, i stvarne kada je to sluĉaj – njihova stvarnost se ne moţe negirati na osnovu toga što su nedozvoljene, ili što bi trebalo da budu nedozvoljene. Da napad nije moguć, ne bi se ni desio, i pitanje odbrane se ne bi ni postavilo. Ne bi se ni moglo postaviti. Ali napad je oĉigledno moguć, ukupnog skupa svih sredstava za obezbeĊenje predvidivosti (ili kontrolu budućnosti) naĉelno iskljuĉi svaka mogućnost upotrebe sile – zakoni se upravo i artikulišu kao pravila upotrebe sile, i to takva pravila koja podrazumevaju monopol sprovodioca zakona na tu upotrebu. Jer, sila ili moć (i pretnja njenom primenom) jeste kljuĉni sastojak u instrumentima za kontrolu budućnosti: da bi ta kontrola uopšte bila moguća potrebno je da postoji upotrebljivo sredstvo da se ona postigne i spremnost da se donese odluka o toj upotrebi. Odsustvo bilo kog od ova dva parametra ĉini mir, kao što je sluĉaj sa bilo kojim ciljem, nemogućim. Cf. J. Babić, "Non-Culpable Ignorance and Just War Theory", Filozofija i društvo, 2/2007, takoĊe u srpskom prevodu, „Teorija pravednog rata i moralni status neizvesnosti njegovog ishoda", na Internet linku www.rastko.rs/rastko/delo/14130. Pošto su pacifisti zainteresovani samo za odsustvo nasilja, u tumaĉenju da je upotreba svake sile nasilje, oni, i mirovni pokreti zasnovani na takvoj ideji, nisu zainteresovani za uslove mira. Ovo otvara zanimljivo pitanje (koje je predmet fusnote br. 75, v.) da li je za ostvarenje mira dozvoljena upotreba svih sredstava: u jednom smislu nije, i rat se razlikuje od mira upravo po tome što su u ratu dozvoljena sredstava koja u miru nisu (tajna [zakon ne moţe biti tajan, jer onda nema pristanka i nema mogućnosti primene], lukavstvo, ignorisanje prethodno postojećih zakona, i sl.). Ali ovde se ne radi o obiĉnim ili normalnim zakonima, već o preduslovima samog postojanja mira, pre svega spremnosti na primenu zakona a to znaĉi i na njegovu odbranu. Njihovo postojanje je simptom latentnog (ali stvarnog) prisustva rata, kao stvarnosti odbrane i u miru. Mir mora da se brani, ne samo spremnošću da se to ĉini, već i podrazumevanjem da je stanje mira aktualno, uprkos mogućnostima spoljnih pretnji (jer nije moguće ne proizvesti baš nikakav razlog da se bude napadnut: sve što se postiţe moţe postati predmet mogućeg otimanja) već i zato što unutar drţava uvek moţe da se ostvari koncentracija otpora koji će se artikulisati kao druga drţava (nije moguć takav mir koji bi pobunu uĉinio nezamislivom i apsolutno nemogućom). Ono što se ovde otvara kao pitanje jeste artikulacija prirode tajnih sluţbi, koje se upravo upravo sluţe tajnom [kako im i ime kaţe], lukavstvom, i koje suspenduju zakone koji ulaze u opis normalnog ţivota, onog ţivota koji podrazumeva normalan stepen izvesnosti, kada je predvidivost budućnosti u pitanju. Funkcija tajne sluţbe nije, kao kod policije, obezbeĊenje tekuće bezbednosti – funkcija tajne sluţbe je da spreĉi pojavu druge drţave (i njenih zakona) na teritoriji prve drţave (da spreĉi napad ili pobunu). Tajna sluţba radi u miru ono što vojska radi u ratu: odrţava drţavu na okupu i brani je. i „dokaz" te mogućnosti jeste upravo to što se stvarno dešava (dokaz za to je sasvim murovski – ostenzivan, ovde se suoĉavamo sa još jednom pojavom primata fakticiteta). I samo tada, samo ako i kada, se napad desi imamo priliku da mu se suprotstavimo ili ne suprotstavimo. Postojanje obeju tih mogućnosti, i mogućnost napada i mogućnost odbrane, je stvar slobode: moţemo napasti, opravdano ili ne, „dozvoljeno" ili ne. Ta mogućnost se ne moţe zapreĉiti „nedozvoljavanjem" ili „zabranjivanjem"napada. Kapitulacija unapred je tako u suprotnosti sa pojmom mira, jer znaĉi odustajanje od onoga što se hoće, u ovom sluĉaju od onoga za šta se hoće da bude zakon, za šta se prethodno odlučilo da bude zakon. To je poraz u doslovnom smislu, prisilno predavanje svoje moći odluĉivanja (svoje slobode) nekome drugome, i ako je to unapred onda još sa retroaktivnom snagom – „unapred" ovde podrazumeva „u svakom prethodnom trenutku", što znaĉi da ta moć zapravo nikada nije ni postojala, da je uvek bila potpuni privid, jer da nije privid ukljuĉivala bi, kao i svaka druga (stvarna) odluka, neku odluĉnost i spremnost da se odluka izvrši (da se naĊu sredstva da se njen cilj ostvari, ili bar pokuša ostvariti). Doslovno uzeta, kapitulacija unapred predstavlja odustajanje unapred od pravljenja zakona i od uspostavljanja njihove pravovaljanosti u vaţećoj upotrebi. 3. 2. Ovde se suoĉavamo sa jednom vrstom striktne i neumoljive logike: napad se uobiĉajeno smatra za stvar izbora a odbrana za stvar nuţde. U situaciji nakon što je neki napad zapoĉeo on se, barem od onih koji su napadnuti, mora uzimati kao puka ĉinjenica, kao nešto što se prosto dešava: oni nisu odluĉili da budu napadnuti, i sada se suoĉavaju sa pitanjem šta da rade – da li da se brane ili ne. Napad, koji je bio predmet tuĊeg izbora i odluke, sada je svršena ĉinjenica a ne nešto o ĉijem se postojanju odluĉuje. Odluka koja je osnov postojanja napada je nešto što je već napravljeno, napadnuta strana, koja nije bila uĉesnik u procesu donošenja odluke, nalazeći se pred tvrdom ĉinjenicom napada u prvi mah nema nikakav izbor osim da napad tretira kao svršenu ĉinjenicu, sa jednom apriornošću koju nije moguće negirati poricanjem ili ignorisanjem. 73 U meri u kojoj napadnuta strana nije konstitutivno uĉestvovala u donošenju odluke da bude napadnuta ona ne moţe izbeći nuţnost suoĉavanja sa ĉinjenicom napada kao neĉega za nju neizbeţivog, neĉega što joj se „dešava" (zapravo u istom smislu u kome je to sluĉaj i za pojedince koji o tome nisu odluĉivali, niti su mogli da odluĉuju). Naravno, bilo bi bolje da se napad nije desio, i zacelo ima mnogo mogućnosti da se barem pokuša spreĉiti da se on stvarno dogodi. MeĊutim, nikako nije moguće ograniĉiti opseg mogućih razloga da se bude napadnut samo na one koji se mogu spreĉiti ili ukloniti kooperativnim ili pomirljivim ponašanjem potencijalnih meta napada, i u nekom obimu je to sasvim izvan domena bilo ĉega što je napadnuti mogao da uradi. Uprkos ĉinjenici da su mnoge stvari pre napada mogle biti stvar pregovaranja ili saglasnosti, mnoge nisu. Iako je moguće uraditi dosta da se ne doĊe u poziciju mete za napad u principu nije moguće spreĉiti da drugi formira razloge i donese odluku o napadu uprkos svemu što je napadnuti uĉinio da to spreĉi (ili upravo zbog toga). 74 Zato odbrana prima facie nije stvar odluke. Pretpostaviti da ne smemo ni pokušati da se branimo implicira mehaniĉku poslušnost naĉelu zabrane odbrane, a ne odluku da se predamo: ako je u pitanju odluka onda suprotna mogućnost mora biti realno moguća (ĉak i ako ta mogućnost na kraju nije izabrana). Ako se setimo da je jedini naĉin da „ukinemo" rat (u smislu da ga uĉinimo nemogućim) to da se kapitulira unapred, što je ekvivalentno klauzuli zabrane odbrane, dolazimo na ĉudno mesto: rat više nije moguć zato što je odbrana zabranjena, a bez odbrane nema rata. Napad se ne uzima u obzir niti pominje, ĉak i ako se desi. 73 Ova apriornost ĉini napad tvrdom institucionalnom ĉinjenicom, dogaĊajem. Ako bi se napad mogao otkloniti pukim ignorisanjem onda bi to, kao što je reĉeno gore, bio i najbolji i obavezni vid odbrane – ali cena takve "ontologije" bila bi ogromna: postojanje napada bi postalo predmet izbora ne samo za napadaĉe već i za one koji su napadnuti. Da li to onda znaĉi da napadaĉ, kada se odluĉuje za napad, pretpostavlja da napadnuti jedva ĉeka da bude napadnut, ne da bi se odbranio (tako što bi napad uklonio ignorisanjem) već da bi se brţe-bolje predao?! Ali šta bi u takvom svetu onda konaĉno bila ĉinjenica? 