Competența se dobândește, fiind, ca scop, ceea ce ne mișcă, ne îndreaptă către ceva, la urma urmelor, ne instituie ca ființă melioristă. Mai bine, mai adevărat, mai frumos, ne măsoară individual și social. Profesorul Vlașin îndrumă și îndeamnă și o face cu știință și cu pricepere pedagogică. Dar în primul rând îndemnul este la stăruință. Virtute (ca putere) a omului, competența se capătă cu dăruire și efort. Este bine că autorul acestei bune și folositoare scrieri apasă pe nevoia de performanță (la orice scară și în orice rol) prin travaliu îndelungat și bine condus. Nu este de ajuns să dorim, mai trebuie și să ne dăruim. Poate că aceasta este morala scrierii profesorului Vlașin. Academician Gheorghe Vlăduțescu Este o lucrare foarte bună care ar face cinste oricărei somități. Mi-a plăcut logica ei, coerența, modul de argumentare, evantaiul larg al bibliografiei, din domenii diferite dar în legătură organică cu tematica, limba accesibilă deși tratează un material atât de dificil. Scriitor Miron Scorobete

IOAN VLAȘIN COMPETENȚA PARTICIPAREA DE CALITATE LA ÎNDEMÂNA ORICUI EDITURA UNIREA ALBA IULIA 2013 Descrierea CIP a Bibliotecii Naţionale a României VLAŞIN, IOAN Competenţa : participarea de calitate la îndemâna oricui / Ioan Vlaşin. Alba-Iulia : Unirea, 2013 ISBN 978-606-8298-24-5 331.101.6 © Ioan Vlașin 2013 Tehoredactare computerizată: Iulian G. Necea Coperta: Samuel Bogdan „Dacă însă pătrunzi în domenii cu adevărat noi, se poate întâmpla să fie nevoie nu numai de preluarea unor conținuturi noi, ci ca însăși structura gândirii să se schimbe pentru ca noul domeniu să poată fi cu adevărat înțeles." Werner Heisenberg

Argument Competenţa este o nevoie pe care o au atât persoana cât și organizaţiile și sistemele sociale din care ea face parte. Chiar dacă nu este evident, oamenii și-o doresc și fug de incompetenţă, de aceea orice aluzie cu referire la incompetenţa lor îi doare. Identificată la început doar cu un set de abilităţi interconectate de care cineva are nevoie ca să se descurce într-o situaţie dată, competenţa este recunoscută astăzi a fi și o nevoie importantă, un motivator intrinsec foarte puternic, motorul tuturor demersurilor omului de a performa. Ea se arată astfel ca un punct de întâlnire al interesului personal cu cel de grup. Partea se întâlnește cu întregul din care face parte, descoperindu-și astfel și posibilităţile sale. Importanţa ei este deosebită deoarece potenţialul real al persoanei nu poate fi dezvăluit, pus în valoare și dezvoltat decât în relaţii cu ceilalţi, iar grupul nu poate avea succes dacă nu are grijă ca membrii lui să fie competenţi. Noţiunea de competenţă s-a sustras unei descrieri satisfăcătoare în special datorită faptului că este dincolo de orice abordare redusă doar la persoană, ea operează complet numai în sistemele supraindividuale (cele în care două sau mai multe persoane conlucrează). Deși iniţial a fost folosită pornind de la experienţa practică în firme și aplicată ca exigenţă persoanei, acum există tendinţa de a o privi ca pe o calitate personală, ruptă de sistem, legată numai de context. O abordare completă nu poate ignora faptul că o competenţă a unei părţi este cerută și apoi evaluată într-un sistem în care mai multe persoane, departamente sau chiar instituţii cooperează pentru a îndeplini anumite funcţii. Competenţa a pătruns mai mult de nevoie și a devenit scop al demersurilor și în sistemul instituţionalizat de educaţie. Problemele cu care se confruntă acum educatorii sunt cel puţin două: ce ar trebui înţeles prin competenţă și dacă nu cumva ea nu este decât un instrument prin care societatea și grupurile intervin și își subordonează persoana. Această lucrare se înscrie în cadrul eforturilor realizate de educatori pentru o mai bună înţelegere a conceptului astfel încât acesta să acopere satisfăcător atât nevoia persoanei de participare cu succes cât 18 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui și pe cea a grupului de a satisface nevoile celor implicaţi în el. Ceea ce o deosebește de lucrările existente este perspectiva adoptată, mai largă decât cele cu care suntem obișnuiţi și mai mult dinafara pedagogiei decât din interiorul ei. Ea nu se oprește la un domeniu particular al vieţii ci se apropie de acest concept dintr-o perspectivă mai apropiată de fenomenologie, astfel că trebuie să treacă prin mai multe domenii. Prioritară rămâne fiinţa, nu realizările ei particulare, concretizate în cultură sau în alte rezultate ale sale. Toate nu sunt decât mijloace prin care fiinţele și grupurile își împlinesc aspiraţiile, nu scopuri în sine, care ar putea subordona omul. Pentru că nu poate fi formalizat știinţific pe căile cunoscute, unii pedagogi de prestigiu propun chiar abandonarea sa și reorientarea atenţiei înapoi spre actul învăţării. În acest fel s-ar rata însă șansa de a realiza o adevărată revoluţie socială prin cultură și educaţie, determinată de trecerea de la un mod de a fi căzut (potrivit descrierii fenomenologice), bazat pe preocupare spre unul autentic, bazat pe grijă. Explorând deschiderea oferită de competenţă, în această lucrare se încercă o clarificare conceptuală și o descriere mai detaliată a participării pe toate cele trei niveluri importante pe care aceasta are loc – personal, al interacţiunilor interpersonale și cu grupurile. Nu pot fi identificate soluţii detaliate la problema reorganizării sistemului educativ pornind de la competenţă deoarece mai întâi trebuie înţeles bine ce este competenţa și modul în care ea poate fi dezvoltată, în general, apoi se poate particulariza, ţinând cont de specificul vârstelor. Oamenii interesaţi să păstreze unitatea fiinţei și să își îmbogăţească viaţa au nevoie de clarificări și jaloane pentru corecţia traiectoriei, de impulsuri pentru accelerarea mișcării spre o viaţă mai împlinită, iar această lucrare oferă asemenea lucruri. A avea o participare competentă nu este un lucru facil, dar nici foarte greu, dacă sunt avute în vedere și urmărite cerinţele de bază ale unei implicări îngrijite, pe calea de mijloc ce nu ignoră nici fiinţa umană, nici grupul din care face parte. Conștientizarea importanţei, implicaţiilor și a exigenţelor competenţei ar putea să aducă schimbări la nivelul interacţiunilor sociale, cu deosebire în mediul educaţiei, care ar putea deveni ceea ce ar trebui să fie – o sărbătoare a îmbogăţirii neagresive a fiinţei în locul unei activităţi impuse. 19 Introducere Faptul că educaţia a ajuns să pună în centrul ei competenţa este un lucru foarte important, cu deschideri nemaiîntâlnite până acum. Șansa ei de a fi cu adevărat plăcută și folositoare vine din faptul că fiecare om își dorește să fie competent. Această nevoie poate fi satisfăcută corect sau înăbușită și uitată. Responsabilitatea pentru viitorul societăţii dar și pentru satisfacţia personală a fiecărui om revine în primul rând educatorilor. Sarcina unui educator este foarte asemănătoare cu cea a directorului de școală. Directorul trebuie să satisfacă exigenţe care vin din partea societăţii prin inspectoratul școlar și minister, apoi cele care pornesc de la comunitatea locală, părinţi, copii, cadre didactice și a multor instituţii care verifică din punct de vedere administrativ cum se desfășoară lucrurile (de la evaluarea sănătăţii psihice a cadrelor didactice până la securitatea sistemelor de încălzire și condiţiile de curăţenie asigurate). Numai enumerând câteva și par multe, dar să mai trebuiască și să răspunzi cerinţelor lor. La fel, cel ce se ocupă de educaţie trebuie să împace societatea în ansamblu, adică să îi ofere tineri capabili, dar, în același timp, să respecte unicitatea fiinţei umane, să nu o deformeze cum ar vrea uneori cercurile influente social, cu deosebire cele din zona intelectualităţii și a economicului. Tot educatorul și cei ce răspund de educaţie trebuie să găsească modalitatea de a împăca domenii dezvoltate ale vieţii sociale și personale care își revendică adesea întâietatea precum cultura, știinţa, religia, filosofia fără a-l preda pe copil cu totul uneia, fără a pierde din aportul fiecăreia la fiinţă și la social. Dincolo de grijile de acest tip, omul care iese de pe băncile școlilor trebuie să trăiască, să se integreze bine în societate și să poată desfășura o activitate utilă, care să îi asigure cele necesare traiului. Ca să trăiască bine trebuie să știe să își gestioneze eforturile, energia, timpul, priorităţile, să își păstreze sănătatea, să interacţioneze constructiv, dacă se poate chiar în mai multe limbi. Probabil văzând mulţimea aceste exigenţe, Kant a ajuns să spună 20 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui că „educația este cea mai mare și mai grea problemă ce i s-a dat omului spre rezolvare". Pentru cine face și „greșeala" să se oprească și să se minuneze de complexitatea și frumuseţea naturii umane, profesia educatorului devine cea mai înaltă și mai dificilă dintre arte (cum o numea Sfântul Ioan Gură de Aur), căci este cea care ar trebui să dea o formă frumoasă, dar în același timp puternică și bine articulată unui suflet viu, care nu se vede, care simte și nu iartă prea ușor loviturile și încercările greșite. În faţa provocărilor pedagogul este tot mai asemănător cu mama din filmul Oare cum o reuși? interpretată de Jessica Parker, pe care soţul, încercând să sintetizeze, o numește jongler. Sarcina lui este dificilă pentru că spre deosebire de reprezentanţii știinţei, filosofiei și religiei, care pot face tot felul de teorii și propuneri de gestionare a vieţii, lăsând timpul să le cearnă precum și responsabilitatea deciziei privind raportarea la ele fiecăruia în parte, pedagogul este el însuși responsabil și nu poate aștepta ca generaţii de copii să fie sacrificate pentru a vedea dacă modul în care el își îndeplinește sarcina asumată este util sau nu. Te poţi juca cu teorii și face propuneri dar nu este recomandat să faci asta cu soarta oamenilor atunci când o influenţezi direct. Mai mult, între știinţă, filosofie și religii sunt încă neînţelegeri. Ar mai exista o șansă ca pedagogul să reușească să integreze toate întrun întreg funcţional, capabil să ofere copilului cea mai bună pregătire pentru viaţă? Pare puţin probabil căci însăși misterul vieţii ne scapă, astfel încă o piedică pare să-i stea împotrivă. Și totuși, el trebuie, este practic obligat, să articuleze un construct care să îi permită să fie cu adevărat util, ca să poată găsi și el satisfacţia lucrului bine făcut. Cum nu își poate permite luxul de a se opri într-un cerc al siguranţei metodologice cum o fac ceilalţi specialiști, el este condamnat de responsabilitate să rătăcească prin toate în căutarea a ceea ce este de folos în fiecare, cu riscul asumat de a nu înţelege totul foarte bine. Toate domeniile importante ale practicii umane și-au arătat folosul pentru om și de aceea ele stau liniștite, odihnindu-se oarecum pe laurii dobândiţi și făcând presiune pe educaţie în baza meritelor lor. Singurii care mai rătăcesc sunt educatorii, supuși fiind la o încercare mult mai mare, aceea de a pune toată experienţa umană universală în folosul omului. Ken Robinson observa (în prima conferinţă de pe ted.com) că profesorii nu prea sunt invitaţi la petreceri, iar când sunt recunoscuţi nu sunt prea agreaţi. Probabil ceilalţi fac asta ca să nu se molipsească de Introducere 21 neîmplinirea educatorilor, poate puţin din teamă, căci ei îi cunosc cel mai bine, dar poate și pentru a depăși frustrări legate de intervenţiile nefericite ale acestora în viaţa lor. Între puţinii care văd însă toate constrângerile și apreciază eroismul lor, Augusto Cury le dedică cărţi și o povestioară semnificativă identificându-i drept cei mai importanţi specialiști ai societăţii. Însă cine crede că specialiști în educaţie sunt numai în învăţământ se înșeală. Educatori sunt peste tot, îi găsiţi nu doar făcând cercetări avansate și predând în același timp la universităţi, ci chiar și foarte aproape de vârful celor mai bine cotate firme. Dezvoltarea resurselor umane nu este decât un alt nume sub care se ascunde educaţia. Astfel că, în cele din urmă, indiferent de mediul în care lucrează, educatorii responsabili au identificat, în sfârșit, și ei, un termen potrivit ca să descrie ceea ce ei își doresc să ofere – competenţa. Acum ne confruntăm cu situaţia în care nu numai societatea și firmele doresc acest lucru ci și oamenii, fiecare în parte se vrea astfel în relaţiile cu ceilalţi, de aceea cred că șansele ca darul lor să fie primit sunt destul de ridicate. Problema este că aproape toate domeniile culturii academice s-au simţit defavorizate de introducerea conceptului mai ales deoarece îl văd prea tare legat de profesionalizare. Educatorii care au acceptat și susţin introducerea lui se simt obligaţi să ofere o explicaţie și să propună dezbateri pornind de la o înţelegere cât mai bună a intenţiilor lor. Pentru că este foarte des utilizat atât în mediile private cât și în educaţie, explicarea conceptului și realizarea demersurilor corecte pentru dezvoltarea competenţelor sunt foarte necesare. Teoreticienii din mediul academic care par dispuși (ori păreau atunci când am fost eu atent la acest lucru) să se întoarcă la centrarea educaţiei pe cunoștinţe ori pe procesul de învăţare o fac din cauza faptului că noţiunea de competenţă nu e pe deplin clarificată, nu se lasă prea ușor luată în stăpânire. Nu cred că această întoarcere mai este posibilă, ori necesară, dacă este avută în vedere puterea integratoare a acestui concept când este bine înţeles și utilizat. Motivul este destul de simplu, spre deosebire de alte calităţi specifice, competenţa se referă la participarea persoanei ori a unor departamente, instituţii etc. la sisteme complexe. Această participare plenară a persoanei la un sistem supraindividual, prin integrare, nu prin adăugare, deci fără ca persoana să fie dizolvată, este o provocare deosebită, pe care puţini oameni o reușesc în condiţiile în care educaţia este 22 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui departe de a oferi un sprijin real pentru ea. Din această cauză, dar și pentru că orientarea culturală curentă este dominată de emisfera stângă, care este orientată spre atomizare, competenţa este încă greu de identificat, înţeles și dezvoltat. Chiar dacă pare destul de departe de acest subiect, problema este asemănătoare celei care a dus la introducerea dualismului undă-corpuscul în fizică, această dualitate fiind acceptată ca o stare de fapt fără a avea o explicaţie ori înţelegere raţională satisfăcătoare, din cauza limitelor raţiunii. La nivelul persoanei vedem că însăși funcţionarea sistemului nervos este de așa natură încât să facă faţă acestei provocări, astfel că emisfera stângă este atentă la particular, clarificare, iar cea dreaptă la global, integrare. Educaţia, așa cum este astăzi, se adresează cu precădere emisferei stângi. Pentru a pune omul într-o poziţie cât mai adecvată au făcut eforturi și filosofia și psihologia. Cultura, revelaţia divină și învăţăturile religioase nu au, în ultimă instanţă, alt scop decât această asumare și trăire armonioasă a dublei condiţii a omului, integrarea lui. Luând în discuţie competenţa chiar fără să vrem suntem conduși pe piaţa muncii, mai precis în zona organizării eforturilor care se fac în cadrul organizaţiilor, sistemelor sau a societăţii pentru a se adapta și a crește performanţa lor. Din aceste motive merită văzute și căile identificate a fi cele mai adecvate pentru a realiza un efort, o muncă de o calitate superioară în cadrul sistemului, dublată de o satisfacţie concretă, în planul împlinirii personale. Competenţa, ca participare de calitate, exclude o simplă utilizare de sine a omului în scopul obţinerii unor beneficii materiale, a salariului, a unor avantaje de altă natură sau a trăirii fiinţei printr-o parte a sa. Ea exclude și utilizarea persoanei de către altcineva, inclusiv de către grup, care nu o poate trata ca pe un mijloc, ci numai ca pe un scop în sine. Arta de a obţine această participare de calitate, indiferent de activitatea în care cineva este implicat, poate și va fi în bună parte observată și indicată. Nimeni nu își dorește excelenţa numai la muncă, ci peste tot în viaţa sa. Acest lucru îl oferă competenţa, care se poate dezvolta în tot ceea ce face omul, de la muncă la hobby, de la activităţile cele mai serioase la distracţie, de la demersul personal la colaborarea cea mai bună. Participarea de calitate la ceea ce se întâmplă nu trebuie rezervată numai unor domenii ale vieţii, ori numai pentru zilele de sărbătoare, ci Introducere 23 poate să fie bucuria de fiecare zi. Fenomenologii identifică fiinţa și cu grija sa (Heidegger), iar ceea ce ar trebui văzut în ultimă instanţă este ce griji ar trebui să aibă omul pentru a avea o participare de calitate, pentru a fi o prezenţă vie, sensibilă, nu un automat care reproduce aproape inconștient modele comportamentale. Adaptarea și învăţarea se face aproape automat, dacă omul, copilul, conștientizează de care lucruri să se îngrijească și care sunt reperele calitative definitorii pentru o situaţie dată. În funcţie de acestea se ajustează automat comportamentul, iar la descoperirea unor influenţe semnificative ale altor variabile asupra situaţiei, se poate produce o modificare internă în vederea adaptării. Având în vedere cele menţionate, prima parte a cărţii este dedicată unei analize asupra conceptului de competenţă din perspectivă triplă – personală, interacţiune și integratoare, observarea controlului energiei în participare, a resorturilor care ne mișcă, indicarea unor exemple din viaţa cotidiană, implicaţiile și prezenţa competenţei în societate, de la muncă, educaţie, până la politică. Următoarele trei părţi abordează cu detalii participarea pe cele trei niveluri pe care o persoană este prezentă. În partea a doua accentul se pune pe demersul, „jocul" interior, pe care îl facem fiecare dintre noi. Prin joc nu înţelegem o activitate recreativă, ci un demers complex, cu intenţii precise, nu neapărat conștientizate, prin care se realizează o raportare la sine, la ceilalţi și la cultura de grup. Prezentarea participării începe cu clarificări privind funcţionarea sistemului nervos – cu deosebire accentul se pune pe specializarea emisferelor cerebrale. Acest lucru este important deoarece încă nu ne folosim cum se cuvine, armonios, propriul creier. Mai departe se vor avea în vedere unele aspecte psihologice, actul gândirii, al percepţiei, până la învăţare și analiza structurală. Partea a treia