74 Upor. I. Kant, 5:28 (Kritika praktičkog uma, BIGZ, Beograd 1979, str. 50): saglasnost oko cilja i sredstava moţe da bude ĉak i izvor sukoba, jer taj cilj moţe u doslovnom i numeriĉkom smislu biti jedan i isti pa "nastaje harmonija sliĉna onoj koju opisuje ona podrugljiva pesma o duševnom skladu dvoje braĉnih drugova koji se meĊusobno upropaštavaju: O divotna harmonijo, što on hoće, hoće i ona, i tako dalje, ili ono što se priĉa o obećanju kralja Fransoa Prvog caru Karlu Petom: što moj brat Karlo hoće da ima (Milano), to i ja hoću da imam"; upor. J. Babić, "Sreća i moral", Filozofski godišnjak, 20/2007, str. 137. 3. 3. Stvarnost nam tako obezbeĊuje blizak susret sa jednim od njenih neobiĉnih vidova: rat je per definitionem privremeno stanje stvari koje treba da se završi, a mir je stanje stvari koje treba da traje – tako je na normativnom planu. Na ontološkom planu, meĊutim, pozicije su obrnute: mir je privremena artikulacija društvene i politiĉke moći – distribucija i struktura te moći (artikulisana kroz zakone kao sheme dugotrajno „zamrznute" kolektivne volje), koja će pre ili kasnije postati nepraviĉna i nepodnošljiva, ili na neki drugi naĉin ugroţena akumulacijiom razlika i promena u okviru ili izvan te strukture. Mir je nuţno krhak, fragilan, i mora aktivno da se brani, i silom ako je potrebno. Mir zahteva napor da bi bio saĉuvan. MeĊutim, izgledi odbrane su neizvesni i promenljivi. Taj napor nije spontan i nije stvar inercije, nije deo prirodne stvarnosti, nego je stvar odluke i stepena odluĉnosti u izvršavanju te odluke, i to iz dva razloga koji su suprotni jedan drugom. Prvo, zato što što je u zakone ugraĊena odluka (ĉinjenica da zakoni moraju da se donesu, da mogu biti razliĉiti, i da mogu da se menjaju), i drugo, suprotno ovom temporalnom karakteru zakona, ĉinjenica da zakoni moraju da se uzmu kao da su „večni" (sub specie aeternitatis), ili „zamrznuti" i normativno konstantni a ne stvar tekućeg odluĉivanja (zakoni moraju, da bi mogli da se primenjuju, da vaţe nezavisno od stanja trenutne volje onih koji ih primenjuju i onih na koje se primenjuju. Obe volje meĊutim zadrţavaju faktičku moć da odluĉe, sasvim slobodno, da li će slediti zakon ili ne, i mogu da ga prekrše. Ali da vi važili zakoni moraju da pretenduju na nepromenljivost, i ta nepromenjivost mora da bude normativno kategoriĉna sve dok se sam zakon ne promeni – njegovo vaţenje normativno ne zavisi od njegove primene. Otuda, oĉuvanje mira, i svi napori da se on postigne i oĉuva, u nekom trenutku nuţno postaju neubedljivi i bez uĉinka. Zato je mir, ontološki, iznutra, privremen. Promene se akumulišu dok se ne izartikuliše neki novi i razliĉit mir, koji, naroĉito ako su brzina promena i nestrpljenje da se uspostavi razlika u odnosu na prethodno stanje veliki, mora da se postigne kroz sukobe. Samo je pitanje da li će se ti sukobi razrešiti na manje ili više miran, nenasilan, naĉin. Rat, sa druge strane, uprkos normativno definisanoj privremenosti, jeste latentno uvek tu: kao vrsta energije da se sukobi reše na bilo koji naĉin koji je potreban da se doĊe do rešenja. U tom smislu rat je uvek indikator slabosti: indikator da nije bilo dovoljno snage da se sukob izbegne, na prvom mestu, i, na drugom mestu, slabosti da se taj sukob reši brzo i efikasno bez nasilja, na miran naĉin. Rat je neuspeh u naporu da se odrţi mir. Ako mir nije dovoljno jak, onda je rat uvek tu, uvek na raspolaganju, latentno ĉekajući da „izbije". MeĊutim, uvek je moguće da neki sukob ne moţe uopšte da se reši u skladu sa naĉelima na kojima je formiran neki odreĊeni mir, ili, još vaţnije, da su sama ta naĉela stavljena u pitanje i da ne mogu (više) da pomognu u onome za šta su napravljena. U takvoj situaciji moguće je da nova percepcija (ili prosto neka razliĉita percepcija u datim okolnostima) o tome šta je pravedno i praviĉno proizvede ideju o priuštivim sredstvima da se taj sukob ipak reši. Moţemo pretpostaviti da se mnogi sukobi zaista rešavaju na ovaj naĉin, tj. ne na osnovu valjanih razloga koji se formulišu u okviru vaţeće sheme odluĉivanja nego na osnovu pretnje fiziĉkom prinudom, ili mogućnosti da se efikasno potegne neka druga uverljiva pretnja. Predrasude i ideologije deluju na ovaj drugi naĉin, pretnjom i bez pozivanja na razloge, i deluju veoma efikasno – ućutkivanjem, potiskivanjem, suzbijanjem, apsorbovanjem ili amortizacijom sukoba. Ali se moţe desiti da nema na raspolaganju takvih sredstava (a da se uverljivost „legitimnih" razloga istopila), ili da ta sredstava nisu dovoljno efikasna, pa konflikt eskalira i nastavlja da raste. Takav konflikt moţe da raste do taĉke poĉetka rata, kao procesa u kome nema, kao u upotrebi razloga ili i pretnje, kontrole budućeg vremena. Umesto toga imamo neizvesnost u kojoj će napor da se upotrebe sva sredstva ukljuĉujući i fizičku silu, lukavstvo, kao i sreća i slučajne kombinacije okolnosti u koje se uĊe, kreirati jedan okvir ili kontekst delanja 75 u kome sukob treba da se reši tako da će jedan ili neki od sukobljenih ciljeva da se ostvari tako što će se blokirati mogućnost da se ostvari onaj drugi. 75 Taj kontekst ukljuĉuje upotrebu svih sredstava – tu spada i fiziĉka sila, lukavstvo, sluĉajne kombinacije okolnosti, koje normalno ne ulaze u mogući okvir delanja i svakako ne ĉine okvir ili kontekst normalnog ţivota: koliko god bio u skladu sa uslovima slobode i uvek stvarno moguć rat nije normalno stanje ţivota. Normalno stanje ţivota podrazumeva visok stepen izvesnosti u tekućem planiranju a za to je potreban 3. 4 U takvoj situaciji kljuĉni momenat jeste da li postoji ireverzibilna tačka nakon koje sukob izlazi iz okvira normalne kontrole instrumenata rešenja tog sukoba. Zakoni, obiĉaji, uspostavljena oĉekivanja, i sve ono što se uzima za oĉigledno (pristojnost, moda, i sl.) i obezbeĊuje normativno i faktiĉko predviĊanje te omogućuje da se sukob reši u okviru uspostavljenih prihvaćenih shema primenom pravila za njihovo rešavanje, bez neizvesnosti o normativnom ishodu, prestaju da funkcionišu, ili bar više ne funkcionišu tako da daju definisanu predvidivost i mogućnost planiranja koji su neophodni za normalan ţivot. Nakon što se ova ireverzibilna taĉka preĊe nema više ni faktiĉke ni normativne izvesnosti o ishodu sukoba, kao što nema ni ostalih instrumenata za urednu kontrolu budućeg vremena. U ratu nema rokova. Prisustvo ove ireverzibilne, nepovratne, taĉke definiše rat: nakon te taĉke, u kojoj je mir prestao da postoji, svi instrumenti za regulaciju ţivota (za validnost oĉekivanja, mogućnost planiranja, bezbednost, itd.) zamenjuju se jedinstvenim instrumentom koji, kroz rešenje sukoba koji ne moţe drugaĉije da se reši, ima za cilj ili da restaurira stari mir ili da uspostavi neki novi mir. Ali vreme za realizaciju tog cilja ne moţe da se unapred odredi niti kontroliše. Iako rat ne moţe da se percipira kao stalno, normalno, stanje stvari već mora da se percipira kao privremeno stanje koje treba da se završi, ova tenzija izmeĊu faktiĉke nemogućnosti njegovog unapred definisanog vremenskog ograniĉenja i ove normativne nuţnosti da se stanje rata završi proizvodi stanje potpune neizvesnosti o normativnom rezultatu, o tome ko će biti pobednik. I ma koliko dugo trajao on nikada ne moţe dobiti normativni status normalnog redovnog stanja ţivota u slobodi. U tom smislu rat je nedvosmisleno privremeno stanje stvari, i nešto što tokom celog svog trajanja teţi da minimum tekuće predvidivosti koji daleko nadilazi svaku moguću predvidivost u ratu. Normalno stanje ţivota je mir. postane prošlost. 