abordează jocul interpersonal. De la analiza tranzacţională ce identifică principalele poziţionări, stări în care ne situăm în diverse situaţii, până la relaţii precum iubirea faţă de partenerul(a) de viaţă și de copii. Motivul abordării acestor subiecte este simplu, ne cunoaștem, ne regăsim, trăim deplin numai în măsura în care participăm și la relaţii. În finalul acestei părţi este prezentată pe scurt și o metodă de comunicare a cărei bază este jocul dăruirii, îmbogăţirii celuilalt – comunicarea nonviolentă. În partea a patra atenţia este orientată spre jocul cultural. Din 24 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui cultura umanităţii și cea de grup, fie ea scrisă sau orală, se învaţă modul în care se participă la celelalte două jocuri, interior și interpersonal. Ameliorarea participării este un scop vechi, probabil cu acesta a și început cultura. Din aceste motive vom face scurte referiri legate de participare, identificate în știinţă, filosofie, religie, literatură, ori în unele lucrări de sinteză. În ultima parte vom aborda pe scurt modul în care competenţa ar putea fi dezvoltată practic. O analiză detaliată a acestui lucru ar putea fi subiect pentru cel puţin o carte, de aceea intenţia urmărită este doar de a oferi indicii și de a arăta că este posibilă o dezvoltare personală bazată pe activităţi la muncă, chiar și atunci când acesta nu pare a fi foarte generoasă cu învăţarea. Centrarea autentică pe competenţă a sistemului de învăţământ este subiect pentru un alt studiu din cadrul proiectului în care lucrăm acum. Cert este că modificările necesare sunt semnificative, că trebuie să se realizeze inclusiv o repoziţionare a întregului sistem faţă de educaţie și o reevaluare a premiselor actualei abordări, orientată încă spre transmiterea de cunoștinţe. Dobândirea lor nu poate fi un scop în sine, ci doar o parte a unui proces calitativ prin care educatului îi este favorizată o percepţie corectă a lucrurilor în vederea ameliorării participării la sistemele supraindividuale. Motivul neabordării detaliate a procesului educativ asociat dezvoltării competentei este simplu: mai întâi trebuie bine clarificat conceptul, apoi evaluate atent demersurile posibile și apoi identificate cele adecvate. Din perspectiva competenţei poate nici nu este relevantă metoda, calea pe care se face un lucru, ci variabilele controlate (gestionate) de o persoană și responsabilitatea manifestată de-a lungul activităţii. Din acest motiv dezvoltarea competenţei se poate face prin creșterea nivelului de conștientizare a situaţiei și a implicaţiilor alegerilor legate de modul de participare la ea și nu printr-o reproducere a unor scheme de lucru prestabilite. Acest specific reduce demersul prezentării competenţei la propuneri privind lucrurile demne de a fi avute în vedere în timpul participării, în locul unor soluţii, tehnici, metode și trucuri pentru un succes de moment. Partea I – Semnificații competență

Capitolul 1. Competența – participare de calitate Clarificarea noţiunii de competenţă este un demers necesar pentru oricine vrea să se ocupe de competenţe, fie că este vorba de propria competenţă, ori de competenţele altora. Nu poţi face să crească un anumit lucru dacă nu îl cunoști. Scopul acestui capitol este de a explora pe marginea conceptului de competenţă pentru a clarifica determinaţiile și semnificaţiile pe care le poate avea. Înainte de a realiza acest lucru ar trebui să vedem dacă ea este necesară. Nevoia de competență Psihologii au identificat nevoia de competenţă care nu este altceva decât nevoia omului de a participa cât mai plenar și mai bine la ceea ce face. Această nevoie poate fi satisfăcută realizând coerenţa pe toate nivelurile principale pe care se manifestă fiinţa, altfel unitatea fiinţei nu este realizată, iar participarea ei nu este integrală. Nevoia de calitate, de competenţă, identificată și prin studii încă din 1963 (White) este una dintre nevoile importante ale omului contemporan. După unele studii ea este imediat după nevoia de autonomie și înainte de stima de sine1. Nevoia este firească, puţini oameni se mulţumesc cu rol de observatori pasivi, majoritatea preferă să fie actori, oameni activi, cât mai prezenţi pe scena propriilor vieţi. Chiar dacă acceptă o atitudine pasivă într-un domeniu, stima de sine îi împinge să se pună în valoare în alt domeniu, unde ar vrea să fie respectaţi pentru aportul lor. Calitatea participării oamenilor la propria viaţă nu îi lasă indiferenţi, ea contează și este un mobil important de acţiune: „Aceasta înseamnă, în acord cu mai mulţi teoreticieni (Deci & Ryan, 1990; Dweck & Elliott, 1983; Elliot, McGregor, & Thrash, 1 Ken Sheldon, What's satisfying about satisfying events?, Comparing ten candidate psychological needs Journal of Personality and Social Psychology, 80, p. 325-339. 2001 http: //web.missouri.edu/~sheldonk/pdfarticles 28 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui 2002; Skinner, 1995; de asemenea White, 1959) că noi vedem nevoia de competenţă ca o motivaţie fundamentală care servește scopului evolutiv ce ajută oamenii să se dezvolte și să se adapteze la mediul lor"2. Mai mult, incompetenţa chiar deranjează. Autorii citaţi consideră că termenul de competenţă poate fi utilizat pentru a exprima câștigul obţinut, iar motivaţia pentru dezvoltare să fie numită motivaţie pentru competenţă3. Motivul este destul de simplu, conceptul „competenţă" este destul de profund și bogat în semnificaţii ca să poată fi considerat central în funcţionarea omului. Motivaţia competenţei este omniprezentă în viaţa cotidiană, are un impact substanţial asupra emoţiilor și a stimei de sine, este operativă de-a lungul întregii vieţi și nu are graniţe culturale.4 Ea apare încă de la vârste fragede, copiii sunt marcaţi de evenimentele legate de competenţa / incompetenţa lor. Din păcate, această nevoie nu este fructificată de către educaţie. Ei ar trebui să îi răspundă toate demersurile, dar educatorii au avut obiectivele lor, altele decât dezvoltarea competenţelor. Legat de importanţa acestui subiect este foarte interesantă o observaţie privind violenţa verbală. Când ţinta urmărită este slăbirea poziţiei adversarului, jignirile aduse se referă la competenţa acestuia de a face faţă în diferite situaţii. Dacă nu am suferi, aproape toţi, când se fac astfel de referiri (ești prost, nebun etc.), nu ar fi utilizate ca să producă răni și pentru a întări atacul asupra adversarilor. Din perspectiva individuală competenţa este percepută și ca o măsură a calităţii participării persoanei la ceea ce se întâmplă sau are de făcut. Nevoia de implicare, de punere în acţiune a fiinţei și de a fi parte la un întreg supraindividual se poate realiza în diverse moduri, de exemplu prin creaţiile proprii – artiști, sau prin prezenţă efectivă întrun grup și executarea de acţiuni specifice în cadrul acestuia. Această participare își găsește împlinirea numai atunci când ea este recunoscută de alţi oameni ca fiind utilă, semnificativă. Chiar și o participare 2 Andrew J. Elliot, Carol S. Dweck, Competence as the Core of Achievement Motivation în Handbook of Competence and Motivation, Edited by Andrew J. Elliot Carol S. Dweck. The Guilford Press, New York, London, 2005, p.6 3 „Our primary contention, then, is that "achievement" in the achievement motivation literature is best viewed through the lens of competence. That is, we propose that "achievement" be conceptualized in terms of "competence," and that "achievement motivation" be characterized as "competence motivation." Ibidem. 4 Ibidem. Capitolul 1. Competența – participare de calitate 29 a unei persoane cu grijă ridicată faţă de tot ceea ce face, aduce mai puţină satisfacţie când nu este recunoscută faţă de situaţia în care ea este evaluată onest și apreciată la adevărata valoare. Dar competenţa nu este dorită numai de persoană, ci și de sistemele supraindividuale la care acestea participă. Nevoia de competenţă este semnalată tot mai des, cu deosebire atunci când lucrurile nu merg bine. Competenţa nu este un concept care să fi fost propus de teoreticieni sau specialiști din mediul academic. Studiile lor sunt cu deosebire analitice și putem vedea dintr-un exemplu cu atomul de carbon5 că într-un mediu cu „atomi identici" chiar dacă crește claritatea (diamant), crește și închiderea faţă de mediu prin duritate sporită, reactivitate și legături reduse. Prin izolarea între „identicii" unei profesii, culturi etc. sau chiar între conaţionali participarea este limitată. Termenul este utilizat în mediul economic mai frecvent de prin anii `70 și a fost folosit mai ales în mediul privat. În mediul economic era firesc să apară termenul, deoarece aici performanţa este rezultatul unor calităţi personale deosebite, a modului de implicare și de lucru în echipă. Faţă de mediul academic sumele cu care sunt retribuiţi managerii de top sunt mult mai mari. Din acest motiv și calitatea resurselor umane atrase este ridicată, iar demersurile pentru buna funcţionare a lucrurilor mai precise și mai pătrunzătoare. Nu are o fundamentare teoretică satisfăcătoare pentru exigenţele academice, dar s-a impus prin aplicabilitatea practică. Astăzi aproape că nu este firmă serioasă care să nu aibă un inventar al competenţelor necesare pentru fiecare post, modalităţi de evaluare și dezvoltare a lor. În literatura engleză se face distincţie între „competence" care poate fi asimilată criteriilor de performanţă și „competency" ca și comportamente ce conduc la atingerea criteriilor de performanţă. Perspectiva oferă o deschidere către ceea ce se propune în această lucrare, criteriile de performanţă fiind exigenţele din partea sistemului iar grija, asumarea responsabilităţii, atitudinea, înţelegerea culturii sistemului, a mediului etc. ca lucruri ce determină atingerea performanţei în realizarea rostului, a menirii funcţionale a competenţei. Deosebirea este că în versiunea utilizată de noi acestea sunt două feţe ale aceluiași lucru, privit din perspective diferite, al sistemului și al participantului la sistem. Variabilele care trebuie avute în vedere (urmărite cu grijă) de o persoană pentru a obţine performanţă determină alegerea 5 Subcapitolul despre mecanica cuantică, capitolul 16. 30 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui indicatorilor de evaluare din partea sistemului, altfel avem doar o descriere de comportament dezirabil, nu o competenţă. Să luăm un exemplu important pentru evoluţia companiilor. Din perspectiva unei companii modul în care un angajat se raportează la eșecul îndeplinirii sarcinilor (variabila internă) poate conduce la un criteriu de performanţă și formula astfel o exigenţă din partea sistemului – valorificarea nereușitelor în exercitarea profesiei pentru a învăţa (toţi) din ele. Cine face dovada că a învăţat ceva dintr-un eșec și pune la dispoziţia sistemului învăţarea sa are această competenţă. Cu cât a învăţat și schimbat comportamentul lui și a sistemului mai mult pentru ameliorarea participării la el, cu atât este mai competent. Nevoia de învăţare, de evoluţie a sistemului este astfel și ea atinsă. Exigenţele pot fi formulate cel mai bine de întreg sistemul sau de persoane care pot participa cu competenţă crescută, care înţeleg acest joc pe trei planuri / niveluri, prin analiza variabilelor care ar trebui urmărite ca să se atingă performanţa în cadrul sistemului. Scurt istoric al noțiunii de competență Conceptul de competenţă a fost introdus în literatura legată de dezvoltarea resurselor umane prin lucrările concurente a doi psihologi, Robert White și David C. McClelland. White începând cu anul 19596. Pe lângă inteligenţă, o serie de caracteristici ale personalităţii cum ar fi motivaţia, imaginea de sine, atitudinile etc., pot face diferenţa între succes și insucces, între performanţă și insucces7. Diverși autori propun diferite definiţii, legate cu deosebire de realizarea cu succes a unei anumite sarcini ori îndeplinirea unui rol. Deosebirile apar, nu din dorinţa de a propune altceva, ci mai ales din cauza procedurilor, abordărilor și a filosofiilor diferite care stau în spatele lor. Dubois (1990) propune, de exemplu, o definiţie a competenţei ce subliniază 6 David D. Dubois, William J. Rothwell et al., Competency-Based Human Resource Management, Davies-Black Publishing, 2004, Capitolul 2. 7 „McClelland (1973) originated an approach for predicting competence that was notably different from widely accepted intelligence tests of the time. He suggested that although intelligence influences performance, personal characteristics, such as an individual's motivation and self-image, differentiate successful from unsuccessful performance and can be noted in a number of life roles that include job roles.", Op. cit., cap. 2, Background Capitolul 1. Competența – participare de calitate 31 acele caracteristici necesare care conduc la performanţă într-un anumit rol al vieţii. Scopul definiţiilor este de a identifica acele caracteristici necesare, de a prezice și de a ajuta la obţinerea succesului. Demersul urmărește însă completarea unei viziuni simplificatoare care afirmă că este suficientă cunoașterea și inteligenţa pentru obţinerea performanţei. Pot fi identificate două direcţii principale privind interpretarea competenţei, una susţine că ea cuprinde doar cunoștinţe și deprinderi, cealaltă spune că în competenţă intră tot ce contribuie la performanţa și succesul îndepliniri unei sarcini sau a unui rol8. Astăzi sunt inventariate un număr mare de competenţe și de niveluri de atingere a acesteia, toate firmele serioase, confruntate cu mișcarea de personal își definesc profilul posturilor prin competenţele necesare și descrierile acestora. După cum se poate observa din ceea ce își propune acum educaţia, competenţa a intrat și în lumea ei, în instituţiile de profil de la toate nivelurile. Este prezentă la locul de muncă, pentru ameliorarea factorilor ce determină performanţa, dar și aici este confundată adesea cu deprinderile. Este atât în interesul persoanei cât și al angajatorului ca odată absolvită o formă de pregătire a unei instituţii, să nu aibă probleme cu adaptarea la locul de muncă. Pentru a răspunde acestei duble constrângeri educaţia este împinsă în direcţia trecerii de la cunoștinţe ce trebuie transmise la competenţe ce trebuie avute de elev. Este destul de dificil să transmiţi cunoștinţe, chiar dacă cunoști legile învăţării de acest tip9, însă și mai greu este să formezi competenţe. Din fericire și în acest caz pot fi identificate elementele de bază, rezultate tot din studiul și dezvoltarea unor activităţi unde se pune accent pe performanţă.10 Înțelegerea competenței În practica juridică competenţa este asociată cu atribuţiile (iar prin aceasta și cu puterile) încredinţate de un grup uneia din părţile sale. 8 Ibidem 9 A se vedea de exemplu Bruce Wilkinson, Cele 7 legi ale învățării, Editura Logos, Cluj Napoca. 10 Vom face referiri pe larg la astfel de materiale ce provin cu deosebire din zona coachingului, cu deosebire la cartea Jocul interior și munca, de Timoty Gallwey. 32 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Spre exemplu, unele responsabilităţi legate de educaţie precum și puterea de a decide cum se organizează o parte precisă a lucrurilor în acest domeniu sunt delegate în stat, potrivit legii educaţiei, ministerului educaţiei. Un organ al statului poate decide pe un domeniu numai dacă are competenţe atribuite sau responsabilitate în acel domeniu. Aici competenţa arată una dintre funcţiile la care poate fi folosită, aceea de gestionare a puterii grupului prin delegarea responsabilităţii, de aceea în acest context am putea să o numim înţelepciunea utilizării și a dobândirii unei puteri autentice în grup. Termenul de competenţă poate primi mai multe înţelesuri, depinde de perspectiva din care este privit. Dicţionarul ne dă două sensuri, primul ca încredinţare a unor responsabilităţi de către un sistem către o parte a sa, a doua este orientată către partea sistemului care are responsabilitate și evaluează în ce măsură ea este capabilă să o satisfacă. Definiţia este destul de clară: competenţa – 1. capacitate a cuiva de a se pronunţa asupra unei probleme, de a face ceva. 2. aptitudine, calitate a unei autorităţi, a unui funcţionar de a exercita anumite atribuţii (dexonline.ro). Din definiţie este deja evidentă natura duală a competenţei, fie ea câștigată prin denotaţie sau prin conotaţie. Prima înţelegere este centrată pe persoană, a doua pe sistemul în care aceasta acţionează, în care o funcţie îi este încredinţată unei autorităţi, persoane etc. Am putea spune astfel că prin competenţă este normată și evaluată participarea unei părţi la un sistem. Această dublă semnificaţie este acceptată și subînţeleasă astăzi în majoritatea limbilor. Etimologic mai pot fi desprinse și alte înţelesuri. Rădăcina dublă din latină a termenului com (împreună) + peto (cerere, căutare, dorință, atac) ne poate orienta către următoarele semnificaţii: dorinţă comună, căutare, cercetare în comun, o cerere, revendicare a grupului pentru a atinge o ţintă sau căutarea împlinirii unor nevoi. Termenul rezultat pare a acoperi toate etapele, de la căutarea mijloacelor prin care este realizată o nevoie a unui grup până la formularea de cereri și exigenţe către părţile sale pentru atingerea obiectivului comun. Cuvântul latin generic, competo poate însemna criză, potrivire sau chiar atac. Nevoia determină o criză, potrivirea cere o armonizare a mijloacelor, gruparea cu alţii care au aceeași nevoie, iar atacul presupune o pricepere, de la strategie până la îndeplinirea efectivă a sarcinilor fiecărui membru al grupului. Capitolul 1. Competența – participare de calitate 33 Este important de remarcat că în aceeași familie lexicală este și cuvântul apetență, care înseamnă „tendinţă a cuiva către ceea ce îi poate satisface nevoile". Diferenţa majoră ce apare la competență este dată de prefixul com, care sugerează o unificare a voinţei participanţilor la un grup, tendinţa lor de a gestiona una sau mai multe nevoi comune, de la identificarea lor, până la atribuirea de responsabilităţi și evaluarea îndeplinirii sarcinilor atribuite participanţilor. Observăm că de competenţă nu se poate vorbi decât în cadrul unor colective, în care anumite responsabilităţi sunt încredinţate părţilor acestor sisteme. Modul în care sunt acestea asumate și satisfăcute este numit tot competenţă, iar într-o altă interpretare, cea mai exploatată astăzi, acest termen desemnează și calităţile, deprinderile necesare pentru a îndeplini cu succes o activitate. Reducerea competenţei la deprinderi și atitudini etc., adică la caracteristici strict individuale, a condus la neînţelegerile de astăzi privind competenţa. Ceea ce îi lipsește este elementul integrator, care nu poate fi găsit ca o realitate în sine, ci numai în participarea cu calităţile proprii la viaţa grupului. Prezenţa competenţei nu este un moft, ci o condiţie fără de care implicarea în viaţa unui întreg supraindividual nu este satisfăcătoare, de aceea și nevoia personală de competenţă este ridicată, cu deosebire acolo unde performanţa contează. Pornind de la semnificaţia competenţei de „putere de a face împreună lucrurile pentru satisfacerea nevoilor comune", putem interpreta competenţa ca pe mijlocul și arta de a gestiona bine puterea avută împreună. Primul act al puterii comune este delegarea responsabilităţilor, iar actul ce închide cercul este evaluarea competenţei părţilor de a face posibilă realizarea activităţilor care susţin viaţa întregului. Pentru a funcţiona bine sistemul, procesul acesta trebuie să se desfășoare continuu, astfel responsabilitatea delegată și satisfăcută prin acţiuni conforme cu exigenţele stă în centrul funcţionării oricărui sistem. Nu o să insistăm pe acest proces, mai mult ne vom orienta atenţia pe premisele care stau la baza menţinerii lui decât pe modul concret în care el se desfășoară. Participarea de calitate Noţiunea de parte are o semnificaţie interesantă, pe de o parte are o individualitate proprie, altfel nu ar fi definită ca și parte, iar pe de 34 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui altă parte este o componentă a unui întreg. Tot prin acest termen putem desemna diferite puncte de vedere (poziţionări diferite), așa cum poate fi observat din fraza precedentă, unde termenul a fost folosit cu ambele înţelesuri. Un lucru privit dintr-o parte, dintr-o anumită perspectivă, poate să ne dezvăluie diverse proprietăţi, dar privit din altă parte, se poate vedea altceva. Un exemplu consacrat este cel al naturii luminii. Privită din perspectiva unor experienţe lumina este o undă, iar pe de altă parte, din perspectiva altor experienţe, lumina este formată din particule. Ambele perspective, deși contradictorii, sunt simultan valabile, adică lumina poate fi descrisă și ca undă și ca „ploaie" de particule.11 Participarea este o noţiune cuprinzătoare, relativ greu de descris și de cuantificat. Totuși, graţie unor eforturi susţinute, de-a lungul unor perioade îndelungate, din diverse spaţii culturale, astăzi se poate discuta destul de precis despre acest lucru. Competenţa este participarea solicitată și evaluată din perspectiva unui grup. O persoană competentă este aceea care are o participare de o calitate ridicată la activitatea unui grup, sau în interesul grupului. Scopul participării nu mai este unul individual, ci în interesul grupului, scopul personal fiind satisfăcut prin participarea la beneficiile oferite de grup. Astfel, spre exemplu, dezvoltarea competenţelor la copii nu este doar un scop personal al elevilor, ci și unul în cadrul unei societăţi. Pentru această activitate se cere competenţă din partea sistemului social, a structurilor desemnate, a profesorilor, care este răsplătită printr-o remuneraţie și eventual un anumit prestigiu social pentru cel care lucrează în ele – educatorul, învăţătorul, profesorul. Participarea profesorului (tot ce face, dar și tot ce este în faţa elevului) la această activitate în interesul copilului și a societăţii este evaluată ca și competenţă a sa. Competenţa profesorului este și în interesul copilului, dar și al societăţii deoarece o societate puternică se bazează pe indivizi puternici. Ideală este situaţia în care scopul personal al angajatului este același cu scopul social, când are loc o aliniere și nu o lipsă de sincronizare ori o orientare antagonistă. Participarea cuprinde acţiunea, care presupune obligatoriu o intervenţie, o manifestare, în timp ce participarea se poate mărgini și la simpla observare, conștientizare neutră ori neimplicare semnificativă ori vizibilă. Sentimentul intern al asumării responsabilităţii, inerent competenţei, nu presupune obligatoriu o acţiune specifică în plan 11 Asupra subiectului vom reveni în capitolul 16. Capitolul 1. Competența – participare de calitate 35 vizibil, dar determină, de la nivelul grijii (ca atenţie intensificată), ceea ce se întâmplă. Un coechipier competent poate uneori doar să asculte un coleg, fără a face nimic concret, iar acest lucru poate avea efecte benefice privind relaţionarea sau depășirea unei probleme. Din aceste motive, competenţa nu se poate mărgini la acţiune, ea este legată și de asumare, angajament, implicare lăuntrică, acestea nu se văd direct la exterior, dar au puterea de a influenţa decisiv acţiunile. Competența – concept integrator Un argument împotriva demersului educativ orientat spre competenţe este legat de lipsa unei definiţii clare, operabile pentru acest concept. Diverși autori propun definiţii descriptive, care nu întrunesc consensul, centrate pe ceea ce ea presupune la purtător – aptitudini, atitudini etc. ori pe context și interacţiunea cu el. Interesant este că la fel ca oamenii, și instituţiile au competenţe. Doar că în cazul lor se referă mai mult la asumarea ori delegarea de atribuţii către ele. Modul în care își îndeplinesc aceste atribuţii este mai rar luat în discuţie. Spre exemplu, este de competenţa instanţelor să judece neînţelegerile între persoane, de competenţa școlilor să facă educaţie etc. Cum anume se face judecata ori educaţia ţine evident de competenţa lor. De observat că și aici avem două sensuri ale competenţei. Unul se referă la poziţionarea în sistem a unei entităţi, celălalt la exprimarea ei în sensul îndeplinirii rolului său. Din aceste motive competenţa este un concept puternic prin capacitatea de descriere și posibilităţile de integrare oferite omului. Înţelesul termenului poate fi clarificat dacă abordăm problema din trei perspective, de pe trei niveluri în care are loc participarea. Perspectiva integratoare Mai întâi abordăm problema din perspectiva sistemelor integratoare. C.R. Motru a justificat bine faptul că omul și nevoile ori, mai des, dorinţele lui, se formează în cadrul unor culturi, nu în legătură directă cu mediul12. Prin activitatea pe care o desfășoară, omul participă la un 12 Constantin Rădulescu-Motru, Puterea Sufletească, Editura Semne, București, 2009, p. 58 36 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui sistem social și economic, la multe grupuri cu diferite culturi specifice, cu diverse câștiguri. Grupurile au cultura lor, dar și nevoile lor de a supravieţui și a se dezvolta. Competenţa este o exigenţă formulată de un grup către membrii lui pentru a asigura buna funcţionare a întregului. O persoană incompetentă este de obicei presată spre performanţă în grup, mai ales dacă există o concurenţă între grupuri. La fel, ea poate fi o exigenţă de a face ceva – o însărcinare, formulată la adresa unei instituţii în cadrul unei societăţi, ce reglează funcţionarea ei. Rolul important jucat de cultură abia acum iese în evidenţă. Dacă în trecut cultura era „de bon ton", considerată necesară pentru afirmarea omului luat ca individ, acum este scoasă în evidenţă importanţa și rolul ei social. Cultura organizaţională identifică de fapt competenţele și le cere de la membrii săi, mai mult sau mai puţin explicit, propunându-le și un mod de a fi. Formularea explicită a exigenţelor se realizează în funcţie de nivelul conștiinţei de sine a organizaţiei. Capacitatea omului de a identifica cultura organizaţională, de a se adapta și a lucra în spiritul ei, nu mai este o opţiune facultativă, ci o condiţie a menţinerii și participării lui în acea organizaţie. Satisfacţia lui de a lucra într-un grup depinde de potrivirea între cultura proprie, opţiunile personale și cultura grupului. Un om moral nu poate rezista într-o organizaţie care dispreţuiește această trăsătură de caracter și pune accent doar pe rezultate, indiferentă la mijloacele morale/imorale prin care acestea sunt atinse. Cultura, în ansamblu, iese de sub controlul unei organizaţii restrânse și face parte din produsul care rezultă din opţiunea unei societăţi. Astfel putem deosebi o cultură a unui popor, a unei zone mai întinse – de exemplu Europa, Asia, sau chiar o cultură la nivel mondial, unde, diverse culturi se află în interacţiune. Din aceasta pot rezulta integrarea și influenţa reciprocă a culturilor, care sunt astfel procese vii, care se desfășoară permanent – de exemplu traducerile cărţilor, circulaţia filmelor etc. Schimbările majore se produc nu sub influenţa directă a unei persoane, ci a unei culturi, pe care persoana o poate doar influenţa, cu puţine excepţii – întemeietorii de culturi, a se vedea creștinismul, budismul, islamul etc. O analiză temeinică a influenţei culturilor poate fi găsită în cartea Culturi și organizații Softul mental13. Raportări diferite conduc la abor13 Geert Hofstede, Gert Jan Hofstede, Michael Minkov, Culturi și organizații Softul mintal, Cooperarea interculturală și importanța ei pentru supraviețuire, Editura Humanitas, București, 2012 Capitolul 1. Competența – participare de calitate 37 dări, rezultate și chiar civilizaţii diferite, care pot fi văzute ușor din manifestările culturale și consumul cultural specific. Gradul de participare la condiţia de român, european, creștin etc. este dat de nivelul de asimilare și acceptare a culturii respective. Această cultură poate fi adoptată oarecum implicit, printr-o legătură care se realizează la nivelul unei rezonanţe profunde, dar neconștientizate, sau explicit, atunci când sunt recunoscute reperele de bază ale culturii și acceptate în cunoștinţă de cauză. Ultima asumare presupune deja contactul și raportarea la o altă cultură, faţă de care apare diferenţa specifică. Din această perspectivă competenţa nu se referă, de exemplu, doar la a face „românește" sau „creștinește" un anumit lucru, ci merge mai departe spre „a fi" potrivit cu exigenţele acestor culturi. Dacă mergem și mai departe, competenţă poate însemna și o participare conștientă de influenţa culturală, care rămâne deschisă diferitelor abordări culturale. Despre „a fi" este mai ușor de vorbit dacă privim dintr-o perspectivă individuală. Perspectiva individuală Privită dinspre persoană, rădăcina latină a termenului, „competentia" tradus la noi prin „în stare" – poate însemna capabil să facă anumite lucruri, care are în sine posibilitatea de a se achita cu succes de anumite sarcini. Dar acest termen, luat strict, poate însemna și prezent în ceea ce face, în situaţie, nu în altă parte, ci cu totul în ceea ce se întâmplă în locul și la momentul respectiv (starea unui sistem fizic este dată de proprietăţile lui la un moment dat).14 Cel care se vinde unor soluţii prealabile este cumva pe pilot automat, căzut în preocupare (dinainte ocupat), ratând starea prezentă, cum ar spune Heidegger15. Astfel, numai cineva care are grijă (este 14 „Obișnuit, competenţa e legată de „a face", de ce realizează cineva, iar, raportat la înzestrarea personală, noţiunea se rezumă la a avea în vedere capacitatea cuiva de a avea realizări, deci tot la premisele care pot asigura pe „a face". Nu se ţine seama de participarea lăuntrică, afectivă a subiectului. Or, în această situaţie, cum competenţa este o condiţie sine qua non a existenţei omului, a vieţuirii lui, a o canaliza exclusiv sau preponderent spre „a face" înseamnă a opera personalitatea de fibra sa specific umană și a o transforma într-un robot programat spre a produce." – Miron Scorobete, corespondenţă personală. 15 Aceste aspecte sunt prezentate mai pe larg în capitolul 17, II. 38 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui atent) la participarea sa în momentul respectiv poate fi prezent întreg la ceea ce se desfășoară – este „în stare". Această perspectivă este foarte importantă, deoarece prezintă participarea autentică, și va fi explicitată și în alte secţiuni ale lucrării16. Perspectiva interacțiunilor Înţelegerea dublă a acestui termen, în care sunt cuprinse deodată atât subiectul în starea sa, cât și participarea, integrarea acestuia în supraindividual, este chiar mai mult decât au sperat filosofii să găsească pentru a prezenta condiţia umană. Semnificaţia termenului exprimă foarte bine atât pe „a fi" prezent pe deplin cât și pe „a face" la calitate maximă. Prefixul „com" se folosește pentru a arăta unirea care se întâmplă în cadrul/cu elementele cuvântului precedat. De exemplu „punerea" vectorilor laolaltă pentru a obţine vectorul rezultant se numește „compunere". La fel, termenul competenţă poate desemna sau indica puterea grupului, ca rezultat al punerii împreună a puterilor și capabilităţilor individuale (al coerenţei grupului). Desigur nu este vorba de grup ca o simplă asociere pe bază de interese, ci a unuia integrat organic. Această putere se desăvârșește numai împreună, nu ca rezultat al unui demers strict individual. Spre exemplu, „Devenirea întru fiinţă" a lui Constantin Noica nu surprinde nuanţe așa profunde deoarece nu poate scăpa de centrarea pe persoană. Înţelepciunea individuală nici nu poate ieși din această cursă, prin însăși formarea ei rămâne blocată pe persoană. Omul singular doar descoperă acum competenţa, impusă nu de o persoană, ci prin înţelepciunea și cultura de grup, ca o nevoie a sa. Integrarea persoanei prin ameliorarea interacţiunilor nu este doar o nevoie teoretică, ci surprinderea unei dinamici pe care competenţa o recunoaște și o cere. De fapt poate fi socotit chiar actul de realizare a unităţii la nivelul conștiinţei umane (subiectul va fi dezvoltat în subcapitolul „Puterea sufletească"). Integrarea este un proces ce trebuie realizat pentru a obţine o dezvoltare a competenţei persoanei și a extinde participarea sa la grup. Este probabil partea mai greu de realizat, dar și cea mai greu de conceptualizat. 16 Capitolul Filosofia, cu deosebire la subcapitolul dedicat contribuţiei lui Heidegger. Capitolul 1. Competența – participare de calitate 39 Rămâne un mister pentru fizicieni de unde „știe" lumina cu ce sistem interacţionează, cu unul format din două fante sau un sistem atomic, cum anume se face ieșirea din dualism în favoarea uneia din caracteristici. Nu este vorba de o decizie sau condiţionare prealabilă, ci de o participare diferită, în funcţie de împrejurări. Așa și competenţa, în funcţie de împrejurări ea va avea „curgere" diferită, dinspre persoană spre grup, sau dinspre grup spre persoană. Acest demers este al participării, nici persoana, nici grupul nu știu dinainte ce iese din interacţiunea și participarea lor la aceeași realitate și la schimbul cu mediul extern. Integrarea persoanei, realizarea unităţii între prezenţa în grup, dar și în sine, nu este în actul conducerii, ci în acela al unei relaţii orientate spre slujirea grupului, în îndeplinirea unei funcţii înăuntru, nu în detașarea de el și în încercarea de a-l orienta dinafară. Împotriva acestei evidenţe, majoritatea oamenilor cred că a conduce este cea mai înaltă demnitate la care poate ajunge omul, dar ei nu realizează că o asemenea poziţie împiedică participarea reală la grup prin situarea în afară, ca centru de forţă și orientare a lui. Sunt însă și multe persoane care au înţeles acest lucru, în creștinism spre exemplu, chiar este promovată această situare. Iisus Hristos atrage atenţia creștinilor asupra lui, făcând în seara dinaintea răstignirii Sale și gestul de slujire care pentru un conducător este inacceptabil – spălarea picioarelor ucenicilor. Integrarea este realizată concret și se observă prin relaţiile, interacţiunile dintre membrii grupului. Astfel în preajma competenţei se poate realiza și o mai bună interacţiune în cadrul grupurilor. Aportul la ameliorarea interacțiunilor Acest termen a pătruns și în limbajul cotidian unde este folosit pentru că se simte un aport semnificativ la explicarea corectă a situaţiei prin utilizarea lui. Intuitiv, toată lumea înţelege că un om competent este cel care poate să facă bine un anumit lucru în cadrul unui sistem supraindividual. În trecut se spunea despre cineva care nu reușea să facă un anumit lucru că este nepriceput, incapabil, sau, mai grav, chiar că este prost și nu știe face ce este de făcut, dar astăzi spunem că este incompetent. Deosebirea este importantă, prostia poate fi socotită un fel de 40 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui handicap ce nu poate fi depășit, fiind legată de limitele naturale ale omului respectiv, în timp ce competenţa este un lucru ce poate fi dobândit și nu face referire la „motorul" acţiunii, omul, ci mai ales la acţiunile desfășurate, care probabil nu au inclus și acele activităţi care ar fi putut dezvolta competenţa. Astăzi se acceptă inclusiv faptul că omul se poate schimba, nu doar în domeniul convingerilor, ci până la nivel fizic, că sistemul nervos și alte organe pot evalua, prin învăţare și adaptare. El poate să-și dezvolte competenţele, astfel se oferă omului șansa de a se descurca mai târziu într-o situaţie care astăzi îi ridică probleme. Acest lucru este foarte important în ceea ce privește relaţiile interpersonale. Acceptarea schimbării este o premisă importantă pentru evitarea judecării și condamnării celorlalţi din motive care nu ţin neapărat de ei și care, adesea, nici nu le sunt imputabile. Spre exemplu, un copil dintr-o familie dezorganizată poate nu are anumite abilităţi ce stau la baza unor competenţe pentru că în familia sa nici nu s-au cerut vreodată. Dar la o schimbare de mediu, dacă sunt și alte exigenţe, s-ar putea ca acestea să apară și să se dezvolte. Omul nu este un simplu mijloc de producţie care trebuie doar să se mai și distreze din timp în timp, ca să poată iar lucra pentru altul ca să câștige cele necesare existenţei sale și ale familiei, ci un participant complex la o realitate și mai complexă. Nevoile sale de implicare și de responsabilitate la locul de muncă sunt motive pentru care el nu poate fi depersonalizat prin muncă fără a afecta calitatea acesteia. Dacă ar fi să facem o comparaţie, putem să îl privim ca pe un neuron, destul de inteligent în sine, dar care nu își arată valoarea decât în reţeaua formată cu ceilalţi neuroni. Competenţa ar putea avea astfel o semnificaţie ca răspuns la provocările adresate reţelei și o exprimare a calităţii participării la această reţea supraindividuală. Competență