76 Ĉak i u periodima najveće neizvesnosti o njegovom trajanju nikada se ne podrazumeva, kao što je to sluĉaj kod mira, da je to stanje koje će trajati zauvek. Rat nije normalno stanje i u njemu ţivot, njegovo glavno svojstvo da je to delatnost postavljanja ciljeva i pokušaja njihove realizacije, iako i dalje funkcioniše u svom prvom delu (slobodna delatnost postavljanja ciljeva, ovaj deo je u ratu zapravo virtuelno neograniĉen), ipak u svom drugom delu, da te ciljeve treba realizovati i da je kvalitet i normalnost ţivota zavisan od solidnosti pretpostavke da se postavljeni (legitimni) ciljevi zaista mogu ostvariti, da imaju stvarnu šansu da se ostvare, taj deo ţivota u ratu zapravo nema nikakvo ni faktiĉko ni normativno pokriće. Faktiĉko zbog ekstremne neizvesnosti o tome da li će realizacija ijednog cilja da se dovede do kraja, normativno što se u nemogućnosti znanja o ishodu ne moţe znati koji je cilj zapravo legitiman, jer je upravo to jedan od glavnih parametara sukoba. Rat je stanje normativne neizvesnosti, stanje suspenzije normalnog zakonskog stanja kroz suspenziju ili normativno odlaganje vaţenja mnogih zakona, i kroz promenu sistema vaţećih oĉekivanja u kome nema one izvesnosti koja je pretpostavka normalnosti ţivota. Ali ovo odsustvo zakonski definisanih oĉekivanja, kao i odsustvo rokova, jeste indikator totalne slobode koja postoji kada zakoni još nisu odreĊeni nego će se oni tek artikulisati kada se proĊe kroz drugu ireverzibilnu taĉku koja definiše rat, a to je taĉka njegovog kraja, taĉka koja se završava pobedom jedne i porazom druge strane. Ovo stanje totalne slobode koju predstavlja rat, prirodno stanje u hobsovskom smislu, jeste jedno utoĉište iz ćorsokaka svakog mira kada on postane nedostatan ili kada se istroši. To stanje, latentno, uvek postoji, i ĉeka da, kao erupcija divlje slobode, izbije kada kontrola mira dovoljno popusti. Izlazak iz tog stanja, ponovno postizanje mira, jeste zapravo pobeda jednog od dva, ili jednog od više „predloga" za to šta će biti novi zakon (nakon poĉetka rata nastaje otvoreno polje za konstituciju novog zakona, ukljuĉujući i to da njegova konaĉna forma po pravilu ne moţe unapred da se jasno odredi), što tekućoj neizvesnosti i odsustvu rokova dodaje neizvesnost o tome šta će zaista biti zakonito 76 To se jasno vidi npr. u nemogućnosti da se slave budući ratovi (njihov ishod se ne zna) kao što se rutinski slave prošli ratovi. V. J. Babić „Non-Culpable Ignorance and Just War Theory, Filozofija i društvo, 2/2007, str. 59; v. takoĊe u srpskom prevodu, „Teorija pravednog rata i moralni status neizvesnosti njegovog ishoda", na Internet linku www.rastko.rs/rastko/delo/14130. nakon što se rat završi. Pobeda definiše vreme nakon završetka rata, ona daje novu normativnu realnost, ona je konačna odluka o tome šta jeste zakon. 3. 5 Svojstvo pobede da predstavlja odluku (kao i kod svake druge odluke do koje se dolazi kada se savladaju otpori koji joj stoje na putu) jeste posebno vaţan moment jer se odnosi na obe, odnosno sve, strane u ratu (i oko njega): pobeda je ono što je odluka svih, i poraţenih a ne samo pobednika. 77 I ona artikuliše novo stanje stvari za obe strane. Oni koji pobede će, ili veruju da će, uţivati u svojoj pobedi, a oni koji izgube moraće da se prilagode, ako preţive i opstanu. Ali poraţeni neće, ne mogu, preţiveti netaknuti, 78 što je zapravo (ako su poraţeni branioci a ne napadaĉi) bio njihov razlog da brane status quo ante (braneći prethodno stanje poraţeni branitelji su se borili protiv promene koja je došla), i ova nemogućnost ĉini suštinu poraza 79 . Rezultat poraza je da poraţeni mora da se promeni. 80 Ta promena moţe biti i za njihovo dobro, ali to svakako nije onakva vrsta dobra kakvo su postigli pobednici. To dobro je nametnuto, nije slobodno izabrano, nije predmet slobodno postavljenog cilja, što je u suprotnosti sa naĉinom na koji se uopšte konstituiše vrednost dobra, 81 i zato će se to dobro prima facie od strane poraţenog doţiveti kao gubitak a ne kao dobitak (uz već ostvareni gubitak koji su poraţeni, po pretpostavci kao i pobednici, već platili u toku rata). 77 Kao što je i pobeda na izborima odluka svih koji su u njemu uĉestvovali, kako onih koji su glasali za opciju koja je pobedila tako i onih koji su glasali protiv nje – ali su je svojim ĉinom glasanja legitimizovali kao opšteprihvaćenu. 78 Ni pobednici neće preţiveti netaknuti, nova sloboda da odluĉuju o drugima povlaĉi kardinalno novu situaciju koja, bez obzira na to kako pobednik iskoristi svoju pobedu (i da li uspe da se moralno uzdigne na nivo odgovornosti koji svaka pobeda podrazumeva). Nije u pitanju samo milost prema poraţenom, već, još više, mogućnost odupiranja iskušenju pobedniĉke arogancije koja pobednika moţe i potpuno moralno uništiti ako nije u stanju da zadrţi elementarnu samokontrolu (npr. ako smatra da ima pravo da kaţnjava poraţenog zato što je izgubio rat, ili da mu postavlja uslov bezuslovne predaje što onemogućava valjanu kapitulaciju i stvarni završetak rata). V. I. Kant, Metafizika morala, 6:347. 79 Poraz napadaĉa otuda nije pravi poraz, već više neka normalizacija prethodnog stanja. 80 Granica opravdanja svake takve promene jeste meĊutim opstanak identiteta svih strana u sukobu i mogućnost obnove jezgra vrednosnog sistema koji konstituiše taj identitet: poraţeni ne sme da se uništi. Ta granica definiše u isto vreme osnov moralne, i pravne, obaveze kapitulacije i moralne i pravne uslove koje kapitulacija mora da zadovolji. O tome v. J. Babić, "Ispravno i nuţno: Ogled o odbrani", Filozofski godišnjak 24 (2011), fn. 10, str. 137. 