sau expertiză? Înainte de a trece la o schimbare de poziţionare este utilă și o delimitare conceptuală de termeni apropiaţi. Unul dintre reducţionismele la care este supus conceptul de competenţă este datorat înţelegerii ei ca pe un complex de deprinderi care permite a face bine ceva, oarecum independent de context și de participarea globală, după modul Capitolul 1. Competența – participare de calitate 41 în care un aparat sofisticat acţionează programat, tot mai perfect în realizarea sarcinilor. Astfel unii autori (ex. Robert J. Stenberg) o situează înainte de atingerea nivelului de expert, expertiza fiind atinsă la limitele superioare ale competenţei. Acceptarea acestei concluzii depinde de înţelegerea termenului expert. Dacă aplicăm o reducţie disciplinară și spunem că expertul este pe o anumită disciplină ori ramură a ei, atunci competenţa este evaluată în funcţie de stăpânirea disciplinei/domeniului de interes. Dar competenţa este evaluată de un sistem format din mai multe persoane, în funcţie de nivelul în care o anumită sarcină din cadrul lui este bine îndeplinită. Putem astfel avea experţi în anumite domenii, dar care nu știu lucra în echipă și sunt cu totul străini de alte discipline, motive pentru care este greu de declarat că sunt competenţi. Sau, din cauza unor probleme nerezolvate la nivel individual, de altă natură decât gândirea aplicată la domeniul de expertiză, participarea sa să fie foarte dificilă când e nevoie de colaborare (exemplu nu are încredere în nimeni), deși își cunosc meseria foarte bine. Din aceste motive cele două concepte acoperă diferite domenii ale acţiunii umane, și nu este indicat să le confundăm ori să le punem pe aceeași linie. Înainte de a trece la o schimbare de poziţionare este utilă și o delimitare conceptuală de termeni apropiaţi. Unul dintre reducţionismele la care este supus conceptul de competenţă este datorat înţelegerii ei ca pe un complex de deprinderi care permite a face bine ceva, oarecum independent de context și de participarea globală, după modul în care un aparat sofisticat acţionează programat, tot mai perfect în realizarea sarcinilor. Astfel unii autori (ex. Robert J. Stenberg) o situează înainte de atingerea nivelului de expert, expertiza fiind atinsă la limitele superioare ale competenţei. Acceptarea acestei concluzii depinde de înţelegerea termenului expert. Dacă aplicăm o reducţie disciplinară și spunem că expertul este pe o anumită disciplină ori ramură a ei, atunci competenţa este evaluată în funcţie de stăpânirea disciplinei/domeniului de interes. Dar competenţa este evaluată de un sistem format din mai multe persoane, în funcţie de nivelul în care o anumită sarcină din cadrul lui este bine îndeplinită. Putem astfel avea experţi în anumite domenii, dar care nu știu lucra în echipă și sunt cu totul străini de alte discipline, motive pentru care este greu de declarat că sunt competenţi. Sau, din 42 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui cauza unor probleme nerezolvate la nivel individual, de altă natură decât gândirea aplicată la domeniul de expertiză, participarea sa să fie foarte dificilă când e nevoie de colaborare (exemplu nu are încredere în nimeni), deși își cunosc meseria foarte bine. Ceea ce face diferenţa este chiar acest lucru, colaborarea. Expertul este un individual bine pregătit într-un domeniu,competentul este cel care, împreună cu echipa schimbă lucrurile. Astăzi este greu de conceput o realizare deosebită fără lucrul în echipă. Mecanica cuantică nu a fost realizată de experţi, Heisenberg era tânăr când a descoperit ideile care stau la baza formalismului mecanicii cuantice, nu era încă expert în fizică ci un asistent care s-a luat cu seriozitate și a stat ani de zile lângă o problemă nerezolvată. Fizica atomică, așa cum o vedem astăzi nu era atunci. Ideile lui au fost discutate cu cei apropiaţi, apoi printrun efort de grup, care a inclus și fizicieni din alte ţări, s-a pus la punct descrierea mecanicii cuantice. Un expert este mai mult un prizonier a ceea ce se știe decât un gânditor creativ, dispus la schimbarea propriei gândiri. Dacă privim din altă perspectivă, omul devine „expert" graţie unui interes deosebit nu a unei pregătiri formale, atestate cu diplome. Pasiunea nu pare a fi prinsă în înţelegerea clasică a acestui termen. Pentru a fi creativ într-un domeniu sigur că este nevoie să ai un punct de plecare bine întemeiat pe ceea ce se știe deja, dar mai mult decât asta trebuie să existe o hotărâre statornică de a rezolva o problemă. Pentru expert problemele sunt în general rezolvate. Din aceste motive cele două concepte acoperă diferite domenii ale acţiunii umane, și nu este indicat să le confundăm ori să le punem pe aceeași linie. 43 Capitolul 2. Competență și prezență Participarea de calitate presupune prezenţa în situaţie. În majoritatea situaţiilor obișnuite stereotipizarea ocupă mai mult decât gândirea proaspătă și „s-ar părea că majoritatea actelor de cunoaștere sunt recunoașteri și catalogări prăfuite și superficiale ale stereotipurilor. O astfel de clasificare comodă, în categorii deja existente, este profund diferită de perceperea reală, concretă, cu toată atenţia, a multiplelor faţete ale fenomenului unic. Numai o astfel de cogniţie poate aduce deplina apreciere și savurare a oricărei experienţe... o mare parte din ceea ce trece drept cogniţie este numai un substitut al ei, un truc ieftin, necesar ca urmare a exigenţelor faptului de a trăi într-o realitate a fluxurilor și evenimentelor fără a fi dispus să recunoști acest fapt."17 A. Maslow subliniază că nu vrea să fie înţeles greșit, nu este împotriva abstractizării și conceptualizării, nu putem trăi fără ele: „Ideea este că ele trebuie să aibă la bază experienţa, nu să fie goale sau artificial umplute. Trebuie să fie înrădăcinate în realitatea concretă și legate de ea. Trebuie să aibă un conţinut cu sens, în loc să fie simple cuvinte, etichete, abstracţiuni."18. Studiul din care este preluat citatul se ocupă chiar cu abstractizarea patologică, reducerea la abstract și pericolele asociate. Pentru că nu ia în considerare aceste aspecte școala a devenit locul în care de dragul abstracţiunilor se preferă o orientare spre patologic, îndepărtarea de percepţia și observarea deschisă a realităţii. Legătura cu competenţa este evidentă, odată afectată prospeţimea participării, șansele de a vedea realitatea așa cum este se reduc, de unde o scădere a calităţii participării. Dacă „conceptul de participare se distinge în cât de mică măsură de cel de percepţie, diferenţa constă în accentul întrucâtva mai mare pe acţiunile selective, de pregătire, de organizare și de mobilizare."19 17 Abraham Maslow, Stereotipizare versus cogniție autentică, publicată în Motivaţie și personalitate, Editura Trei, București, 2007, p. 369 18 Op. cit, p. 369 19 Op. cit, p. 369 44 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Nu putem să nu remarcăm aici cât de departe este modelul cultural și practica curentă a școlii de accentul pe astfel de activităţi. Aproape toate activităţile sunt selectate, pregătite și organizate de profesori. Obișnuinţa de a primi acestea de-a gata, lucrul numai cu concepte abstracte fac viaţa elevilor în școală artificială, tot mai ruptă de realitate. Participarea depinde de actul intern al deschiderii sau a menţinerii în zona de confort, cunoscut: „Mai la obiect însă este faptul că putem discerne, în reacţiile de participare, între implicarea proaspătă, idiosincrasică, în evenimentul unic, și recunoașterea stereotipă, categorizată, în lumea exterioară, a unui set de categorii care există deja în mintea participantului. Cu alte cuvinte, participarea ar putea să fie nimic mai mult decât recunoașterea sau descoperirea în lume a ceva ce am așezat noi înșine acolo - un fel de a judeca experienţa înainte ca ea să se producă. Ar putea fi, ca să zicem așa, o raţionalizare în numele trecutului sau o încercare de a menţine status quo-ul, și nu o recunoaștere adevărată a schimbării, noutăţii și fluxului."20 Este dificil să fim permanent prezenţi, este necesară o mare cantitate de energie psihică, dar competenţa, participarea de calitate reclamă prezenţa, dacă nu permanent măcar în momentele importante, decisive, pentru o bună priză la realitate. Sunt mai multe cărţi interesante dedicate subiectului numit prezenţă, care analizează diferite aspecte ale acesteia, de la cazurile generale până la aplicaţiile ei în anumite domenii. După o povestire japoneză care ne revelează sursa prezenţei, vom face o scurtă prezentare a termenului din perspectiva uneia dintre ele. Puterea calmului O povestioară japoneză preluată din cartea Puterea calmului (doctrina japoneză)21 are calitatea de a prezenta foarte bine esenţa unei participări semnificative. MAESTRUL TUTUROR Înțeleptul Yoritomo Tashi spune: În vremurile de demult, mulțimea zeilor încarna virtuțile sau pasiunile omenești. Fiecare zeu pretindea că deține taina fericirii ființelor a căror viață se desfășoară pe pământ. Fiecare era sigur că puterea lui are întâietate. Şi 20 Op. cit, p. 370 21 Editura Zamolxis, Cluj Napoca, 1994 Capitolul 2. Competență și prezență 45 bolta azurie răsuna deseori în zgomotul revendicărilor, pe cât de vehemente, pe atât de hotărâte. Un singur punct, totuși, întrunea toate aprobările: ROLUL ENERGIEI ÎN DOMINAREA PUTERII! *** Într-o zi, cereștii rivali, deciseră să se supună hotărârii Judecătorului Suprem care cântărește sufletele celor ce părăsesc viața pământească pentru a intra intr-o viață superioară. Unul dintre Nemuritori zise: Este incontestabil că supremația îmi aparține. Într-o clipă vă arăt forța mea. Un fulger strălucitor brăzdă noaptea. O lumină sângerândă coloră azurul înconjurător. Un bubuit năprasnic, nebănuit până atunci, încremeni pe toți zeii. O prăpastie adâncă se deschise, gata să înghită prada. Ființele cerești se îndoiră de însăși invulnerabilitatea lor. Când deținătorul fulgerului își opri mânia închipuită, Zeul Furtunilor vorbi: Forța mea este și mai de temut. Priviți spre mări! Abia termină aceste cuvinte și marea se ridică în valuri înspumate, urlătoare. În mugetul furtunii, o cavalcadă crescu și se repezi la asaltul munților, amenințând să urce până la cer. Jale, în glas sfâșiat, din omenire, se înălță spre zeu. El făcu un gest Valurile, potolite, se împrăștiară în largi ondulări, leneșe, spălând domol nisipul malurilor, într-o mișcare legănătoare. Atunci, în liniștea apăsătoare, se auzi: Puterea în manifestarea forței brutale distruge, nu creează! Puterea constă în arta de a supune oamenii și a-i menține voit sub legea blândeții și nu a violenței. Un cântec de flaut începu să sune plăcut. Notele jucară ca niște fluturași. Apoi melodia se răspândi, cuprinse spațiul azuriu, când tristă și obosită, când vibrantă și puternică, împletindu-se într-un plâns sfâșietor, pentru a culmina într-o măreție triumfală. Extaz. După stingerea ultimului sunet, nemuritoarele fețe exprimau încă farmecul a cărui putere subjugase toți zeii. Pe toți? Nu. Unul dintre acești nemuritori păstrase o atitudine neschimbătoare, nepătrunsă. Fulgerele nu-l înmărmureau. Asaltul valurilor nu aducea în ochii săi liniștiți nici cea mai mică urmă de neliniște. Încântarea sunetelor părea să nu 46 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui trezească în el emoția de care toți erau mișcați. Judecătorul Suprem i se adresă. Tu ești surd, orb, ca muritorul de rând? Nu! Aud și văd. Netulburat? Inima ta nu bate mai iute sub stăpânirea groazei? Sufletul tău nu se înfioară sub influența vrăjii? O, Judecător Suprem, inima mea bate, sufletul meu se înfioară. Fața ta nu se întunecă de groază? Nu radiază nici o strălucire? Nu! EU SUNT CALMUL! Acela care știe să-și disciplineze impresiile. Gloria celorlalți este condițională de emoții, pentru că nu le stăpânesc. La ce servește comanda forțelor naturii, dacă o melodie, prin extaz, face să cadă fulgerul din mâna moleșită de admirație? Care este puterea efectivă a celui ce posedă taina farmecelor, dar tremură în fața mâniei stihiilor? Şi tăcu. Atunci Judecătorul Sufletelor spuse: Lui ii aparține toată puterea, în el sălășluiește adevărata forță. Stăpânind pasiunile, el se ridică mai presus de dominația Naturii. Nu se dedă la demonstrații inutile. Puterea lui nu șovăie în fața unei forțe potrivnice. El rezistă tuturor sugestiilor zadarnice, nedemne de spirit. Pentru că vă încredeți în judecata mea, vă spun: într-adevăr, „CALMUL ESTE MAESTRUL TUTUROR"! Din povestire iese clar în evidenţă că la întrecerea puterilor, a controlului energiei ori a altora, puterea cea mai mare o are prezenţa, manifestată și susţinută prin calm. Chiar dacă controlul energiei exterioare și a emoţiilor poate impresiona pe cei ce pot fi ușor impresionaţi, judecătorul suprem din povestire a văzut bine că puternic este cel care controlează propria prezenţă, care rămâne calm în situaţiile dificile și nu se lasă pradă instinctelor primare, fie ele legate chiar de supravieţuire. Acesta are puterea de a fi cu adevărat prezent chiar și atunci când pare serios ameninţat ori vraja emoţiilor e gata să pună stăpânire pe el. Importanța prezenței Despre asigurarea suportului energetic și gestionarea lui sunt prezentate câteva detalii în capitolul Jocul interior și performanța, subcapitol Capitolul 2. Competență și prezență 47 Încărcarea bateriilor. Mai important este în acest moment analiza controlului energiei disponibile. O carte care oferă sfaturi pertinente legate de controlul energiei, care permite o aprofundare și o ameliorare a prezenţei a fost scrisă de Patsy Rodenburg. Ea are chiar acest titlu: Presence și ne arată cum anume omul își poate controla energia astfel ca să ne menţinem întrun cerc al energiei favorabil prezenţei. Rolul prezenţei este considerat foarte important deoarece energia pe care ea o gestionează este chiar energia supravieţuirii. Fără ea omul este în pericol, indiferent unde este, acasă sau în junglă.22 Astăzi pericolul nu este numai pe stradă, omul poate fi manipulat prin media numai dacă este „absent". Accesul la această stare nu este ceva nou, sunt lucruri cunoscute, dar care nu au primit atenţia cuvenită. Spre exemplu, conexiunea între mamă și copilul ei prin prezenţă este atât de puternică încât părinţii se pot simţi abandonaţi și singuri când ea încetează23. La fel precum copiii și animalele sunt constant prezente, cu deosebire câinele. Animalele de casă ne transmit că suntem doriţi și necesari pentru ele, ne cheamă să fim prezenţi. Starea genuină, deschiderea copilului apare ca urmare a menţinerii constante a stării de prezenţă. Dacă se pierde această stare se pierde ceea ce este mai important pentru om, șansa lui de a fi. Efectul prezenţei este vizibil pretutindeni, de la simpla compasiune când vedem un om necăjit până la înalta performanţă sportivă, de la profesorul de la școală la liderul spiritual sau politic. „A fi prezent este palpitant, inspirant, captivant, surprinzător și chiar înfricoșător în același timp... Prezenţa ne face să respectăm, să înţelegem și să empatizăm cu alţii ... fără aceste întâlniri suntem singuri."24 Când ceilalţi nu sunt prezenţi ne simţim ignoraţi, neimportanţi și rupţi de mediu. Fără prezenţă nu ne bucurăm de întâlniri, străzile sunt periculoase, relaţiile nu funcţionează. Prezenţa nu este deci numai un act pentru sine, ci unul de la baza comuniunii, al prezenţei apropiate cu ceilalţi și face posibil succesul nu doar pentru o persoană, ci și pentru familie, societate și echipe.25 22 „When you are not present you are in danger, whether you are in the jungle or closer to home in your work and in your family." Patsy Rodenburg, Presence, Penguin Books Ltd, London, 2007, pp. 3 4 23 Op. cit., p. 6 24 Op. cit. p. 10 25 „You will also realize that being present to life is critical not only to your well-being 48 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Având în vedere faptul că esenţa competenţei este participarea iar prezenţa este starea în care participarea plenară este posibilă, legătura competenţei cu prezenţa este evidentă. Din acest motiv merită prezentate câteva detalii suplimentare. Pierderea prezenței Viaţa dificilă, întâlnirile cu oameni care vor să aservească și să controleze, durerea și suferinţa asociată unor situaţii, pot fi motive care pot determina oamenii să dorească să nu fie prezenţi în situaţia dată. Viaţa urbană, aglomerată, cu mii de persoane întâlnite face dificilă sau chiar imposibilă prezenţa cu toţi. Nu mai este timp nici pentru cunoașterea, relaţionarea cu vecinii apropiaţi. Tot mai mulţi rămân niște străini, iar din acest punct de vedere viaţa la ţară are avantajul de a permite o mai bună interacţiune, lasă mai mult loc pentru prezenţă. Aici, omului prezent în natură îi este mai ușoară reconectarea și cu propria natură. Paradoxal, confortul și facilităţile lumii moderne pun piedici în calea prezenţei. Confruntarea cu pericolele, cu viaţa dificilă cere prezenţă, iar confortul, satisfacerea nevoilor de bază și dispozitivele care fac posibil contactul rapid cu oricine, de oriunde, televizorul cu multe canale ne fac mai superficiali, sporind izolarea. Un exemplu interesant oferit de autoarea cărţii este cel trăit în preajma unor americani nativi, Hopi, nomazi. Aceștia au obiceiul ciudat de a părăsi o zonă în care traiul a devenit prea facil. Răspunsul la manifestarea curiozităţii a scos în evidenţă o poziţionare neașteptată: dacă viaţa este prea ușoară îţi pierzi bucuria26. Ei nu caută, nu stau în zona de confort ca să nu piardă bucuria vieţii, a provocării. Materialismul, pentru a exista, are nevoie de consumatori care nu sunt fericiţi și prezenţi. Ideea că bucuria poate fi găsită cheltuind cât mai mult este una mult mai avantajoasă pentru comerţ. Calitatea prezenţei se poate pierde ca urmare a durerii fizice, emoţionale sau spirituale deoarece acestea reclamă atenţie și se dorește eliberarea de sub influenţa lor. Pentru a muta atenţia în altă but also to the well-being of everyone around you. It is an act of community. It is an act of personal intimacy with others. It enables not only the success of an individual but also the success of a family, society and team." Op. cit., pp. 10-11. 26 „If life is too easy you lose your joy." Op. cit., p. 14. Capitolul 2. Competență și prezență 49 parte se pot consuma diverse substanţe, de la alcool la droguri, dar acestea nu readuc prezenţa. Un șofer băut nu este întreg prezent la volan, de aceea este periculos. Mai mult, schimbările de orice fel, de la carieră până la redecorarea casei sau căutarea de senzaţii tari nu rezolvă decât temporar problema dacă viaţa este pierdută din interior27. Cele trei cercuri ale energiei Acestea se folosesc pentru a descrie cum anume circulă energia oamenilor. Circulaţia ei are loc și poate fi observată prin intermediul corpului, a respiraţiei, a vocii și prin modul în care ascultă, cred și simt. Primul cerc este al Sinelui și al retragerii, al introspecţiei și al reflecţiei. Cei care preferă să stea în acest cerc nu sunt prea buni observatori a persoanelor și al lucrurilor dinafară. Indicatori privind prezenţa unei persoane în acest cerc: • se retrage din contactele directe cu ideile ori cu sentimentele altor persoane; • își ţine respiraţia sau respiră rapid; • i se cere să repete ceea ce a spus adesea când vorbesc; • oamenii se apleacă spre ei ca să îi audă ori să îi perceapă mai bine; • se simte ignorată, dată la o parte; • accentul (atenţia) pus(ă) pe conștiinţa (conștienţa) de sine; • este o prezenţă ștearsă și nu i se simte lipsa când iese dintr-o cameră. Prin orientarea energiei spre interior când o persoană este în acest cerc pierde contactul cu lumea și se pune în starea de pericol ori de prezenţă precară deoarece nu sesizează bine ceea ce este în jur. Acest cerc este util când cineva nu dorește să fie luat în considerare, să fie absent. Dacă se înregistrează o menţinere îndelungată în acest cerc se pierde bucuria de a trăi și omul devine timid28. Am putea spune că schimburile cu ceilalţi și cu mediul sunt limitate intenţionat. Nici nu iese, nici nu intră energie decât oarecum mediat și intenţionat cenzurat prin conștienţă. O persoană este în acest 27 „You change careers, go travelling, play extreme sports, drive fast cars, take exotic holidays or redecorate the house, constantly seeking presence. These strategies might work for an hour, a day or a year, but they will not solve your inner deadness." Op. cit. p. 15 28 Descriere după Op. cit. p. 18 50 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui cerc când nu știe ori nu are suficient curaj ca să participe la ceea ce se întâmplă în jurul său, la interacţiuni și relaţii. Preferinţa pentru acest cerc poate fi și rezultatul unei dorinţe de tip „non-combat" cu viaţa, lipsă de asumare a ei sau de așteptare ca alţii să îi dea un sens. În acest cerc se ajunge relativ ușor când nevoia de adaptare, de învăţare nu este satisfăcută. Nevoia de autonomie este înţeleasă ca izolare, nu de participare demnă la relaţii. Izolarea este adoptată și din lipsă de încredere (comoditate în a găsi oameni de încredere), adesea crede că știe tot despre toate (altfel de unde preferinţa pentru acest cerc?), dar asta nu înseamnă că nimeni nu e demn de încredere și că într-adevăr știe cum stau lucrurile. Am putea spune că pe scena propriei vieţi preferă postura de spectator – judecător, nu pe cea de actor profund implicat. Cercul al doilea este cercul în care preferă să stea oamenii care își asumă viaţa, sănătoși din punct de vedere relaţional. Înainte de a da detalii ar fi poate interesant de văzut și al treilea cerc. Al treilea cerc prezentat, este al intimidării și al forţei29. Energia iese spre exterior, dar nu este orientată specific, nu are o ţintă precisă, de aceea se poate risipi fără rezultat. Persoanele aflate în acest cerc pot atrage atenţia asupra lor, dar nu pot obţine respectul imediat, menţine colaborarea și legătura din cauza implicării superficiale, nespecifice. Energia investită nu se întoarce și chiar dacă alţii simt investiţia de energie, din cauza faptului că este imprecisă, este percepută ca impersonală. Mișcarea și ţinta este fixată mai mult în jurul persoanei decât direct către ea, rămâne la suprafaţă, nu intră în profunzimea lucrurilor. Din aceste motive cei situaţi în acest cerc sunt adesea percepuţi ca insensibili, aroganţi și oarecum în afara problemei în ciuda implicării. Indicatori privind situarea unei persoane în acest cerc: • persoanele cu care discută păstrează sau iau o anumită distanţă; • poate descoperi că are în jurul ei mai mult spaţiu decât are nevoie; • respiraţia e uneori zgomotoasă, păstrează aer în piept, consumă și oxigenul altora; • adesea i se spune sau se percepe că vorbește sau râde prea tare; • nu ia în considerare cu atenţie persoanele cu care vorbește sau camera, contextul în care se găsește; • nu observă că oamenii din jur nu sunt la fel de entuziasmaţi ca ea; 29 „The Circle of Bluff and Force", Op. cit. p. 19. Capitolul 2. Competență și prezență 51 • simte că trebuie să injecteze energie în orice eveniment social, indiferent de preţ pentru ea însăși și pentru alţii; • simte nevoia să preia controlul discuţiilor chiar dacă a auzit numai un fragment din acestea; • poartă haine care o ajută să fie remarcată.30 Vocea puternică este un indiciu al situării în cercul trei, persoanele cu această abordare nu au reţineri să impună soluţiile ori abordarea lor altora. Acest cerc poate avea întrebuinţările sale, astfel poate fi folosit de o persoană pentru a se proteja, a elibera energia proprie și a pune pe alţii în dificultate. Cercul doi – energia conexiunii În cercul doi energia este focalizată, merge spre obiectul atenţiei, îl atinge și se întoarce de la el. Persoana din acest cerc stă pe o cale cu dublu sens, trimite, atinge și primește energia înapoi. Se poate dărui și primi din acest cerc, persoana reacţionează și comunică prietenos și spontan dăruind și primind energie, în cantităţi egale. Din acest cerc o altă persoană este atinsă și influenţată fără a i se impune ceva, prin faptul că prima persoană se lasă ea însăși influenţată. Persoana din acest cerc aude și înţelege ce spune celălalt, este pozitivă și generoasă, apropiată. Prezenţa pozitivă din acest cerc este cel mai puternic, creativ și profund mod de a interacţiona cu lumea, arta de a fi prezent este arta de a opera din acest cerc.31 Indicatori ai prezenţei unei persoane în cercul doi: • se simte ușor concentrată și alertă; • se simte „în propria piele"; • simte pământul sub picioarele sale, (deţine controlul propriei poziţii, situări); • își simte respiraţia completă și ușoară; • știe că ajunge (afectează, atinge) la oameni și ei o aud când vorbește; • observă detaliile la alţii, ochii, starea de spirit, reţinerile; • este curioasă în privinţa noului, dar nu obișnuiește să judece; • recunoaște sentimentele altora; • vede, aude, miroase, atinge noutatea cu energia sa prin toată fiinţa. 30 Traducere aproximativă, Op. cit. p. 20 31 Am tradus și adaptat câteva idei din Op.cit, pp. 21, 22, dar am schimbat modul de adresare, de la exprimarea directă la cea indirectă. Lecturarea textului original poate avea un impact mai puternic și ar putea aduce o mai bună înţelegere. 52 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui O persoană din acest cerc este puternică, observată, auzită și reţinută. Focalizarea precisă a energiei poate crea probleme. Un tată slab nu vrea ca fiul său să îi conteste prezenţa. Copilul este invitat să nu prezinte prea mult interes pentru anumite lucruri. Problema alegerii cercurilor este și o problemă culturală, în unele ţări este încurajată situarea în cercul doi, în altele este descurajată (prin cultură, nu prin politici explicite), în unele familii anumite probleme nu sunt niciodată discutate din cercul doi. Dacă schimbul energetic este alimentat cu răutate și emoţii negative, o persoană deschisă este în pericol. Poziţionarea în acest cerc nu este potrivită pentru interacţiunile în care cealaltă persoană are un interes specific (vânzători, studenţi/elevi prea interesaţi) și nu este cu adevărat deschisă, participarea este resimţită ca invazivă. Din cercul doi poate fi oprită orice discuţie nedorită și apărată intimitatea, cu delicateţe, fără a deranja. Participarea și cele trei cercuri ale energiei Nu insistăm cu prezentarea cărţii, deși în ea găsim o analiză fenomenologică de calitate a participării, în funcţie de cercul energetic adoptat, la cele mai diverse situaţii, de la muncă și educaţie până la iubire. După conștientizarea participării și regăsirea implicării din cercul al doilea, viaţă oricui se poate îmbogăţi simţitor. Este suficientă conștientizarea pentru ca adaptarea să fie puternic favorizată și să aibă loc aproape de la sine. Este interesant de observat că jocurile electronice violente, punând omul în situaţie imaginară de pericol, stimulează situarea în cercul doi. Poate acesta este și motivul principal pentru care au succes. Analiza poziţionării în cercurile care descriu utilizarea energiei confirmă faptul că persoana umană se află în condiţia sa cea mai proprie în calitate de participant deschis, și că o centrare pe una dintre instanţe – propria persoană ori pe ceilalţi, duce la o viaţă foarte dificilă, lipsită de satisfacţie. În esenţă am putea spune că fixarea pe unul dintre procese – a primi sau a impune prin intermediul energiei schimbate, scoate persoana dintr-un dialog energetic firesc și foarte necesar pentru echilibrul funcţional. 53 Capitolul 3. Competența – coerență, integrare, sens Pentru a atinge competenţa este nevoie de coerenţă. Prin definiţie, coerenţa reprezintă: 1. legătură strânsă (și armonioasă) între părţile sau elementele unui întreg; 2. (fiz.) proprietatea mai multor unde de a avea aceeași lungime și diferenţe de fază constante în timp (DEX). Prima semnificaţie se referă la modul calitativ superior în care părţile unui sistem sunt în legătură, la modul armonios în care acestea lucrează împreună. Din această perspectivă putem spune că participarea părţilor este de calitate, dacă este realizată o legătură strânsă și se obţine armonia. A doua semnificaţie, cea utilizată în fizică ne arată că pentru a se realiza coerenţa, diferenţa de fază dintre unde este constantă. Figura de interferenţă a luminii este vizibilă numai dacă undele ce interferă sunt coerente, adică își păstrează individualitatea în timp. Această referire la aspectul individual al părţilor ce interacţionează, la nevoia de a-și păstra individualitatea, este completarea care ne arată că și acest termen face referire la păstrarea părţii cât și la realizarea întregului. Din perspectiva integrării părţilor în sistem, realizarea coerenţei este probabil cea mai importantă condiţie. Calitatea nouă, manifestarea ei deosebită nu apare decât dacă părţile rămân ele însele, și se manifestă numai atât cât ele își aduc contribuţia lor proprie, unică la realizarea întregului. Legat de acest lucru merită subliniat un aspect important. Coerenţa undelor electromagnetice a două fascicule de lumină se poate realiza numai dacă ele provin de la aceeași sursă. Numai în acest fel cele două „ploi" de lumină generează un efect major, stabil, vizibil și calitativ nou la nivel macroscopic. Armonizarea între oameni se realizează la fel, dacă premisele care stau la baza participării provin din aceeași sursă. De aceea există nișele sociale care au la bază o cultură comună. 54 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Legătura coerență – integrare în realizarea a ceva nou Extrapolând această nevoie și aplicând-o la un grup ce produce ceva descoperim nevoia ca părţile să aibă aceeași sursă a acţiunii pentru ca elementul nou, adus de coerenţă, să fie realizat. De exemplu înaintea acţiunii trebuie să existe o înţelegere pentru ca acţiunile să se poată completa una pe alta și a nu se anula reciproc. Coerenţa care se realizează spre exemplu în funcţionarea unei unităţi de producţie înseamnă că materialele necesare să fie disponibile toate pentru prelucrare în cantităţi nici prea mici ca să nu ajungă, dar nici prea mari ca să nu blocheze prin sufocare. Dacă unul singur lipsește nu se poate realiza produsul integrat prin asamblarea lor. Pe de altă parte, degeaba sunt materialele dacă lipsesc mijloacele care să le transforme în ceva nou. Coerenţa există între livrarea de materiale și prelucrarea lor. Ca să se atingă obiectivele fiecare parte trebuie să își facă bine treaba și să existe o înţelegere între părţi privind orarul de aprovizionare și cantităţile necesare. Mai departe, această coerenţă se duce până la livrările de materiale de la furnizori, influenţând chiar și activitatea acestora. Ei produc și livrează anumite materiale ori lucruri de parcă ar fi înţeleși, deși nu există nici un fel de înţelegere directă între ei. Un observator neavizat ar putea susţine că există înţelegerea între ei, deși singurul lucru care există este cerinţa de la beneficiarul lor comun. De data aceasta ceea ce se cere la nivelul superior de prelucrare determină funcţionarea lor într-un anumit fel, o armonie la nivel inferior. Nu înţelegerea între furnizori determină această armonie, ei nu au absolut nici un motiv să își coreleze activitatea, ci prelucrarea superioară și integrarea a ceea ce ei fac într-un produs nou, de către același client a lor, duce la funcţionara lor în armonie. Apariţia noului este posibilă deci prin coerenţă și integrare. Dacă nu ar fi integrarea nu ar fi nevoie de coerenţă, iar dacă coerenţa nu există nu este posibilă integrarea. Deși procesele sunt aparent consecutive ele sunt simultane. Integrarea părţilor într-un produs nou se face evident după ce acestea au fost livrate, dar procesul integrării poate avea loc numai dacă în același timp se petrece și procesul de realizare a materialelor ori a componentelor necesare Altfel procesul nu este susţinut, integrarea și apariţia noului nu rezistă în timp. Ca să 56 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui paravan este rezultatul întâlnirii lor, nu un produs căutat de unde. Ele nu sunt decât prezente în interacţiune, nu caută interferenţa, nici nu sunt probabil conștiente de ea, ca fenomen de ansamblu, noi o căutăm și o vedem. Interesant este că interferenţa undelor poate fi obţinută ca fenomen simplu, într-un laborator obișnuit, numai dacă filtrăm o culoare. Altfel, cu lumină albă, este greu de văzut și de studiat. Importanța coerenței și a integrării Așa cum s-a observat aceste două procese nu apar dacă nu există o cerinţă pentru realizarea a ceva de pe alt nivel. De exemplu, pentru ca nevoia omului de a avea părul uscat imediat după spălare să se poată realiza, un inventator a realizat un aparat de uscat părul. Procesul de producţie a acestuia presupune integrarea de componente, care trebuie furnizate coerent. Am văzut ce legătură strânsă este între ele, dar această legătură nu este determinată și nici nu este posibilă dacă avem în vedere doar aprovizionarea și realizarea obiectului. Mai este nevoie și de consumarea lui, de cineva care să dorească producerea sa, adică de o prezenţă activă, ce poate schimba lucrurile, de pe un al treilea nivel. Nevoia noastră de relaţii (ambient, cultură) de calitate cere interacţiuni de calitate ce nu se pot realiza decât între persoane de calitate. Sau, altfel spus, ambientul sănătos cere interacţiuni sănătoase la care pot participa doar persoane sănătoase. Competenţa presupune o participare de calitate pe toate cele trei niveluri. Chiar o persoană echilibrată psiho-afectiv, nu poate participa la interacţiuni de calitate dacă nu știe să interacţioneze. Rezultatul urmărit pe nivelul trei, al culturii ambiente, va cere nu doar un anumit tip de interacţiuni, ci va formula indirect exigenţe asupra persoanelor. La nivelul interacţiunilor nu sunt motive ca ele să fie de un anumit tip, cultura, ambientul dorit le cere într-un anumit fel. De fapt numai urmărind un scop de pe un nivel superior se poate face ordine pe un nivel inferior. De exemplu, două persoane nu pot nici măcar interacţiona dacă nu au un limbaj comun și, de fapt, nici nu au motiv să interacţioneze fără un interes comun. Limbajul și scopul comun nu se află nici pe nivelul personal, nici pe cel al interacţiunii, ci Capitolul 3. Competența – coerență, integrare, sens 57 pe cel al culturii comune. Ca să poată interacţiona omul învăţa limba, ca să își poate atinge scopul va căuta pe cei cu scopuri identice și va învăţa de la ei cum să facă acest lucru. Dar dacă pe o persoană o deranjează altă nevoie sau are o deficienţă atunci va învăţa mai greu limba (mai ales dacă e alta decât cea maternă), deci va interacţiona mai dificil. Calitatea pe care o dorește pentru interacţiune determină nivelul calităţii limbajului asimilat. La fel studiul de practici pe care îl face determină atingerea eficienţei în realizarea unor scopuri. Cu alte cuvinte, omul nu poate găsi în sine motive pentru dezvoltarea sa, sunt necesare trebuinţele, nevoile legate de o convieţuire de calitate, pentru ca interacţiunile între oameni să se schimbe și ei înșiși să evolueze. La nivelul persoanei este nevoie de coerenţă, dar ea este impusă de interacţiuni, nu este scop în sine. Un produs de calitate – o interacţiune cel puţin satisfăcătoare – va determina organizarea eficientă a persoanei. O persoană frustrată ori cu stima de sine scăzută, nu poate participa la interacţiuni de calitate, ceea ce ei îi lipsește – siguranţa, consistenţa, dorinţa neîmplinită, va afecta interacţiunea. Doar interacţionând omul se vede pe sine și posibilităţile sale, doar în ameliorarea interacţiunilor poate găsi motive temeinice de schimbare. Nici interacţiunile nu sunt scopuri în sine, ele sunt tot mijloace prin care fericirea persoanei se realizează, prin care se construiește un sens al vieţii. Competență și transdisciplinaritate Deși este relativ simplificatoare, realitatea multinivelară este o aproximare mai bună pentru realitate decât realitatea considerată fără niveluri cu care încă se operează la nivelul reducţionismului știinţific și al gândirii comune. Introdusă ca axiomă de bază prin transdisciplinaritate, a considera realitatea multinivelară nu mai este un capriciu, ci o condiţie esenţială pentru înţelegerea ei. Interesantă la abordarea transdisciplinară este și axioma logică a terţului inclus. Între toate abordările, cea care pare pregătită și posibil singura în măsură să înţeleagă semnificaţia duală a competenţei este abordarea bazată pe o înţelegere transdisciplinară. Aceasta nu practică 58 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui reducţionismul disciplinar și lucrează cu logica terţului inclus (dubla participare este de acest tip, al treilea tip de participare, integrată). „Cultura transdisciplinară nu opune holismul reducţionismului, ci le consideră ca două aspecte ale uneia și aceleiași cunoașteri a Realităţii. Ea integrează localul în global și globalul în local. Acţionând asupra a ceea ce este local, se modifică