81 V. o ovome, J. Babić, „Tumaĉenje i vrednovanje", Theoria 4/2011, str. 12-13. Kraj rata zato nije jednostavna stvar, kako to priţeljkuju pobednici. Oni, manihejski, ţele da pobedom zakuju vreme, ali pobeda, ma koliko bila jedna nepovratna taĉka u vremenu koja striktno definiše vreme pre i vreme posle te taĉke, ipak i sama ulazi u vreme koje nakon nje dalje teĉe i naslanja se, kao što i treba da se naslanja, na ukupno vreme pre te taĉke, a ne samo na vreme izmeĊu poĉetka i kraja rata (kao da u ratu nastaje sve što nakon rata postoji, jedna vrsta kreacionizma koju stalno iznova vidimo nakon mnogih savremenih ratova 82 ). Rat jeste vreme koje je normativno izdvojeno iz kontinuiteta toka vremena (kroz one dve ireverzibilne taĉke na poĉetku i na kraju), ali to vreme ipak jeste jedan period vremena, nije neko drugaĉije vreme niti nešto vanvremeno. Deo suštine privremenosti kao vaţnog parametra u definiciji rata (da je to stanje koje treba da proĊe) spada ovde: u normativnom smislu novo stanje, i novo vreme, mora da se veţe za stanje pre rata, inaĉe se ne moţe reći da je rat bio privremen – nego da još uvek traje, kroz kardinalnu posledicu koju je proizveo 83 . Rezultat rata mora biti promena, ali ta promena, ma koliko radikalna, ne bi smela da bude kardinalna, da bude takva da se uništi mogućnost obnove svih zaraćenih strana, već da se, umesto toga, pristupi totalnoj zameni stare stvarnosti nekom novom stvarnošću u kojoj za one koji su ušli u rat više nema mesta. Kaţem „za one koji su ušli u rat" a ne „za neke od onih koji su ušli u rat" zato što ovako kardinalna promena mora kardinalno promeniti i pobednika a ne samo poraţenog, i da od njega napravi nešto što se suštinski razlikuje od one strane koja je ušla u rat koji je mogla izgubiti: pobednik rizikuje da postane apsolutni vanvremenski gospodar smisla i sudija u svojoj stvari, razarajući tako pretpostavke one inicijalne jednakosti koja je bila uslov slobode da se u rat uopšte uĊe. 82 Godine 1987. sam u Oksfordu razgovarao sa ĉovekom koji je 1948. godine bio visoki ĉinovnik britanske uprave nad Palestinom. Prethodne, 1986. godine, taj ĉovek je po prvi put ponovo posetio te krajeve. Najjaĉi utisak koji je tamo stekao bio je da ljudi u Izraelu nekako misle da je sve što tamo postoji nastalo 1948-e ili kasnije. Utisak je bio toliko jak da je nekoliko puta ponovio kako je ljudima sa kojima je razgovarao u Izraelu nervozno rekao da je neki drvored, pored koga su šetali, posaĊen dok je on bio tamo, tj. dok Izrael još nije postojao, tj. da taj drvored nije nastao posle 1948. Mnogi od nas, pod uslovom da su dovoljno stari, mogu se setiti da je vreme pre Drugog svetskog rata bilo pokriveno koprenom nestvarnosti, tako gustom da je i vreme rata izgledalo realnije od onog vremena koje mu je prethodilo. Moţemo misliti kako sada vreme socijalizma izgleda nestvarno (bilo doslovno, bilo idealizovano iskrivljeno) onima ĉiji se ţivot artikulisao posle naših poslednjih graĊanskih ratova. 83 Moţda je kardinalnost posledica Drugog svetskog rata u Jugoslaviji proizvela ovaj doţivljaj da je prva Jugoslavija nešto nestvarno – ne samo da je prošla nego da nikada i nije bila "prava" stvarnost. U dugom toku socijalistiĉke Jugoslavije sadrţaj Drugog svetskog rata bio je daleko prisutniji, stvarniji i efektivno uĉinkovitiji od bilo ĉega što se desilo pre 1941. Rat je bio stalno prisutni deo nove stvarnosti. Obe strane treba da budu svesne ove ĉinjenice, i da je iskreno prihvate, kao što su, na poĉetku rata, iskreno prihvatile da pobeda bude kraj rata. Zato je utvrĊivanje krivice, nakon rata za rat koji je završen, politiĉki i moralno tako sumnjiva stvar. Ili, kao što kaţe Maks Veber u svom ĉlanku „Politika kao poziv": „Umesto da kao neke babe nakon rata tragaju za „krivcem" – u situaciji u kojoj je organizacija društva proizvedena ratom – svako ko ima muški stav i samokontrolu reći će neprijatelju: ‟Izgubili smo rat. Vi ste pobedili. To je sada gotovo. Hajde da sada vidimo koje zakljuĉke moramo izvesti u pogledu objektivnih interesa i šta je glavna stvar u pogledu odgovornosti za budućnost, što je u najvećoj meri zadatak pobednika‟. Bilo šta drugo je nedostojno i vratiće se kao bumerang". A zatim nastavlja: „Nacija će oprostiti ako su njeni interesi oštećeni, ali nijedna nacija ne oprašta ako je njena ĉast povreĊena, naroĉito ako se to ĉini sa zatucanim fanatiĉnim moralizmom. Svaki novi dokument koji doĊe na svetlo dana oţiveće, i nakon mnogo decenija, nedostojanstvene ţalopojke, mrţnju i nipodaštavanje, umesto da se dopusti da se rat na svom kraju sahrani, barem moralno". 84 4 Svaki mir je ograniĉen u vremenu i mora da se koriguje i popravi s vremena na vreme. Većina tih popravki dešava se u okviru definisanih procedura unutar strukture mira (u skladu sa u tom trenutku vaţećim zakonima), ali tu je uvek i ĉista i sirova sloboda kao konaĉan lek i kao krajnji izvor racionalnog ţivota, ţivota kao poduhvata koji se sastoji u postavljanju ciljeva i pokušavanju da se ti ciljevi ostvare. Rat koji, kao mogućnost, proizlazi iz ove ĉiste i sirove slobode je otuda ma koliko latentna ipak uvek realna mogućnost – obiĉno vrlo skupa i ponekad izbeţiva, uvek ruţna i nemoralna opcija, u nekom smislu ĉak apsurdna, ali uvek takoĊe realna i u nekim okolnostima ne samo pogodna za rešenje sukoba koji moţda drugaĉije teško moţe ili uopšte ne moţe da se reši, već i neizbeţiva kao jedini naĉin odbrane. 84 Max Weber, "Politics as Vocation", u: M. Weber, From Max Weber, Oxford UP, 1958, p. 118. V. takoĊe, M. Veber, "Politika kao poziv", u V. Gligorov, prir. Kritika kolektivizma, Filip Višnjić, Beograd 1988, str. 88. Svojstvo privremenosti koju rat (ne kao latentna mogućnost nego kao stvarni rat) ima, omogućava da rat bude i veoma kratak ali to ne menja prirodu nijedne od ovih dveju ireverzibilnih taĉaka – nakon poĉetka rata normalno stanje i vaţeći zakoni su suspendovani i zamenjeni skupom racionalnih oĉekivalaĉkih shema karakteristiĉnih za prirodno stanje (što omogućava da se, ako se sledi politiĉka odgovornost, kapitulira na vreme i bez suvišnog gubitka, mada nekog gubitka mora biti), a nakon kraja rata artikulacija mira više nije ista, i onda ni svet u kome se ţivi više nije isti već je drugaĉiji. Moć ovih ireverzibilnih taĉaka je ogromna, u svakoj od njih svet se kardinalno menja. Ţivot za vreme rata taĉno je onakav kako ga je Hobs opisao 85 , a ţivot posle rata je drugaĉiji, za poraţene radikalno drugaĉiji. Ovo je vaţno zato što postojanje i artikulacija odgovornosti zavisi od lokacije unutar ove sheme. Okvir i priroda mogućeg odluĉivanja kardinalno se menja (u nekom smislu se ograniĉava, u nekom drugom smislu se proširuje) nakon svake od ovih taĉaka; kao što smo videli nakon svake od njih se menja ono što je moguće i što je nemoguće uĉiniti ili izbeći. Ova promena ima za posledicu da nešto što je bilo u domenu slobode odluĉivanja, i što nakon odluke postaje aktivnost, posle ireverzibilnih taĉaka postaje stanje, postaje nešto što nije više samo deo ljudske prakse, kako se rat uobiĉajeno zamišlja, i postaje delimiĉno ĉista pojava, nešto što se dešava, nešto što je pretpostavka za realnost svakog odluĉivanja nakon te taĉke. Neuzimanje u obzir ove ĉinjenice ignoriše razliku izmeĊu ţelje i htenja, izmeĊu zamišljanja i postupanja, izmeĊu maštanja i odgovornosti 86 . 4. 1. Vaţno je naglasiti da sama ireverzibilna taĉka u potpunosti zavisi od postupaka i dogaĊaja koji su se desili ranije. 87 To se pre svega odnosi na postupke i dogaĊaje u 85 V. Hobbes, T.h. 1996. Leviathan, ed. by J. C. A. Gaskin, p. 84: "U tom stanju nema mesta za marljivost zbog neizvesnosti njene plodnosti, i zato nema nikakve kulture na zemlji; nikakve plovidbe niti dobara koji bi se uvezli preko mora; nikakve izgradnje; nikakvih sredstava kretanja....; nikakvog znanja....; pa je ţivot u takvom stanju usamljeniĉki, bedan, jadan, skotski i kratak". 86 O razlici izmeĊu "ţeleti" i "hteti" v. moj pomenuti ĉlanak "Tumaĉenje i vrednovanje". 