ceea ce este global și acţionând asupra a ceea ce este global, se modifică ceea ce este local. Holism și reducţionism, global și local sunt două aspecte ale uneia și aceleiași lumi multidimensionale și multireferenţiale, lumea pluralităţii complexe și a unităţii deschise."32 Transdisciplinaritatea poate fi și trebuie integrată pentru a îndepărta o viziune reducţionistă asupra omului, ca demers specific pentru atingerea competenţei. Pentru a păstra deschiderea, transdisciplinaritatea stă pe un echilibru instabil între cunoaștere și experienţă: „Transdisciplinaritatea este simultan corpus al gândirii și experienţă trăită. Cele două aspecte sunt indisociabile. Limbajul transdisciplinar trebuie să traducă în cuvânt și în act simultaneitatea acestora. Prin orice alunecare excesivă de partea gândirii discursive ori de cea a experienţei depășim domeniul transdisciplinarităţii."33 Competenţa stă pe echilibrul instabil de la nivelul următor, acela al integrării de sine și a sinelui în grup. Dar nici transdisciplinaritatea nu se poate realiza dacă nu este urmărită competenţa, căci învăţăm, cunoaștem împreună cu alţii, trebuie să interacţionăm și să operăm la nivel cultural. Primii pași spre identificarea importanţei participării și a interacţiunii sunt parcurși prin identificarea „calităţii de prezenţă", pe ea se poate apoi realiza o participare la comuniune: „Tripla orientare a limbajului transdisciplinar – și către «de ce» și către «cum» și către terţul inclus – asigură calitatea de prezenţă a celui ce folosește limbajul transdisciplinar. Această calitate de prezenţă permite o autentică relaţie cu Celălalt, respectând ceea ce are Celălalt mai profund în sine. Dacă eu găsesc locul potrivit în mine însumi, în momentul în care mă adresez Celuilalt, Celălalt va putea găsi locul potrivit în el însuși și astfel vom putea comunica. Căci comunicarea este cu precădere corespondenţa locurilor potrivite din mine însumi și din Celălalt, fundamentul veritabilei comuniuni, dincolo de orice minciună sau de orice dorinţă de a-l manipula pe Celălalt."34 32 Basarab Nicolescu, Transdisciplinaritatea manifest, Editura Polirom, Iași, 1999, p. 139 33 Op. cit., p. 141 34 Op. cit., pp. 141-142 Capitolul 3. Competența – coerență, integrare, sens 59 Competenţa nu se poate lipsi de rigoare și precizie, de cercetare și analiză, impuse de exigenţele pentru calitate evaluate transsubiectiv. La fel, și pentru transdisciplinaritate ele sunt importante: „rigoarea transdisciplinarităţii este o aprofundare a rigorii știinţifice, în măsura în care ea ia în considerare nu doar lucrurile, ci și fiinţele și relaţia lor cu alte fiinţe și lucruri. Caracteristic pentru această rigoare este că ţine seama de toate datele existente într-o situaţie dată."35 Odată cu identificarea rolului său, transdisciplinaritatea se descoperă pe sine ca pe o slujitoare în favoarea unei armonii superioare, prin realizarea coerenţei la niveluri tot mai ridicate: „Rolul transdisciplinarităţii este de a acţiona în sensul propriei opţiuni și de a arăta în fapt că depășirea opoziţiilor binare și a antagonismelor este efectiv realizabilă."36 Cea mai puternică opoziţie binară este aceea dintre om și grup. Fiecare ar vrea să domine, să controleze sau să dispună de celălalt. Pentru transdisciplinaritate depășirea acestei opoziţii este inaccesibilă de pe poziţia individuală adoptată. Doar prin competenţă se poate realiza pacea între aceste două realităţi profund antagoniste. Limita transdisciplinarităţii provine din faptul că se află în slujba omului, este un mijloc al acestuia de a controla realităţi care i se supun și de a înţelege pentru sine realităţi la care participă. Dar prin această legătură privilegiată cu o parte a acestei opoziţii binare (dintre om și sistemul supraindividual), ea nu poate să fie și mijlocul prin care se face pacea între om și grup. „Individul-consumator nu este echivalentul unei „persoane". Or, persoana ar trebui să se afle în centrul oricărei societăţi civilizate. Explorarea capacităţii infinite de a se mira a conștiinţei umane este condiţia regăsirii unei lumi fermecate."37 Poate a unei lumi fermecate, ipotetic armonioasă prin înţelegerea superioară a oamenilor, dar ea nu este suficientă pentru ca lumea să fie funcţională. Dimpotrivă, întâlnirea cu problemele, „îmblânzirea reciprocă" poate aduce mai multă putere. Transdisciplinaritatea rămâne mijlocul de depășire al disciplinarităţii, este acel dincolo de orice disciplină, dar care nu a înţeles în vederea a ce anume: „O lume în așteptare. În așteptarea a ce? Nici un spirit lucid nu o poate spune cu certitudine. Eu nu știu. 35 Op. cit., p. 141 36 Op. cit., p. 144 37 Op. cit., p. 167 60 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Ceea ce știu este că lumea noastră se află în așteptare. A cui? A ce? A Femeii poate și deopotrivă a Bărbatului și a uniunii lor încă neîmplinite.38 Probabil așteaptă revelarea importanţei și ameliorarea participării pentru desăvârșirea competenţei. Viziunea transdisciplinarităţii este bazată pe puterea lui „trans": „Viziunea transdisciplinară, deopotrivă transculturală, transreligioasă, transnaţională, transistorică și transpolitică, duce, pe plan social, la o schimbare radicală a perspectivei și atitudinii. Nu se pune problema, desigur, ca un Stat să interfereze, prin structurile sale, cu viaţa interioară a fiinţei umane, care nu este decât de resortul strictei responsabilităţi individuale, însă structurile sociale trebuie să creeze condiţiile pentru ca această responsabilitate să poată germina. Creșterea economică cu orice preţ nu se mai poate afla în centrul structurilor sociale. Economia politică și viul sunt intim legate. Cercetarea creatoare a unei economii politice transdisciplinare se bazează pe postulatul că aceasta se află în serviciul fiinţei umane și nu invers. Bunăstarea materială și cea spirituală se condiţionează reciproc."39 Care structuri sociale, ce anume este mai deștept decât omul ca să creeze condiţiile în care omul să se împlinească? Desigur, grupurile de oameni pot face ca lucrurile să funcţioneze mai bine pentru cei din grup. Mijlocul comun pe care omul și grupul îl au la îndemână este competenţa. Ea este și voinţa, dar și exigenţa unui grup cu privire la participare. Numai în grup acţiunea și puterea responsabilităţii omului se poate răsfrânge și dincolo de sine ca să se întoarcă cu un răspuns dinafară, obiectiv. Ceea ce pare să stea la baza limitelor transdisciplinarităţii, provocarea la care nu mai poate să răspundă este faptul că nu a realizat deplin importanţa lui Tu din binomul Eu-Tu asupra căruia ne atrage atenţia Martin Buber. Transdisciplinaritatea rămâne în slujba Eului, nu servește încă binomului Eu-Tu, chiar dacă îl pregătește pentru participarea la acesta: „Numesc transumanism noua formă de umanism care oferă fiecărei fiinţe umane capacitatea maximă de dezvoltare culturală și spirituală. Este vorba de căutarea a ceea ce există întru, printre și dincolo de fiinţele umane – a ceea ce putem numi Fiinţa fiinţelor. Transumanismul nu vizează o omogenizare fatalmente distructivă, ci actualizarea maximală a unităţii în diversitate și a diversităţii în unitate."40 38 Op. cit., p. 165 39 Op. cit., p. 168 40 Op. cit., p. 168 Capitolul 3. Competența – coerență, integrare, sens 61 Proiectul transdisciplinarităţii se împlinește cu redobândirea demnităţii fiinţei umane: „Să ne amintim ceea ce a fost spus deja: homo sui transcendentalis nu este un „om nou", ci un om ce se naște din nou. Homo sui transcendentalis este adevărata stare naturală a fiinţei umane. De fapt, ceea ce se află în centrul interogaţiei noastre este demnitatea fiinţei umane, infinita sa nobleţe."41. Aceasta a fost nu doar ameninţată, ci adesea strivită, cu deosebire în societăţile totalitare și exploatată pentru bani în cele orientate doar spre acumulare de capital. Meritul transdisciplinarităţii este acela de a repune fiinţa mutilată de abuzul disciplinar în demnitatea ei. Competenţa îi va reda puterea. Proiectul acesteia începe cu redarea greutăţii și regăsirea fiinţei umane între semeni, prin participare de calitate la dubla sa natură. Împlinirea omului nu se realizează prin dezvoltarea izolată a potenţialului său sub oblăduirea unei „societăţi mamă" incubator, ci prin implicarea lui în acţiune și realizarea de construcţii trainice alături de semeni. Potenţialul nemanifestat nu există, iar în grup este singurul loc unde acesta se poate manifesta și contribui cu modul său unic de a fi și a face. Nu există un stas căruia trebuie să i se conformeze forţat fiinţa umană, ci numai o chemare a acesteia către manifestarea și dezvoltarea darurilor sale. Dar aceste daruri nu funcţionează pentru sine, ci sunt valorizate și aduc satisfacţie numai într-un grup ce are suficient respect pentru membrii săi. Ceea ce oferă competenţa fiinţei umane revigorate prin transdisciplinaritate nu este doar un echilibru stabil într-o poziţie înţeleaptă, deschisă, integrată, dobândită cu ajutorul transdisciplinarităţii, ci o putere reală, a persoanei prin grup, dar și a grupului prin persoană.42 Poziţionarea competenţei faţă de disciplinaritate este totuși diferită de cea a transdisciplinarităţii. Meritul abordării transdisciplinare este incontestabil, dar competenţa nu cere ca toţi să fie transdiscplinari, ea poate integra disciplinele păstrându-le individualitatea. Competenţa cere doar ca specializarea să fie pusă în slujba întregului, nu neapărat depășită. Un sistem are nevoie de specialiști, participarea lor la sistem trebuie să fie în spiritul conlucrării, ca a unor părţi ale 41 Op. cit., p. 169 42 Ioan Vlașin, idei prezentate în lucrarea „Competență și transdisciplinaritate", susţinută la Colocviul Internaţional „Educaţia transdisciplinară în învăţământul preuniversitar" Arad, noiembrie, 2012 62 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui unui întreg organic. Accentul se pune pe ceea ce fac ei împreună nu pe modul în care vede fiecare în parte lucrurile. Elementul de legătură în sistem nu ar fi o pătrundere a tuturor membrilor lui în alte discipline ci mai ales alegerea unei poziţionări deschise spre învăţare proprie, spre interacţiuni constructive și recunoașterea poziţionării culturale specifice disciplinei. Prin interacţiuni sigur se vor opera deschiderile necesare rezolvării problemelor cu care grupul se confruntă, dar astfel nu se realizează o deschidere de dragul deschiderii ci în vederea a ceva supraindividual – colaborarea. Ea va cere participanţilor o deschidere spre alte discipline specifică, cu rost și sens. În educaţie această deschidere se poate exersa prin rezolvarea în colaborare de probleme ce depășesc limitele disciplinelor. 63 Capitolul 4. Educația și competența Învăţarea are un rol foarte important, ea este o problemă fundamentală a educaţiei: „Învăţarea este condiţia fundamentală pentru dezvoltarea oricărui individ și a oricărei societăţi. Faţă de problema esenţială: Cum să optimizăm învăţarea?, tot restul problemelor care ne frământă – cum să organizăm școlile și sistemul de învăţământ, cum să le finanţăm, cum să asigurăm resursa umană de calitate - ocupă un loc secundar. Indiferent cum am organiza, finanţa sau conduce școlile, indiferent ce politici de resurse umane am aplica, dacă nu reușim să optimizăm învăţarea, n-am făcut nimic. Criteriul ultim de reușită a oricărei soluţii referitoare la educaţie este, așadar, măsura în care soluţia respectivă contribuie la o mai bună învăţare. Cu cât se învaţă mai bine, cu atât mai mult crește capacitatea individului și a societăţii de a se adapta la realitate și de a schimba realitatea într-un sens dezirabil. Dimpotrivă, o proastă învăţare face ca nici individul, nici societatea să nu se poată adapta la evoluţia realităţii și să nu o poată schimba. Eșecul este total."43 Dificultatea înţelegerii procesului și a demersului necesar pentru a realiza o bună învăţare sunt ridicate, de aceea educaţia este considerată cea mai grea misiune încredinţată omului – Kant, cea mai înaltă dintre arte – Sf. Ioan Gură de Aur. Dacă era un lucru simplu, ea nu ar fi fost astăzi încă în evoluţie și în căutare de sine. Până de curând învăţarea era considerată procesul prin care o persoană sau un grup asimilează o serie de cunoștinţe necesare pentru o mai bună integrare în mediu. Ele păreau să fie niște cunoștinţe și deprinderi care se memorează undeva în creier și care pot fi accesate la nevoie. Cercetările recente ne arată că învăţarea este departe de a fi un simplu proces de memorare, ea este o modelare a creierului și o dezvoltare de programe interne uneori extrem de complexe. Ceea ce înainte era considerat 43 Mircea Miclea, Cuvânt înainte la ediţia românească, Curriculum și competențe un cadru operațional, de Philippe Jonnaert, Moussadak Ettayebi, Rosette Defise, Editura ASCR, Cluj Napoca, 2010, p.11 64 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui rezultatul unor talente deosebite, astăzi nu pare să fie altceva decât rezultat al unei munci bine făcute de dezvoltare a programelor de lucru și de optimizare a participării la o situaţie dată. Observând că învăţarea este un proces intern, de construire a unei înţelegeri diferite, aprofundate asupra unor lucruri, curentele constructiviste privind acest proces au avut câștig de cauză. Mai mult, învăţarea nu este un proces izolat, care ar însemna redescoperirea de către fiecare a tot ceea ce a descoperit umanitatea, ci unul social, în care socialul păstrează elementele semnificative și evoluează în funcţie de acestea, propunând abordări și interacţiuni sociale care se schimbă în timp. În acest context, cu scopul vizat de a crește eficienţa învăţării, educaţia trece prin reforme de amploare, ruperi de trecut și de modul clasic de a face lucrurile: „Lumea educaţiei, într-un context de reforme curriculare, trăiește actualmente mai multe rupturi de cadre. Trecerea de la pedagogia centrată pe obiective la o logică a competenţelor este una dintre ele. Evoluţia de la o perspectivă comportamentalistă spre constructivism și socio-constictivism, transformarea progresivă a practicilor cadrelor didactice din modele transmisive în abordări mai participative, căutarea sensului activităților de învățare mai degrabă decât al predărilor unor conținuturi decontextualizate sunt alte exemple de rupturi de cadru."44 Îndepărtarea de pericolul învățării greșite Atunci când învăţarea oferă soluţii în loc de instrumente ea este poziţionată împotriva prezenţei și influenţa ei este negativă. Când oferă explicaţii în loc la descrieri ea face un mare deserviciu participării conștiente oferind omului soluţiile de-a gata ce adorm gândirea. Nu este lucru mai periculos pentru om decât convingerea sa că știe. Ea îl împiedică să înveţe, să evolueze, să devină, iar consecinţele unui blocaj pe o „știinţă" limitată într-o lume dinamică pot fi dintre cele mai grave. Din păcate învăţământul mai este convins că știe cum stau lucrurile, deși la vârf în știinţă, cei avizaţi nu mai cred acest lucru. Ca proces învăţarea poate avea un demers și scopuri ce ţin de transmiterea și reproducerea unor informaţii, comportamente etc., sau 44 Philippe Jonnaert, Moussadak Ettayebi, Rosette Defise, Curriculum și competențe un cadru operațional, Editura ASCR, Cluj Napoca, 2010, p. 75 Capitolul 4. Educația și competența 65 poate fi un proces conștient în care actanţii sunt parteneri în vederea creșterii calităţii participării lor. Devenind tot mai conștienţi de acest lucru oamenii au orientat educaţia într-o direcţie mai responsabilă. Trecerea la o abordare centrată pe competenţe a devenit un lucru firesc, ca de la sine înţeles astăzi, după o perioadă destul de lungă de tatonări și incertitudini: „Problema se pune la fel când ne referim la educaţia elevilor noștri. Ce și cum sa-i învăţăm acum, pentru ca ei să se adapteze, să schimbe lumea în care vor trăi? Tradusă în termeni tehnici, aceasta înseamnă să ne întrebăm ce competenţe le formăm și cum le formăm aceste competenţe (curriculum-ul)."45 În contextul întoarcerii educaţiei de la educator spre beneficiar, evoluţia este firească, obiectivele erau ale profesorilor, competenţele sunt la elevi. A fi atenţi la competenţele lor înseamnă de fapt asumarea responsabilităţii de către educaţie. Ieșită din turnul de fildeș al suficienţei academice de sine, educaţia se întâlnește cu o realitate complexă, care nu se lasă impresionată de ceea ce noi credem că știm și de ceea ce ne propunem, ci numai de ceea ce efectiv suntem capabili să facem. În ciuda unor eforturi constante și extinse pe toate meridianele, stabilirea unei înţelegeri unitare sau măcar satisfăcătoare a ceea ce este competenţa nu a fost încă realizată. Nevoia de clarificare este imperioasă căci „numai vorbind aceeași limbă (conceptuală), vom avea încredere unii în alţii, vom putea lucra împreună toţi cei interesaţi"46. O învăţare de calitate, dezvoltarea competenţelor nu poate fi realizată fără o abordare potrivită, fără un curriculum schimbat. O obiecţie a lui Constantin Rădulescu Motru, în bună parte valabilă și astăzi, ne arată că nevoia de competenţă era percepută clar și cu un secol în urmă, aici este numită destoinicie. Dar nu se ajunge la ea pentru că școala este încă prea legată de transmiterea de cunoștinţe: „Răspunderea o are în primul rând organizarea școlară din vremea noastră care impune tineretului o întreagă enciclopedie de cunoștinţe, sub pretextul că omul, fără cunoștinţe generale, nu este un om cult. Omul cult, după idealul acestei organizări școlare, trebuie să fie un om complet, din punct de vedere formal. Adică să satisfacă formei. La auz toate să-i pară cunoscute, deși în fond el este prea puţin destoinic. Sub povara acestei enciclopedii de cunoștinţe, tânărul părăsește școala cu capul plin de clișee pe care apoi le va reproduce în viaţă, după 45 Mircea Miclea, Ibidem 46 Mircea Miclea, Op. cit, p.12 66 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui împrejurări, din ce în ce mai anapoda, cu înaintarea în vârstă."47 În legătură cu schimbarea, după o experienţă de viaţă îndelungată, el trage o concluzie pertinentă, oricât de neplăcută ar fi pentru noi: „Dacă n-aș avea experienţa pe care o am astăzi, aș zice că lucrul cel mai bun de făcut ar fi o schimbare în organizarea școlară și în conducerea presei, o intervenţie pe lângă corpul didactic secundar și superior pentru a atrage atenţia tineretului asupra pericolului ce-l așteaptă, căci cel mai mare pericol privește negreșit tineretul, aproape exclusiv tineretul. Experienţa îmi spune însă că asemenea mijloace ar fi ineficace. Clișeele sunt simptomele unei boli mintale și ele nu se pot înlătura oricât ar fi atrasă atenţia asupra lor, dacă boala rămâne. Trebuie mai întâi ca boala să dispară și ea nu dispare decât prin reacţiunea tineretului însăși. Însănătoșirea trebuie să pornească de la tineret. Pornește ea mai devreme sau mai târziu; aceasta depinde de constituţia sufletească a acestuia, iar nu de influenţa corpului didactic. În momentul când primul elev de școală secundară va simţi silă la auzul clișeelor umflate și goale de interes și exemplul lui va fi imitat de colegi, din momentul acela însănătoșirea a început, fără nici o altă intervenţie, boala și-a terminat cursul. Filosofia adevărată și-a regăsit rostul."48 Deși elevii și studenţii au cam început să se trezească, iar educaţia a pornit și la noi în direcţia competenţelor, cred că mai au nevoie de ajutor. Nu un ajutor care să schimbe radical profesorii, acest lucru este greu de imaginat, ci unul care să îi ajute să își întemeieze bine propriile opţiuni. Acest lucru este cu atât mai necesar cu cât nici în zonele din care ne vin aceste influenţe spre responsabilitate deplină această nouă orientare nu are o poziţie bine consolidată. Important de remarcat este faptul că competenţa nu poate fi predată în sens clasic deoarece presupune o reorganizare și o extindere internă, care este o lucrare a elevului. Spre deosebire de învăţarea clasică dezvoltarea competenţei este mai apropiată de constructivism, dar metoda prin care se asigură dezvoltarea din interior ar putea fi radical diferită. În limbajul analizei tranzacţionale, ea nu se adresează prin starea de Copil, stării de Părinte49, pe care urmărește să îl dezvolte 47 C. R. Motru, Rostul filosofiei, pp. 18-19 48 C. R. Motru, Rostul..., pp. 24-25 49 Termenii sunt utilizaţi cu sensul propus de E. Berne în Analiza tranzacţională. A se vedea pentru clarificări capitolul 13. Pe scurt starea de Copil este corespunzătoare deschiderii, uimirii din prezent, dorinţei de a afla lucruri noi etc., starea de Părinte este Capitolul 4. Educația și competența 67 ca educaţia clasică, ci îl asistă în starea de Adult50, prezent în situaţie, pentru a-i face faţă. De aceea formarea competenţei este legată și de context, de o activitate concretă. Un proverb spune că „meseria nu se predă, se fură". Adevărul informaţiei vine din atenţia, participarea diferită a celui care ar trebui să o înveţe. Când „fură" meseria Adultul este chemat să lucreze, deoarece trebuie dirijată observaţia pentru a înţelege ce se întâmplă. Când este învăţat dinafară cu instrucţiuni etc., se încearcă înscrierea informaţiei direct în Părinte (ca secvenţe de lucru etc.), prin forţarea Copilului, cu neglijarea Adultului din om. Atunci intervin jocurile (tranzacţiile neproductive), deoarece învăţarea corectă se face prin Adult, la iniţiativa Copilului pentru schimbarea Părintelui. Practic așa se și explică eșecul tot mai pronunţat al educaţiei, metoda utilizată nu este una naturală de învăţare, participarea propusă este una cu implicare incompletă a fiinţei, nu în acord cu nevoi interne de unitate lăuntrică și de dezvoltare. Introducerea competenței în educație În ultimii ani, în toată lumea au avut loc schimbări importante în orientarea educaţiei, cu deosebire exprimate prin trecerea de la transmiterea de cunoștinţe spre dezvoltarea competenţelor. Acestea au adus o criză și o debusolare în educaţie, deoarece nu au fost propuse din perspectiva unor raţionamente filosofice, pedagogice ori psihologice complexe cât mai ales pentru a satisface nevoi sociale incomplet elucidate. Experienţa practică din mediul economic a ţărilor dezvoltate a avut un cuvânt greu de spus în decizia de a abandona centrarea pe cunoștinţe în favoarea centrării pe competenţe. Motivul a fost unul destul de simplu, incapacitatea absolvenţilor de a se conecta cât mai repede la culturile organizaţionale ale producătorilor economici i-a determinat pe aceștia, în calitate de angajatori, să facă presiuni asupra educaţiei pentru a se reorienta dinspre transmiterea rezultatelor cunoașterii spre dezvoltarea competenţelor. corespunzătoare experienţei acumulate, raportării la ea, iar cea de Adult este a instanţei care face pace între prezent și trecut, între experienţa anterioară și cea prezentă. 50 A se vedea spre exemplu și explicaţiile lui C.R. Motru, capitol 17, II. 68 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Puterea necesară pentru a impune o astfel de schimbare majoră nici nu putea veni din rândul unor culturi lipsite de putere constrângătoare, cum sunt cele academice, cu atât mai puţin din partea unor personalităţi oricât de influente ar fi fost acestea. Majoritatea celor implicaţi în educaţie nu sesizează amploarea transformării și există încă mulţi contestatari ai acestei schimbări de direcţie, mai ales în mediul academic. Cauza stă în faptul că activitatea normativă a forurilor de decizie în domeniul educaţiei a fost oarecum ignorată, schimbarea producându-se cu complicitatea unora din membrii săi, dar nu cu acordul lor general. Nemulţumirile au apărut mai ales în rândul unor cercuri cu personalităţi formate în cultura academismului, care consideră că orice schimbare majoră la nivel social este apanajul elitelor educate (în sensul clasic al termenului). Intervenţia economicului a fost văzută ca o încercare de a subordona omul nivelului material de existenţă, o aservire a acestuia idealurilor societăţii de consum. De fapt, această cultură academică poate fi aproape la fel de perversă ca și cea pe care o condamnă. Titlurile, ierarhia și prestanţa academică nu sunt decât rezultat al unei altfel de ispite, aceea de a fi apreciat de semeni și mai mare peste unii dintre ei. A fi doctor într-un domeniu este cumva echivalent, la nivel de percepţie socială, cu a fi un prosper om de afaceri. Reţinerea din partea culturii academice a venit și ca urmare a crizei pe care o aduce la acest nivel. Convinsă că este avangarda dezvoltării umanităţii aici ea a fost surprinsă descoperită și întrecută de fenomenele care se impuneau cu forţă din alte zone de practică socială. Chiar nu se așteptau ca mediul economic să poată impune o schimbare majoră într-un domeniu care nu îi este propriu, cel al educaţiei. Se uită însă de către cei cu preocupări academice cât de mult este apreciată resursa umană de vârf în domeniul economic. Firmele sunt dispuse să plătească oamenilor de concepţie sume imense ca să conducă resursa umană, sume la care cei din mediul academic nu pot spera. Adunând resurse umane extrem de capabile, mediul economic a știut și să ceară, chiar să impună o schimbare calitativă și învăţământului. Progresul învinge însă ca de obicei orice barieră artificială, indiferent cine o pune, astfel că trecerea de la cultura (cultul) individualităţii la cultura lucrului în echipă s-a realizat aproape în toate sistemele educative. Acceptarea noii orientări nu a adus însă și o bună practică în dezvoltarea competenţelor, deoarece așa au loc schimbările, mai Capitolul 4. Educația și competența 69 întâi are loc fenomenul impus din nevoi practice, apoi se poate adapta sistemul social și le poate înţelege. În fond, exigenţa formulată asupra educaţiei este una calitativă, cel care iese de pe băncile școlii este practic un inadaptat dacă are numai cunoștinţe teoretice despre lucrurile și fenomenele care ne înconjoară. Ceea ce trebuie să aibă acesta este în primul rând capacitatea de a se raporta și dezvolta din interacţiunea cu ceilalţi oameni și cu cultura din diverse sisteme sociale. Această interacţiune activă dezvoltă competenţele și îl face pe om apt de a-și organiza activităţile, a se adapta și a realiza sarcinile dintr-o organizaţie cu cele mai bune rezultate. Calitatea participării și a acţiunilor realizate sunt considerate acum mai importante decât bagajul de cunoștinţe. Aprofundarea și conștientizarea participării, sugerarea unui demers de dezvoltare a competenţei, se vor face doar indirect în această lucrare. Obiecții la abordarea centrată pe competență Pentru a clarifica poziţiile merită avute în vedere și obiecţiile legate de abordarea bazată pe competenţă a educaţiei. O obiecţie importantă se referă la centrarea pe latura pragmatică a vieţii, competenţa neoferind altceva decât un fel de mecanisme adaptive ce permit rezolvarea cu succes a unor situaţii, sau a unor familii de situaţii. Acestea ar fi destul de departe de cunoașterea de înalt nivel la care a ajuns umanitatea, cu deosebire în știinţe. Mai mult, această abordare ar putea conduce la o limitare a dezvoltării abilităţilor intelectuale prin orientarea mai accentuată a interesului (și) spre alte zone ale fiinţei, spre alte abilităţi, cum ar fi de exemplu cele legate de gestionarea emoţiilor, atitudine etc. Prin abordarea centrată pe competenţe pare a fi uitată sau neglijată natura umană profundă, prin însușirea unor deprinderi a elevilor de a se folosi de propria lor fiinţă, iar prin aceasta ea nu ar mai fi recunoscută ca și scop în sine, ci numai ca pe un mijloc. Aceste obiecţii au la bază o lipsă de înţelegere adecvată a conceptului de competenţă, dar și o orientare filosofică ce pune omul în slujba știinţei și al culturii, în loc să facă invers. Cunoașterea socială și individuală sau dezvoltarea unor deprinderi avansate de prelucrare a informaţiei, nu pot fi scopuri în sine, la care omul să fie anexat ca 70 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui un mijloc prin care ele se realizează. Ele nu sunt altceva decât mijloace prin care viaţa omului poate deveni mai frumoasă, mai profundă, mai bogată. Scopul omului este să aibă o viaţă împlinită, iar modul în care aceasta se realizează nu este unul ce poate fi standardizat. Natura umană profundă se împlinește pornind de la aspiraţii interioare, nu de la un ideal educaţional ce standardizează produsele, prin unicitate în diversitate, nu prin uniformizare. Centrarea pe competenţele reale ale copilului, nu pe competenţe în ansamblu, ca scop în sine, este întoarcerea de la manipularea naturii umane către o destinaţie propusă de elitele intelectuale, la una către care copilul aspiră în mod real, și pentru care are chemare și plăcere. Faptul că plasticitatea extraordinară a creierului ne permite să devenim foarte buni în diferite domenii51, nu înseamnă că vom avea interes pentru toate. Atenţia orientată spre elevul ce trebuie educat, observarea a ceea ce este specific lui, este un organizator diferit faţă de atenţia orientată spre cunoștinţele ce credeam noi că sunt importante. Trecerea profesorului din poziţia de atotștiutor în aceea de partener pentru dezvoltare este o consecinţă a importanţei crescute arătate elevului. Și este firesc să fie așa, din moment ce elevul este beneficiarul și el trebuie servit. APC (approche par competences – denumirea în franceză a abordării centrate pe competenţă) a determinat implicarea și poziţionarea unor specialiști de prestigiu din educaţie din mediul francofon. Disputa în sine nu este un lucru rău, dimpotrivă orice obiecţie este bine a fi luată în considerare pentru a clarifica și ameliora lucrurile. Spre exemplu, „Philippe Meirieu, una din figurile marcante ale pedagogiei franceze, este de părere că APC servește la inventarea de resurse și instrumente, la «instrumentalizarea materială». De asemenea, aceasta determină reducerea libertăţii individuale, prin trecerea de la o abordare liberă de situaţie la una anticipată. În plus, APC complică mult procesul educativ din cauza multidimensionalităţii competenţei etc."52 Problema nu este însă cum anume este influenţat procesul, ci calitatea învăţării ce se poate realiza. O învăţare se face într-un context concret, print-o activitate la care participarea trebuie să fie conștientă. Extinderea, decontextualizarea este realizată tocmai prin participarea 51 A se vedea de exemplu lucrările semnate sau coordonate de Anders Ericsson, The Making of an Expert și altele 52 Dan Badea, Competențe șl cunoștințe fața șl reversul abordării lor, Revista de pedagogie, nr. 3/2010 Capitolul 4. Educația și competența 71 conștientă, altfel, într-adevăr, are loc o coborâre de la un nivel conceptual la unul concret, care limitează. Oricum, dezvoltarea lor armonioasă, este obligatorie, nici plasarea în mediul conceptual cu rupere de natura umană și aspiraţiile ei, nu este de dorit. Calea naturală de învăţare, proiectarea noastră este realizată pentru a învăţa din situaţii concrete, nu conceptual. Alte afirmaţii legate de competenţă ne arată lipsa de înţelegere adecvată a noţiunii: „Competenţă în sine, în afara contextelor în care este activată, nu există. Faptul că, în învăţare, conţinuturile ar trebui să fie intim asociate competenţei și contextului în care este pusă în acţiune, se afirmă că reprezintă garanţia conferirii de sens învăţării. Învăţarea «are sens» dacă elevul poate să-și imagineze folosirea ei concretă și directă în viaţa lui actuală. Să dăm sens învăţărilor doar în cadrul școlii ar însemna să propunem elevilor situaţii care ar risca să fie percepute de aceștia ca fiind teatrale, artificiale (Xavier Gooesens)"53. Competenţa este capacitatea de a participa în așa fel încât sunt menţinute sub control anumite variabile interne, din mediu și ai interacţiunilor pentru a orienta situaţia în vederea realizării cu succes a unor activităţi. Evident că în afara acţiunii nu se manifestă competenţa, dar asta nu înseamnă că nu există, calitatea participării dobândită nu se pierde. Dimpotrivă ea există cu adevărat, este parte din om, spre deosebire de cunoștinţele ce trec efemer prin memorie, dar nu oferă nici o posibilitate de control sau de a fi folosite concret tocmai pentru că sunt decontextualizate chiar înainte de a vedea în ce contexte sunt utile. Dintr-o altă perspectivă privind competenţa ca atribut al experţilor, „Marcel Crahay a considerat că APC privilegiază tratarea situaţiilor inedite, de criză, în defavoarea celor curente, ocultându-se implicit importanţa automatismelor care intervin în situaţii pentru care indivizii dispun de resurse convenabile."54 Abordarea centrată pe competenţă nu este orientată spre situaţii neobișnuite, ci spre abordarea diferită, specifică, nu stereotipă, a situaţiilor curente. O persoană competentă nu are o participare de tip stimul-răspuns complex, pornind de la o preocupare de a rezolva o situaţie, ci una bazată pe grijă, care evaluează dintr-o perspectivă complexă situaţia și intervine ţinând cont de caracteristicile ei. 53 Ibidem. 54 Ibidem. 72 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Într-un articol, „Dangers, incertitudes et incomplétude de la logique de la compétence en éducation"55, Marcel Crahay, propune chiar să uităm noţiunea de competenţă și să revenim la aceea de învăţare56. Motivele ar fi mai multe, de la lipsa unei definiţii știinţifice, clare pentru competenţă, până la dificultăţile pe care le presupune trecerea de la cunoștinţe la atenţia pe mobilizarea resurselor intelectuale în situaţie ori în familii de situaţii. Dar perspectiva care pune prea mare accent pe situaţie și nu pe participarea persoanei scapă din vedere sistemul din care persoana face parte, exigenţele sale. Cu întoarcerea la învăţare am face pasul înapoi spre centrarea pe proces, la dorinţele celui care impune o anumită învăţare, de la accentul pe beneficiar la cel pe furnizorul de educaţie. Câteva răspunsuri la obiecții O sinteză a obiecţiilor ar putea duce la identificarea principalelor puncte în care abordarea centrată pe competenţă ar putea fi considerată deficitară. Astfel de sinteze și luări de poziţie există în literatura pedagogică, am dat exemple din școala franceză. Principala obiecţie legată de incompletitudinea conceptului, lipsa lui de claritate, provine din faptul că se pleacă în definire de la cazurile particulare în care competenţa poate fi mai ușor pusă în evidenţă și nu se face un efort de generalizare suficient de mare pentru a se ieși din limitele particularului și a unor abordări concrete. Până acum, într-adevăr, nu avem un concept satisfăcător, dar nu este o lipsă a noţiunii, ci a celor care vor să o definească prin încercări de a o îmbrăca într-o haină prea mică. Faptul că nevoia de competenţă vine din alte zone ale dezvoltării umane sau de unde este cu adevărat nevoie de ea, nu ar trebui să ne deranjeze, ci să ne oblige să analizăm cu mai mută atenţie situaţia. Sistemului academic pare că îi scapă într-adevăr unele lucruri importante a căror evaluare și înţelegere ar putea aduce 55 În „Revue française de pédagogie", nr. 154, janvier-février-mars 2006, p. 97-110 56 „Pour nous, il serait salutaire de renoncer à la doxa de la compétence, de ressusciter la notion de champ conceptuel chère à Vergnaud (1987) et, ainsi outillé sur le plan théorique, de restaurer et de revivifier le disciplinaire. Cette restauration du disciplinaire devrait s'accompagner d'une réflexion sur le proces sus d'apprentissage et, dans la foulée, du développement de dispositifs d'enseignement articulant trois moments didactiques (cf. Ci-dessus).", Op. cit., p.107 Capitolul 4. Educația și competența 73 un spor semnificativ de calitate și o abordare mai umană și mai corectă a lucrurilor în sistemul educativ. O teamă majoră este aceea că omul, ca fiinţă cu înalt potenţial raţional, ar putea fi izolat undeva în aplicaţii concrete și metodologii de lucru pentru situaţiile concrete în care se cer anumite competenţe. Oarecum departe de cultura reală a umanităţii, de exersarea puterilor sale intelectuale, omului i s-ar refuza astfel tocmai ce are el mai nobil. Din păcate neînţelegerea competenţei ca participare de calitate a unei părţi, nedizolvabilă într-un sistem, ignorarea faptului că nu există sistem fără cultură, că nici un sistem nu se poate menţine în afara culturii umanităţii, a condus la asemenea concluzii inspirate nu din concept, ci din aplicaţiile sale. Dimpotrivă, abia prin competenţă omul are un rol în sistemele la care participă, ceea ce era prin transmiterea de cunoștinţe doar o privire dinafară a lucrurilor, acum devine o analiză serioasă a implicării și a responsabilităţilor. Cunoștinţele fără responsabilitatea utilizării acestora, fără perspectiva consecinţelor utilizării în diferite scopuri sunt la fel de periculoase ca înarmarea unor oameni care nu știu cât de mult rău pot face armele. Toate aceste limitări legate de îndoparea cu cunoștinţe și teorii specifice unei educaţii care are ca scop învăţarea (a ce și pentru ce?) sunt depășite fără probleme dacă ne centrăm pe competenţe. Iar lucruri importante, care ţin de esenţa participării la natura umană și la interacţiunile interpersonale abia acum sunt descoperite în manifestarea lor concretă. Obiecţia legată de ambiguitatea conceptului și a mijloacelor prin care competenţa poate fi evaluată sunt ușor de depășit dacă avem în vedere literatura provenită din practica din afara mediului academic legată de învăţarea performantă. Este relativ ușor de identificat care sunt variabilele care determină participarea la o situaţie și la ce anume trebuie să fim atenţi pentru a avea un comportament competent57. Astfel, spre exemplu, participarea la o discuţie de pe o poziţie viciată de nemulţumiri personale va avea ca și consecinţă o implicare lipsită de competenţă. Sau, copiii a căror nevoi de bază nu sunt satisfăcute, care nu au încredere în ei, nu se vor implica în eforturi de durată și nu vor avea nici un interes pentru satisfacerea altor nevoi, cum ar fi cele legate de cunoașterea lumii. 