87 Kaţem „desili" i za postupke i za dogaĊaje, jer postupci, da bi bili stvarni a ne tek samo puka zamisao o njima, moraju da se „dese" u vremenu (a razlozi koji ih konstituišu moraju da postanu stvarni uzroci u politiĉkoj sferi (i u izvesnom smislu, ako se termin „politiĉko" primereno definiše kao sve ono što se tiĉe i drugih a ne samo akterâ koji su direktno ukljuĉeni 88 , samo na takve, tj. politiĉke, postupke i dogaĊaje 89 ). Ovde spada širok spektar aktivnosti: istorija aktivnog (politiĉkog) zauzimanja stava, iznošenje mišljenja i davanje izjava, preuzimanje obaveza, istorija celokupne prethodne politiĉke aktivnosti. Konaĉna odluka (da se uĊe u rat, ili da se kapitulira) dolazi skoro kao prirodan dogaĊaj: kao nešto što, kada se gleda retroaktivno, uvek izgleda neizbeţno i praktiĉki nuţno. (A i trebalo bi da tako bude, inaĉe imamo nepotrebno i besmisleno ratovanje radi ratovanja, kao da je rat sam sebi svrha, bez cilja koji treba da bude artikulisan u pobedi). Tako da u izvesnom smislu obe „odluke" predstavljaju taĉke kardinalnog suţenja opsega mogućeg odluĉivanja (odbrana je normativno nuţna, kapitulacija takoĊe), u taĉki u kojoj nijedna druga odluka i nije (više) moguća. To znaĉi da je odluka do koje je trebalo doći već bila artikulisana i u stvarnosti postala svršen ĉin u nekom ranijem trenutku, pre nego što je objavljena i zvaniĉno prihvaćena. To je trenutak u kome je postalo nemoguće odluĉiti drugaĉije nego što je zatim objavljeno. Objava je artikulacija prethodno uspostavljene stvarnosti. Kada je u pitanju poĉetak rata, to je trenutak kada je postalo nemoguće izbeći odluku da se rat prihvati kao rešenje sukoba, kao pravilo odluĉivanja u postizanju tog rešenja, i u tom trenutku više ni najviše vlasti nemaju stvarnu moć da „zaustave" rat. Kada je kraj rata u pitanju, to znaĉi da se stiglo do pobede a pobeda je odluka do koje je trebalo stići da je ta odluka u tom trenutku konaĉno i nepovratno artikulisana, da je ona jedna (institucionalna) ĉinjenica i da je postala fait accompli, nešto što u izvesnom smislu treba samo konstatovati. Ovo ima veoma vaţan uĉinak na pitanje odgovornosti za postupke koji će uslediti nakon tih taĉaka. Posle poĉetka rata više nije moguće oĉekivati zaštitu zakona u prostorno-vremenskom kontinuumu). V. o ovome više u mojim tekstovima „Etika i moral", Theoria 2/2008 i "Sreća i moral" Filozofski godišnjak, 20/2007. 88 O razlici izmeĊu postupaka koji se tiĉu samo delatnika i postupaka koji se tiĉu i drugih a ne samo delatnika, v. moj ĉlanak "Self-Regarding / Other-Regarding Acts: Some Remarks", Prolegomena 2/2006. 89 Pojam politiĉkog dogaĊaja, uzet striktno faktuelno, odnosi se na kauzalnu moć nekog dogaĊaja koji moţe biti i potpuno prirodni dogaĊaj (potpuno nezavisan od svake ljudske delatnosti, npr. neki zemljotres) da proizvede uĉinke od politiĉke i istorijske vaţnosti. V. "Moral i naše vreme", u Moral i naše vreme, fn. br. 95, str. 112 (izd. 2005). obezbeĊenju predvidivosti u realizaciji uspostavljenih oĉekivanja (sam domen uspostavljenih oĉekivanja se drastiĉno suţava), i odbrana stupa na scenu dajući pun kapacitet opravdalaĉkih razloga da se ĉini ono što inaĉe nije dozvoljeno da se ĉini, da se imaju „prava" koja se normalno ne mogu imati. Posle kapitulacije ratni „zakoni" više ne „vaţe" i više nije dozvoljeno ĉiniti, ni za pobednika, ono što je bilo dozvoljeno ranije. Artikulacija odgovornosti se menja zato što se okvir mogućeg, a onda i dopuštenog i zabranjenog, menja, i ovaj okvir postaje jedna tvrda ĉinjenica koja mora da se uzme u obzir u vrednovanju postupaka koji se ĉine ili ne ĉine. Jedna od najvaţnijih posledica aktiviranja ireverzibilne taĉke poĉetka rata jeste uspostavljanje kardinalne razlike u tipu odgovornosti za rat i u ratu. Ireverzibilnost taĉke poĉetka rata 90 ĉini nuţnom distinkciju ius ad bellum/ius in bello. Kada rat jednom poĉne onda više nema praktiĉnog smisla pitati zašto je poĉeo već se mora odluĉiti da se radi pod pretpostavkom da je on tu, da je to sada stvarnost (kao i svaka druga stvarnost), i da smo u toj stvarnosti. To da nije moralo tako da bude više nije relevantno. A na bojnom polju nastupa situacija „on ili ja", koja nema direktne veze ni sa uzrocima rata a kamoli sa razlozima zašto su ti uzroci nastali. Ali tu se suoĉavamo sa vaţnim moralnim problemom: kao oblik odluĉivanja, bez obzira na to što spada u domen slobode, rat ne moţe da se tretira kao nuţan. On je postao nuţan proizvodnjom uzroka nerešivog (na drugi naĉin) sukoba, ali ne vidi se da je neizostavno bilo nuţno da se taj sukob „odgaji", da se uzroci koji ga ispostavljaju kao stvarnu i normativnu nuţnost stvarno i pojave (da se dopusti da se oni pojave). Ireverzibilnost taĉke poĉetka ĉini rat vrstom stvarnosti koja determiniše, i uspostavlja razliku za odgovornost za postupke proizvodnje rata (pre te taĉke) od odgovornosti za postupke u ratu (nakon te taĉke). Nemogućnost prekida rata ĉini uĉesnike u njemu u izvesnom smislu zarobljenicima ove stvarnosti (kao što smo svi mi i inaĉe zarobljeni u stvarnosti u kojoj ţivimo, ma kolika bila moć naše imaginacije da 90 Poĉetak rata, ĉini se, radikalnije menja stvarnost nego njegov kraj, moţda i zato što bi kraj trebalo da, bez obzira na sve razlike koje uvodi, predstavlja neku vezu sa normativnom stvarnošću od pre rata (naroĉito kada je u pitanju oĉuvanje kolektivnog politiĉkog identiteta strana u ratu). To je moţda razlog zašto je lakše zapoĉeti rat nego ga završiti: kada jednom poĉne onda ga više nije moguće zaustaviti (do pobede ili poraza), nije moguće prosto stati i podrazumevati da nije ni poĉeo. Rat se ne moţe prekinuti; on se moţe skratiti ili produţiti, ali zaustavljanje rata nije u domenu slobodnog odluĉivanja (kao što je, moţda, bilo to da se u njega i ne uĊe). zamislimo neku drugu stvarnost: sve što moţemo postići u ţivotu ograniĉeno je na skup realnih mogućnosti u našoj niši stvarnosti). To što je sama ta stvarnost proizvedena slobodnom odlukom ne menja ĉinjenicu da ona, ta stvarnost, ispostavlja determinaciju mogućih postupaka koja determiniše i mogućnost njihovog opravdanja, čineći učesnike u ratu načelno neodgovornim za sam rat i menjajući oblik njihove odgovornosti za ono što čine. 4. 2. Kategorija odbrane, koja bi trebalo da predstavlja jedino opravdanje za rat, ovde ne moţe ništa pomoći, jer je njena opravdavalaĉka moć već istrošena u opravdanju da se rat prihvati kao rešenje sukoba (umesto da se odmah kapitulira). Ono ĉemu pribegava teorija pravednog rata jeste zapravo iskrivljavanje pojma odbrane, zamena jednog njegovog znaĉenja, normalnog ili osnovnog, jednim drugim njegovim znaĉenjem koje je obogaćeno vrednosnim nabojem suštinski ideološkog ili religijskog (a zapravo parcijalnog, pristrasnog) sadrţaja. To se ĉini tako da se umesto samoodbrane, odbrane sebe i svojih zakona od napada, uvodi pojam odbrane onoga što je vredno da se brani, odnosno da se neko, u relevantnom smislu (lokalno) prihvaćeno, stanje stvari tretira kao rĊavo i da bi to stanje „trebalo" promeniti. Ovo nas direktno uvodi u aksiološki zanimljivu situaciju u pogledu definicije vrednosti: realizacija svog cilja, onog koji je faktiĉki postavljen i tako postao predmet uspostavljenog interesa upravo je ono što konstituiše vrednost, a onda izgleda naizgled logiĉno pretpostaviti da je odbrana te vrednosti (ostvarenje tog cilja) opravdana – zato što je vredna. Realizacija svakog postavljenog cilja zaista jeste vrednost, za onog ko je cilj postavio, i ako je ta realizacija stvarno moguća onda je i ta vrednost stvarna. Ali iz toga još ne sledi nikakvo opšte opravdanje. Iako je realizacija svakog postavljenog cilja vredna – za onog ko je cilj postavio – ne znaĉi da je svako postavljanje nekog cilja samim tim takoĊe vredno 91 . 91 Privid snage ovog opravdanja dolazi iz razlike u vrsti opravdanja i naĉina funkcionisanja opravdavalaĉkih razloga u ova dva tipa sluĉajeva: uspeh u izvršavanju datog obećanja jeste, uzet sam po sebi, jedna pozitivna vrednost, kao što je kršenje obećanja negativna vrednost, nezavisno od vrednosti samog obećanja – ali je sasvim moguće da neko obećanje nije ni trebalo dati jer postoje dobri razlozi da se Uspešna realizacija kraĊe je vrednost za lopova, ali sama kraĊa nije u istom smislu vrednost, ĉak ni za samog lopova. Za postavljanje cilja ne vaţi ona moralna neutralnost koja vaţi za njegovu realizaciju. I zato je odbrana onog što je vredno da se brani tako opasan pojam: „odbrana" se moţe shvatiti i kao deo procesa realizacije, zato što sve što spreĉava realizaciju ugroţava onaj interes koji realizacijom treba da se afirmiše. Odbrana svog cilja deo je procesa ostvarivanja i u nekom smislu je ekvivalentna zalaganju za realizaciju tog cilja. I onda „odbrana" postaje pojam koji oznaĉava veliku, povećanu, odluĉnost da se postavljeni cilj ostvari. Time se otvara mogućnost da se neki (naš) napad interpretira kao oblik odbrane, 92 iako se ne brani ništa što je (već) bilo „naše", ili pak nismo „mi" ti koji to nešto branimo (nego to ĉini neko za nas), ili to nije samo ili primarno „naš" interes već se radi o interesu koji je u sukobu sa nekim tuĊim interesima i to potencijalno takvim da su tuĊi interesi neĉiji vitalni interesi a naši interesi ili zasnovani u egoistiĉkoj ţelji da od drugih otmemo nešto što je dotle njima pripadalo ili pak u našem ubeĊenju da imamo pravo i duţnost da drugima nametnemo nešto protiv njihove volje (a po našem mišljenju moţda za njihovo dobro). Sukob i odbrana nisu ista stvar niti se nuţno poklapaju. Ono što proizvodi lakoću sa kojom se prihvata ovaj pristup jeste u direktnoj vezi sa naĉinom uspostavljanja vrednosti: vrednost se konstituiše zainteresovanošću za svoj to obećanje ne da. Ova razlika odraţava razliku izmeĊu, kako ih naziva Dţon Serl, "unutrašnjih" i "spoljašnjih" pitanja (v. J. Searle, "How to Derive „Ought‟ from „Is‟", The Philosophical Review 78:1 (1964), preštampano u mnogim antologijama; v. takoĊe J. Babić, "Meta-etika", Theorija 1-2/2006, str. 115ff, opširnije u "Searleova teorija govornih akata i ‟jeste-treba‟ pitanje", Filozofske studije IX (1977). Snaga razloga koji se primenjuju "unutar" neke institucije dolazi iz njihove ĉinjeniĉnosti, zasnovane u tome što se podrazumeva da je u okviru neke institucije već uspostavljeno, konstitutivnim pravilom te institucije, opravdanje onih postupaka koji pripadaju toj instituciji jer je već donesena odluka o prihvatanju tog pravila. Prihvatanje pravila obećanja, već samim ĉinom davanja obećanja, proizvodi obaveznost pozitivnog vrednovanja i prihvatanja svega što vodi ostvarenju obećanja. Na sliĉan naĉin postavljanje nekog cilja povlaĉi naĉelno prihvatanje pozitivnog vrednovanja za sva sredstva koja vode realizaciji tog cilja. Pitanje da li je obećanje trebalo dati ili da li je taj cilj trebalo postaviti, iako i dalje u domenu ukupne slobode, ne spada u isti domen kao i pitanje opravdanosti upotrebe tih sredstava. Na to pitanje je via facti već odgovoreno ĉinom davanja obećanja. Na sliĉan naĉin prihvatanje rata kao pravila odluĉivanja (opravdanje ius ad bellum) povlaĉi prihvatanje onih sredstava koja vode pobedi (opravdanje ius in bello), sve dok je pozitivna vrednost pobede veća od negativne vrednosti upotrebe tih sredstava. U tome se sastoji suština proporcionalnosti kao mere "potrebe" ili "nuţde". Ali veliĉina pozitivne vrednosti pobede zavisi, naravno, i od intenziteta zainteresovanosti za pobedu koji je, pored ostalog, izraţen i u stepenu odluĉnosti da se ona ostvari. 92 O tome kako se sve moţe tumaĉiti odbrana i samoodbrana V. Cheyney Ryan, "Pacifism and Just War Theory: The Critique of Actually Existing War", Filozofski godišnjak 25/2012. predmet – interes je u osnovi vrednosti. Nezainteresovanost, ravnodušnost, ukida vrednost. Ali velika zainteresovanost lako moţe proizvesti ne samo vrednost (tj. interes) nego i privid opravdanja da se u realizaciji tog interesa ignorišu ili uklone legitimni drugi – obiĉno tuĊi – interesi, koji ponekad imaju nadmoćno moralno opravdanje. I tako će se desiti da mi napadamo ubeĊeni u opravdanost napada kao sredstva realizacije neke u našoj percepciji velike vrednosti (na osnovu naše velike zainteresovanosti za tu vrednost) i da time druge dovedemo u situaciju da brane sebe, takve kakvi jesu, od našeg napada, koji se moţda sastoji samo u tome da hoćemo da ih privedemo nekom dobru, da ih uĉinimo „boljim", npr. civilizovanim. Njihova samoodbrana pretvara naš napad, ili preduzimanje aktivnosti realizacije našeg cilja, u odbranu onoga što mi smatramo vrednim odbrane, tj. njihova samoodbrana pretvara naš napad u odbranu onoga do ĉega nam je stalo. I imamo sukob izmeĊu (njihove) samoodbrane i (naše) odbrane neĉega što je vredno braniti. Logika konstituisanja vrednosti – da se vrednost konstituiše aktom zainteresovanosti za sadrţaj vrednosti – otuda sa odreĊenom normativnom nuţnošću proizvodi sukob u kojoj zainteresovanost za nepomirljive ciljeve istrajava, iako je moţda samo jedna od te dve zainteresovanosti usmerena na samoodbranu, tj. ima za svoj predmet odbranu identiteta (liĉnosti ili nacije), dok druga zainteresovanost ima neki drugi sadrţaj, koji se ne mora na relevantan naĉin ticati onih koji u tom sukobu brane sebe. Poštovanje i snaga (snaga uverenja, ili snaga da se realizuje ono što se ţeli) mogu doći u direktan sukob: napadaĉevo nepoštovanje napadnutih se onda u odbrani uspostavlja kao reciproĉnost nepoštovanja ciljeva one druge strane, što napadaĉu daje privid moralne jednakosti sa napadnutim. U takvim situacijama se ne „brani" nuţno neki stvarno uspostavljeni normativni poredak ţivota (neki vaţeći zakon) već neka vrednost, koja moţe biti još sasvim nerealizovana i samo zamišljena 93 neki predlog (ili zahtev) za konstituciju vrednosti. 93 U tome nema niĉeg naĉelno neispravnog: vrednosti normalno nastaju na taj naĉin – osim što ovaj momenat dobija svoju posebnu vaţnost u ratu, jer nema naĉina da se nameravana realizacija neke još nepostojeće vrednosti oznaĉi kao "odbrana"! Vrednosti nastaju realizacijom postavljenih ciljeva, tj. ostvarenjem namera, ali kada se jednom realizuju one postaju (svršene) institucionalne ĉinjenice koje više nisu predmet namere – i mogu da se brane (od drugih namera, od promene, od napada). Još nerealizovane vrednosti ne mogu da se brane, one mogu da se razmatraju, da se predlaţu, pa i da se nameću, ali je oĉigledno da ovo poslednje ima problema sa distribucijom slobode: vrednosti koje se nameću su vrednosti samo za onog ko ih nameće a ne i za onog kome se one nameću. To je razlog zašto je to izvan dometa Tako napad dobija neobiĉnu vrednosnu konotaciju: umesto da bude, što se normativne stvarnosti tiĉe, barem za branioce nešto analogno pukom prirodnom dogaĊaju koji se tretira kao izvor opasnosti (bez obzira na to što u proizvodnji te opasnosti uĉestvuju slobodni ljudi, od kojih su neki odgovorni za napad 94 a neki samo u njemu uĉestvuju 95 ), napad se vrednuje prema prirodi cilja zbog koga se preduzima. Tako će vrednost cilja odrediti aksiološku i moralnu vrednost napada: ako je cilj zbog koga se napad vrši „pravedan" onda će i napad biti „pravedan" a odbrana, sledstveno, „nepravedna", odnosno ona i neće biti odbrana jer ono što se brani u sebi sadrţi ispravan razlog za napad. Ovo je sloţeno pitanje, i naravno da je moguće, i sa racionalne i sa moralne strane, da napad bude pravedan a odbrana nepravedna, kao što je sigurno da odbrana ima svoje granice, i one nisu samo u ograniĉenju sredstava koji se mogu upotrebiti za odbranu već i u tome šta sve moţe da se opravdano brani. Ali zakljuĉiti iz ovoga da se to moţe i pravno regulisati, pa još u kontekstu imaginarnog međunarodnog prava (koje je, kako mu ime kaţe, međunarodno, internacionano, pa zato nije izvorno već izvedeno pravo koje se artikuliše u odnosu između stvarnih zakonodavnih volja i zavisi od njih jer nije u stanju da direktno predstavlja nijednu stvarnu zakonodavnu volju) vodi u sada vladajuću ideju, i ideologiju, da postoji neko ko će odlučiti – ne pitajući nikoga drugoga – koji napad je pravedan i koja odbrana je nepravedna. Upravo to je glavna karakteristika teorije pravednog rata: da je pravedno napadati za praviĉni cilj, i da je onda nepravedno braniti se od takvog napada. Tu se gubi svaka simetrija i svaka pretpostavka o inicijalnoj jednakosti u mogućnosti da bilo koja strana izgubi rat. Blasfemija sadrţana u ovoj pretpostavci je veoma ĉudna, jer su upravo hrišćani „izmislili" i bili najrevnosniji zagovornici ove doktrine (ne treba se onda ĉuditi lakoći sa kojom je ta civilizacija mogla da organizuje viševekovnu seriju krstaških ratova). Ali i njihovi savremeni sekularni naslednici, oni koji od demokratije prave religiju ne moguće odbrane: nametanje je upravo suprotno odbrani. Zato je omnibus pojam "odbrana onog što je vredno da se brani" istovremeno tako moćan i tako moralno sporan: sporan je upravo zato što je tako moćan, što moţe da opravda previše – da opravda napad interpretirajući ga kao "odbranu". 94 A onda im se moţe i suditi, ako napad ne uspe, ali što bi zaštitilo neuspešne branitelje od istog takvog suĊenja, tj. ne bi otvorilo vrata da se nekom „sudi" samo zato što se branio. O ovome v. poglavlje „Ratni zloĉin kao zloĉin poraza", gl. 8 u mojoj knjizi Moral i naše vreme. 95 Pa bi za njih vaţila teza o „moralnoj ravnopravnosti vojnika", što povlaĉi da su vojnici prima facie – u onome što u tom svojstvu rade – nevini. shvatajući da je time napuštaju 96 , polaze od „unilateralne" definicije „pravde" u onome što bi trebalo da je oznaĉeno „pravednim ratom", menjajući pojam „odbrane" od samoodbrane u odbranu onoga što vredi braniti, što je naizgled u savršenom skladu sa principijelnim opravdanjem da je „više dobra bolje nego manje dobra" ali zaboravljajući da je vrednost sreće zavisna od slobode, odnosno da svako ima, jer mora da ima da bi sreće uopšte bilo, pravo da sam formira pojam o onome što će ga uĉiniti srećnim 97 , i da je politiĉka raznolikost a ne politiĉka uniformnost i monolitnost ono što je u skladu sa poštovanjem (tuĊe) slobode: na svakome je da odluĉi o tome šta su njegovi konkretni (kada je u pitanju kolektiv onda su to politiĉki) ciljevi, tj. šta hoće a šta neće. Vrednost pravde, koja u ovoj shemi stoji u prostoru izmeĊu vrednosti slobode i vrednosti sreće, otuda ne moţe, ili bar ne moţe tako lako kako misle nekadašnji i sadašnji zagovornici teorije pravednog rata, i nekadašnji i sadašnji krstaši (sprovodioci te teorije), da se artikuliše nezavisno od bilo kakvog relevantnog odnosa prema slobodi, individualnoj i kolektivnoj. Simplifikovana ideja da je individualna sloboda obezbeĊena (a kolektivna time navodno obesnaţena) kroz pretpostavku da je odreĊeni tip artikulacije i distribucije 96 Demokratija predstavlja vlast naroda, koji je po pretpostavci jedna celina u kojoj je moguće ostvariti politiĉku reprezentaciju kroz izbor onih koji će vladati nama i umesto nas (jer je praktiĉki neizvodivo da to sami ĉinimo). Ali da bi to bilo uopšte moguće mora se ostvariti i drugi uslov, slobodni pristanak, saglasnost (consent), koji će uĉiniti da ja tu vlast i njene nosioce tretiram kao svoje predstavnike, tj. da uzimam da oni sprovode moju volju (pa i kada primenjuju zakone, koje sam zajedno sa drugima doneo, i na mene). Da bi to imalo smisla moraju i izbori imati smisla. A oni će imati smisla samo ako postoji sloboda odluĉivanja. Na politiĉkom planu, pojednostavljeno, ta sloboda stvarno postoji ako postoji stvarna mogućnost da politiĉka manjina postane (pomoću politiĉkog ubeĊivanja koje se sastoji u ponudi dobrih razloga za promenu) politiĉka većina. A ovo je moguće samo ako su politiĉka manjina i politiĉka većina delovi iste celine, da je manjina deo onog istoga ĉega je i većina deo (deo istog kolektivnog identiteta koji odluĉuje). Samo tako odluke većine mogu postati obavezujuće za manjinu – jer se moţe reći da je volja većine volja svih, i manjine koja je, uĉestvovanjem na izborima, pristala da igra ovu igru kolektivnog politiĉkog odluĉivanja. Tako se izbegava opasnost od „majorizacije", nametanja svoje (parcijalne) volje svima, ili drugima. Daleko od savršenstva koliko smo od tog savršenstva daleko kao ograniĉeni i pogrešivi kakvi jesmo, ovo izgleda jedini naĉin da se zakon zasnuje u volji svih i dobije moralno pokriće za svoju primenu: naši zakoni su postali moji zakoni (to su zakoni moje drţave koju sam, sa drugima, napravio) i oni me obavezuju, dok me tuĊi zakoni ne mogu obavezivati na taj naĉin (jer to nije moja već tuĊa volja koja mi se nameće, vid nasilja). Izgleda da je demokratija zaista nuţna za moralnu zasnovanost validnosti zakona ali da istovremeno ona nuţno mora biti „nacionalna", tj. mora biti artikulisana u stvarnim kolektivima koji su sposobni da donose odluke, da formiraju celinu u kojoj će sve manjine biti deo istoga ĉega je i većina deo. MeĊunarodne sheme su onda samo neki dogovor ili ugovor, ili skup takvih ugovora, koji takvi kolektivi meĊusobno dogovore, „ratifikuju". Bez ove ratifikacije nema meĊunarodnog prava. V. o ovome više u mojoj studiji "On State, Identity and Rights: Putting Identity First", International Journal for the Semiotics of Law, 25 (2012). Pokušaj da se demokratija nasilno interpretira kao "meĊunarodna" legitimizuje pokušaj univerzalnog nametanja (nekih) politiĉkih ciljeva prema nekom opisu ili kriterijumu koji ne zahteva pristanak onih na koje se primenjuje, u principu isto ono što smo imali u hrišćanstvu (i krstaškim ratovima). 97 Upor.. I. Kant, 4:418. sreće nuţan i od bilo ĉije volje nezavisan izraz „slobode" (kao neĉega što nalaže racionalnost), naizgled ali neuspešno obezbeĊuje da je zadovoljen zahtev pravde. Ali ne moţe biti pravde u "pravednom napadu" koji, u stvarima koje se tiĉu onih koji se brane, nipodaštava njihovu volju kao irelevantnu jer je, po pretpostavci pravda iznad svega, njena svrha obezbeĊenje sreće a sloboda, naroĉito kolektivna sloboda, samo jedna nazadna iluzija. 5 Neprijatan zakljuĉak iz svega što je prethodilo u ovoj studiji jeste da rat ne moţe da se opravda, da teorija pravednog rata ne moţe dati opravdanje za rat, kao što ne moţe opravdati ni promenu ili proširenje pojma "odbrane" ukljuĉivanjem u znaĉenje te reĉi mnogih atraktivnih, zavodljivih, prividno neodoljivih, vrednosnih sadrţaja tako što će iz sintagme "samoodbrana" izbrisati prefiks "samo-". Ali sa druge strane uĉestvovanje u ratu nije pokriveno ovom karakterizacijom. Ili, pojednostavljeno, moţemo reći da moral zabranjuje rat ali ne zabranjuje nužno i učestvovanje u njemu. 98 Za one pojedince, kao i mnoge grupe od kojih su neke solidno artikulisani kolektivi, koji uĉestvuju u ratu to moţe biti, bez obzira na svu u teoriji demokratije pravilno izvedenu argumentaciju o odgovornosti naroda za ratove u kojima uĉestvuju 99 , stvar koja njihove postupke jasno razdvaja od postupka prethodno donesene odluke da se rat prihvati kao sredstvo odluĉivanja. Kao razliĉiti postupci, ili skupovi postupaka (ili praksi) odgovornost u ova dva tipski razliĉita sluĉaja je i faktiĉki razliĉita i podloţna razliĉitim kriterijumima evaluacije. 98 Stvarnost je sloţenija nego što bismo mi u svojoj epistemološkoj komociji (ili lenjosti) mogli poţeleti, i zato je vrednost jednostavnosti, koja, prema Okamovom brijaĉu, zaista jeste vrednost i vrlina, ipak niţa od vrednosti istine. Moguće je da je ova epistemološka potreba za jednostavnošću (zasnovana moţda i u drugim razlozima, pored potrebe za epistemološkim komforom koji bi iskljuĉio slobodno, tj. neizvesno, odluĉivanje) izvor simplicistiĉkih i u suštini ideoloških shema kakva je npr. pacifizam. Sve te sheme su suštinski manihejske, one „ne dopuštaju" mešanje „dobra" i „zla". Kao da zlo nije nuţan mogući predmet izbora slobodne volje, i tako nuţan sastojak definicije liĉnosti, i onoga što uopšte omogućuje da, pored stvari, postoje i liĉnosti. V. o ovme moje studiju "Toleration vs. Doctrinal Evil in Our Time", op. cit. 99 Upor. I. Kant, 6:315. Otuda su ius ad bellum i ius in bello dve razliĉite stvari, i dok se ius ad bellum u opravdavalaĉkom kapacitetu oznaĉenom prvom reĉju (ius) odnosi samo na to da odbrana, i ništa više, moţe dati moralno opravdanje za rat, dotle postupci u ratu podleţu nezavisnom vrednovanju, i mogu biti moralno ispravni ili neispravni samo pod pretpostavkom moralne jednakosti vojnika. Inaĉe ćemo imati, kao što imamo, arogantnu i sumornu doktrinu o "pravednim i nepravednim vojnicima", o "good boys and bad boys", doktrinu koja će direktno negirati princip univerzalnog hospitaliteta 100 dopuštajući "dobrim vojnicima" da, iako nisu ni turisti ni trgovci, u tuĊim kućama, daleko od svoje kuće, ureĊuju tuĊe ţivote. I onda moraju da se vrate svojoj kući, u svoju zemlju, i da svojim susedima objasne kako su ih, te susede, "branili" od onih koji te susede prethodno nisu napadali, tako što su se borili da "svet naprave boljim" tako što će "ukinuti" mogućnost da se "zlo" uopšte desi tako da se ono "unapred" predupredi i tako uĉini "nemogućim" 101 . Ideja da se svet "pravi boljim" ratom veoma duboko krije svoju manihejsku prirodu ali ta priroda je svejedno tu. Izgleda da nesretni Avgustin nije uspeo da izbegne ono što je najviše kritikovao, i da ga kletva dualizma progoni hiljadama godina, kroz moralno nepotrebno 102 nasilje da bi se svet uĉinio savršenim i tako "spasao". Ipak, bez obzira na ovu naĉelnu odredbu da samo odbrana moţe dati opravdanje rata, treba, u okviru analize granica tog opravdanja, ukazati na jedan vaţan moment. Ius ad bellum obuhvata, ukupno gledano, i proizvodnju uzroka rata. Moţe se razloţno reći da je moralno neispravno proizvoditi uzroke rata, uzroke budućih ratova. Ovo je savršeno taĉno, kao što je taĉno da je zloĉin svesno i namerno proizvoditi takve uzroke. Ali to nije ni jednostavno ni lako zato što nije moguće znati unapred koji od uzroka koje proizvodimo – a proizvodimo uzroke budućih pojava šta god da ĉinimo – predstavlja 100 V. I. Kant, 8:358. 101 Ili bar, po cenu velikog poniţenja onih koji se, po neĉemu, razlikuju, makar umanji i uĉini za nijansu manje verovatnim. Ali ono što ovde pada na pamet jeste da je moţda upravo suprotno sluĉaj: da će se „predupreĊivanjem" („pre-emption") samo uĉiniti da ono što se moţda ne bi ni desilo ipak desi. Jer, sloboda se ne moţe „pobediti" (osim uništenjem ĉoveĉanstva). 102 To što je veliki deo savremenog ratnog nasilja moralno nepotreban ne znaĉi da je on „nepotreban" i u svakom drugom smislu. Pitanje je, meĊutim, kakav je konaĉni moralni status tih „potreba": suprotno raširenoj predrasudi ponekad izgleda da je razbojniĉku ţelju za osvajanjem i otimanjem lakše opravdati (na jedan od dva naĉina – ili kao redistribuciju po pretpostavci nepravedno rasporeĊenih dobara [npr. prirodnih resursa] ili kao zahtev da se prilike za eksploataciju i konzumaciju [tih istih resursa ili pak "ljudskih resursa"] iskoriste a ne da se ove prilike ostave "neiskorišćene"), od ove eshatološke i u suštini manihejske ţelje da se svet jednom konaĉno civilizuje, kulitiviše, demokratizuje, po cenu totalitarizma i radikalnog ograniĉenja slobode i privatnosti. O ovom poslednjem v. R. M. Her, "Mir", Gledišta 9-10/1985. doprinos proizvodnji budućeg nerešivog (nerešivog drugaĉije osim ratom) sukoba. Jer, da li će nešto što mi danas ĉinimo biti meĊu faktorima koji će stvarno, realiter, uĉestvovati u proizvodnji takvih uzroka u velikoj meri zavisi od onoga što će se desiti kasnije, od akumulacije mnogih sitnih sastojaka sadrţanih u promenama i velikih i nepredvidivih razlika koje te promene proizvode u socijalnom tkivu i u mreţi ukupnih verovanja. To proizvodi promene u vrednostima (koje tek nastaju, polako i neprimetno), interesima (koji se razvijaju i menjaju), strukturi i volumenu ubeĊenja, predrasudama, normama, obiĉajima, zakonima, što sve predstavlja nerazluĉivo polje uveliko neprozirne budućnosti. Naša odgovornost za proizvodnju uzroka budućih ratova nalazi mnoga izvinjenja i opravdanja, kao što su iskrenost u onome što verujemo da su ĉinjenice, nepredvidivost mnogih kombinacija budućih uzroka, itd, ali glavni moment u ograniĉavanju te odgovornosti jeste upravo ovo nepoznavanje budućnosti, naroĉito dalje budućnosti u kojoj će se, po pretpostavci, ti sukobi (prosto) pojaviti kao rezultat dugotrajnog rada mnogih uzroka i dugotrajnog i upornog taloţenja razlika koje donose promene koje se dešavaju u toku vremena. Ovo je i epistemološki i moralno veoma nelagodna pozicija jer povlaĉi da ne znamo, i ne moţemo znati, dalje i dugoroĉnije posledice onoga što ĉinimo pa ne moţemo izbeći da budemo sauĉesnici u proizvodnji budućih sukoba, budućih ratova, ili da doprinesemo energiji koja će spreĉiti da se ti sukobi reše na miran i nenasilan naĉin. Iskrenost i dobra namera, mada dragoceni, ne samo da nisu dovoljni već mogu da se izvrgnu u svoju suprotnost. Znanje, strpljenje, samokontrola, sve ono što je suprotno gnoseološkoj i svakoj drugoj oholosti, su nuţan dodatak iskrenosti i dobre volje da bi se potencijalno pogubni uĉinci prirodne ranjivosti i pogrešivosti koliko-toliko izbegli. Jer, mir je nestabilan i ma koliko bio dragocen, on zahteva budnost, ozbiljnost, odgovornost, mudrost i hrabrost ne samo voĊa nego i celog naroda, da do situacije potrebe za odbranom ne bi ni došlo.