57 Informaţii privind coaching-ul pentru atingerea performanţei, bazate pe o altă orientare se găsesc în cărţile dedicate Jocului interior de Tim Gallwey, câteva detalii sunt menţionate și în această lucrare. 74 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui O abordare care stabilește clar ce anume trebuie avut în vedere întro situaţie dată, clarifică cât se poate de bine ce înseamnă competenţa, nu numai pentru o situaţie specifică dată, ci la modul general. Includerea competenţei în rândul deprinderilor, atitudinilor etc., în orice caz, în rândul calităţilor și a capacităţilor individuale, se face prin ignorarea sistemului care cere competenţa. Iar aici pare să fie cel mai important lucru care a scăpat specialiștilor în educaţie care contestă importanţa introducerii conceptului. În viziunea curentă competenţa este legată încă de situaţii date, nu de participarea la sistemele supraindividuale. Acestea cer competenţele, în afara lor nu se justifică nici o activitate de calitate, sunt simple deprinderi de a face anumite lucruri într-un anume fel. Competenţa înseamnă mai mult, participare cu grijă, ţinând cont de caracteristicile situaţiei și ale sistemului interpersonal din care o persoană face parte, de cultura lui și a celor asemănătoare. O obiecţie interesantă este aceea că nu se pot ignora cunoștinţele atunci când este vorba de formarea omului. Dar nici abordarea centrată pe competenţă nu cere ignorarea lor, dimpotrivă, ea cere chiar o mai bună stăpânire a situaţiei și apel la mai multe cunoștinţe despre ea decât atunci când nu este luată în considerare. Dacă ar fi să îl parafrazăm pe C.R. Motru, nu este suficient a ști să obţii energie, mai important este să poţi să te folosești de ea. Și în acest caz ar fi vorba doar de cunoștinţe, competenţe avem doar dacă energia servește unui scop comun. O confuzie des întâlnită este dată de menţinerea unei înţelegeri care leagă competenţa de capacităţile profesionale. Sigur, competenţa acoperă și acest domeniu, dar exercitarea meseriei este numai un aspect al participării la viaţa unui sistem supraindividual. Limitarea dublă a conceptului (ca o parte a persoanei și la o situaţie sau un domeniu) este evidentă prin afirmaţii ce susţin spre exemplu, că competenţa ţine de calificare, de un atribut al unei persoane, capabile „de a dispune de cunoștințe și capacități necesare realizării sarcinilor și activităților specifice unui anumit domeniu, a unei anumite profesii"58. În analiza noastră competenţa este legată de participarea ca întreg a persoanei la un sistem supraindividual, cu deosebire pentru a îndeplini anumite cerinţe, funcţii în cadrul lui, dar nu se limitează la acest lucru. Copilul nu este membru între adulţii care „fac producţie" dar este un 58 Florea Voiculescu, Pedagogie universitară, Editura Aeternitas, Alba-Iulia, 2010, p. 10 Capitolul 4. Educația și competența 75 membru al familiei. Exersează singur, de bună voie, participarea la diverse sisteme din care fac parte adulţii. Plecând de la această înţelegere se poate „lega competenţa de o activitate expertă într-un domeniu al cunoașterii"59. Concluzia ar fi că nu se prea poate vorbi de competenţă la copii. Competenţa nu se confundă cu expertiza, cineva poate fi expert deoarece are deprinderi avansate într-un domeniu și să nu fie competent deoarece nu poate să le pună în slujba unui grup din care el face parte. Dar în viziunea competenţei ca participare de calitate, copiii pot avea o anumită competenţă, în funcţie de sistemul supraindividual și de calitatea participării la viaţa acestuia. Adesea ne pot uimi cu observaţiile lor, dovadă că participă cu atenţie și nu pe pilot automat ca mulţi adulţi. O altă obiecţie cere pătrunderea în sistem a competenţei exclusiv pe cale academică, prin specialiști competenţi. „Pedagogia – ca știinţă a educaţiei – are obligaţia de a-și păstra întâietatea axiologică asupra formării sistematice și formale a comportamentului tinerilor. Utilizarea cuvântului «competenţă» în sintagme, cum ar fi «pedagogia centrată pe competenţă», «curriculum de competenţe», «competenţe vizate» (la nivel de grădiniţă, ciclu primar, gimnazial sau liceal), «competenţe transversale» preuniversitare, are nevoie de intervenţia fermă a pedagogilor, ca specialiști competenţi ai domeniului, spre a evita amatorismul."60 Aici ar fi multe de discutat, cu deosebire despre competenţa specialiștilor. Pe plan internaţional este tot mai contestată această competenţă a experţilor în educaţie. Procese negative începând cu distrugerea creativităţii subliniată de Ken Robinson, neadaptarea la ultimele descoperiri în știinţă privind motivaţia și distrugerea motivaţiei intrinseci prin recompense și pedepse – subliniate cu deosebire de Alfie Kohn, păstrarea educaţiei sub semnul culturii dominatoare – Riane Eisler, absenţa unei comunicări reale observate de Marshal Rosenberg, se întâmplă sub „atenta" îndrumare a specialiștilor. Pe de altă parte sunt numeroși specialiști în învăţare și coaching (inclusiv Tim Gallwey) care au fost nevoiţi să iasă din mediul academic tocmai pentru că este inert și prea puţin sensibil la descoperirile valoroase. Pe de altă parte să nu uităm că educaţia este furnizor de servicii 59 Anton Ilica, Despre competenţă și despre capacitate „curriculară" corespondenţă personală 60 Ibidem 76 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui societăţii și membrilor ei, nu corola de minuni a lumii, suficientă sieși. Cu alte cuvinte ea trebuie să ţină cont de nevoile omului și ale societăţii, nu doar de utopiile privind omul ca măsură a tuturor lucrurilor, personalitate plenar dezvoltată etc. Situaţia astăzi este mult diferită de situaţia de acum 40 sau chiar 20 de ani, provocările lumii mult mai serioase, iar răbdarea tineretului pentru a primi informaţii pe care să le reproducă ulterior, tot mai redusă. Observaţiile și nemulţumirile specialiștilor prezentaţi anterior, a căror bună intenţie nu poate fi pusă la îndoială61, legate de conceptul de competenţă pot fi și o consecinţă și un semn despre intuirea unor lipsuri grave ale conceptului dacă este centrat pe persoană și pe profesii. În faţa unei tendinţe care se prezintă mai curând ca o modă prin lipsa de întemeiere, dar și ca un pericol de a subordona omul, este de apreciat curajul de a cere clarificări și de a semnala incompletitudini. Mediul economic poate fi destul de necruţător cu esenţa umană, dar, din fericire, astăzi nici el nu știe ce ar fi mai bine de făcut. Abordarea din această lucrare depășește prin integrare aceste limitări specifice unui accent prea mare pus pe persoană ori pe intenţiile grupului de a-și subordona persoana. Exemplificări și explicații la competențe Problema cunoștinţe vs. competenţe este una foarte importantă pentru învăţământ și de soluţionarea ei depinde modul în care se va face pregătirea elevilor. Așa cum am văzut, experienţa în cadrul unor firme și a unor demersuri de coaching, au scos în evidenţă o modalitate eficientă de lucru pentru dezvoltarea competenţelor. În continuare este prezentată o exemplificare a acesteia pentru o mai ușoară înţelegere a ei. Exemplul I. Conducerea automobilului Cea mai bună metodă de a evidenţia diferenţele faţă de cunoștinţe este de a lua un caz concret, cât mai bine cunoscut, competenţa în a 61 A se vedea de exemplu eforturile și responsabilitatea abordării pentru a clarifica conceptul din cartea Paradigma abordării prin competențe – cu subtitlul Suport pentru dezbateri, apărută sub semnătura lui Florea Voiculescu în cadrul Academiei de vară de la Universitatea „1 Decembrie 1918" Alba Iulia, August 2012. Capitolul 4. Educația și competența 77 conduce mașina. Sistemul care cere această calitate este societatea, ca expresie globală a comunităţii celor ce circulă pe drumuri, prin reglementările de transport pe drumurile publice, iar cei implicaţi direct sunt participanţi la trafic. Pentru buna funcţionare a acestuia nu este suficientă reglementarea și cunoașterea legislaţiei, ci și competenţa de a conduce a participanţilor la traficul auto. Această competenţă nu se verifică doar pe baza unui examen de cunoștinţe, ci și prin unul practic, în situaţie reală. Cunoștinţele sunt insuficiente deoarece nu garantează că posesorul lor le poate și utiliza corect în trafic, că are formată corect și satisfăcător „imaginea chinestezică" (cum ar spune Rădulescu Motru) a condusului. Astfel sunt candidaţi care au promovat de șapte ori examenul teoretic, rezolvă corect probe de îndemânare, dar din cauza faptului că nu își pot controla emoţiile în trafic, pică la proba practică. Nu cred că este cineva de acord cu eliminarea probei practice la acest examen. O astfel de decizie, a cărei consecinţe ar fi greu de evaluat, ar fi o dovadă de iresponsabilitate din partea sistemului. Analizând puţin mai detaliat vedem că competenţa are cel puţin o dimensiune suplimentară faţă de orice fel de cunoștinţe. Ea ne arată și cum sunt folosite cunoștinţele în situaţii reale. Competenţa de a conduce presupune controlul variabilelor procesului aflat în curs de desfășurare. Variabilele pot fi de exemplu viteza mașinii, direcţia de deplasare, utilizarea semnalelor privind manevrele efectuate, respectarea indicatoarelor, situaţia din trafic, controlul emoţiilor datorate celorlalţi participanţi la trafic etc. Fără un control asupra acestora în orice moment pot să apară probleme. Competenţa presupune deci controlul variabilelor. În cadrul competenţei în acest domeniu nu este vorba de o colaborare între șoferi pentru a produce ceva nou, ci de respectarea unor norme comune și o comunicare adecvată, prin mijloace specifice, pentru a asigura o siguranţă ridicată a traficului. Puterea obţinută este o deplasare cât mai rapidă și cât mai lipsită de pericole pentru fiecare participant. Exemplul II – Comunicare Dacă exemplul pare trivial și inaplicabil la competenţele mai complexe se poate exemplifica pe un caz concret, legat chiar de comunicare, 78 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui cu referire concretă la interacţiunea printr-un articol, postat pe un site sau publicat de presă. Orice autor poate înșira verzi și uscate dacă ne referim doar la cunoștinţe, la fel și orice comentator a textului propus. Este plină lumea de maculatură și flecăreală (Heidegger). Dar dacă ţinem cont de exigenţa competenţei vom avea în vedere câteva variabile ce ne impun o calitate suplimentară a materialelor. Propun spre exemplificare trei variabile care ne vor ajuta să facem puţină curăţenie. În primul rând este importantă poziţionarea autorului/comentatorului. Potrivit analizei tranzacţionale putem recunoaște trei poziţii principale ale unui participant la o interacţiune denumite Adult, Părinte și Copil. Poziţionarea matură nu este aceea de Părinte, acesta este exponentul autorităţii, conservării a ceea ce există. Copilul este deschis spre învăţare, implicare, acceptă noul și sugestiile necritic. Starea de Adult presupune o evaluare critică, deschisă a propunerilor venite din mediu și adoptarea unei poziţii justificate faţă de influenţa, solicitarea acestuia. Să spunem că mediul, printr-un articol, o carte, o lege etc. ne propune să trecem la competenţe. Copilul este de acord relativ ușor deoarece vrea să încerce ceva nou, cel situat în starea de Părinte va spune că nu avem motive să facem asta deoarece și cei care au făcut-o sunt cam debusolaţi, că, uite ce progres ne-au adus cunoștinţele, că numai incapabilii se plâng de lipsa lor de eficienţă. Un om în starea de Adult preia informaţia/perturbaţia din mediu și o analizează pe îndelete, chiar studiază implicaţiile abordării noi faţă de cea veche și nu se grăbește să se pronunţe până nu își fundamentează punctul de vedere. O altă variabilă utilă, legată de prima, ar putea fi modul general de prezentare, momentele întâlnite pe parcursul articolului. Un articol care nu are o poziţionare critică clară faţă de trecut și argumente bune pentru a convinge alt Adult să ia serios în considerare modificarea propusă, nu este complet. Criticismul fără a oferi și o soluţie este o pierdere de vreme, în general se cunosc problemele, dar contribuţia înseamnă soluţie. O soluţie care nu este trecută prin încercări critice, ci este adoptată pe loc iarăși nu este satisfăcătoare pentru că este prea costisitoare. Nu ne permitem să încercăm multe soluţii, mai ales când este vorba de probleme ale unor sisteme mari. Calitatea demersului critic poate fi o altă variabilă. De exemplu referirea la o singură sursă, doar cu citate sau apeluri la autoritate, fără a pătrunde nici măcar contextul și rostul pentru care s-a scris textul din Capitolul 4. Educația și competența 79 referinţă conduce la o susţinere precară a noului punct de vedere. Alte variabile ar putea fi coerenţa generală a textului, respectarea topicii și a regulilor gramaticale, claritatea mesajului (a schimbării propuse în sistem) etc. Un competent are în vedere toate aceste variabile simultan, exact ca un conducător auto. Ceea ce depășește și aici orice fel de cunoștinţă este capacitatea de control a variabilelor, calitatea grijii (atenţie calitativă extinsă, nu îngrijorare), care nu poate fi evaluată decât în situaţii concrete. Cunoștinţa presupune să informezi elevul cum au făcut alţii, competenţa înseamnă să fii atent, să evaluezi cum participă el. Un competent înţelege și de ce face așa cum face, spre exemplu, conducătorul auto înţelege că rostul semnalizării manevrelor este de a informa pe ceilalţi participanţi la trafic, iar un autor de articol știe că intervine la adresa culturii, că propune trecerea unui sistem dintr-o stare în alta, o altă abordare faţă de subiect, un alt demers de lucru etc. O posibilitate de generalizare Pentru a scoate în evidenţă diferenţa de înţelegere a conceptului în această lucrare faţă de viziunea curentă, cea mai simplă cale ar fi o privire sintetică peste semnificaţia termenului de competenţă din cele două perspective. În accepţiunea Comisiei Europene „Competenţelecheie reprezintă un pachet transferabil și multifuncţional de cunoștinţe, deprinderi (abilităţi) și atitudini de care au nevoie toţi indivizii pentru împlinirea și dezvoltarea personală, pentru incluziune socială și inserţie profesională. Acestea trebuie dezvoltate până la finalizarea educaţiei obligatorii și trebuie să acţioneze ca un fundament pentru învăţarea în continuare, ca parte a învăţării pe parcursul întregii vieţi".62 Din această definiţie se pot desprinde câteva observaţii importante: • Definiţia este una descriptiv – analitică, specifică unei abordări centrate pe emisfera stângă; • Este orientată spre persoană, scăpând din vedere faptul că un sistemele supraindividuale sunt cele care cer și evaluează competenţa; • Nu este o definiţie integrată, operaţională, precisă ci una ambiguă 62 Octavian Mândruţ, Instruirea centrată pe competențe, Revista Tribuna învăţământului, 12-25 iulie 2010 80 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui în care sunt amestecaţi termeni din varii domenii de operare; • Filosofic, pornește din preocuparea de a face educaţie, nu din grijă reală pentru educat. Asupra acestuia se va acţiona deoarece „trebuie" un imperativ care nu ţine cont de nevoia personală ci numai de nevoia grupului de a-și impune dorinţa. Când intervine grupul în acest fel, cu „trebuie", o face coercitiv, fără respect pentru libertatea și aspiraţiile persoanei și fără acces practic la competenţa ei. • Competenţele au la baza manifestării același mecanism al grijii. Din acest motiv ar fi mai potrivită exprimarea în care omul are o singură competenţă, care se manifestă în mai multe domenii. Mai corect ar fi deci competenţa unei persoane într-un anumit domeniu al vieţii sociale decât competenţele persoanei în acel domeniu. • Tratează persoanele ca pe indivizi deoarece nu este recunoscută importanţa interacţiunilor interpersonale și a culturii de grup. Spre deosebire de această abordare empirică și lipsită de o înţelegere precisă, integrată și globală a conceptului, propunerea noastră de a considera competenţa drept participarea de calitate în care partea păstrează individualitatea proprie realizându-se și o bună integrare în sistem, are avantaje importante: • Integrează două nevoi de competenţă fundamentale, cea a persoanei și cea a grupului; • Înţelegerea conceptului are o bază sintetico-analitică, fiind propusă ca urmare a integrării perspectivelor specifice celor două emisfere cerebrale; • Surprinde corect dinamica participării omului la sistemele supraindividuale, până la poziţionarea fundamentală, fără a da câștig de cauză uneia dintre părţi; • Oferă o înţelegere integrată, ce permite o evaluare precisă a competenţei prin observarea controlului asupra variabilelor specifice situaţiei la care se participă; • Este adoptată o poziţionare filosofică autentică, centrată pe grijă, atenţie, prezenţă, nu una care are la bază preocuparea de a răspunde obligaţiei de a învăţa, impusă de un sistem participanţilor la el sau un comandament social adresat educaţiei; • Aceste avantaje permit o altă abordare pentru educaţie, mult mai respectuoasă cu cei care urmează să beneficieze de ea. Capitolul 4. Educația și competența 81 În mod asemănător se pot identifica variabilele care trebuie avute în vedere pentru realizarea unui demers competent și pentru noţiuni mult mai abstracte. Un exemplu interesant este ecuaţia lui Schrodinger din mecanica cuantică. Modul de abordare specific acesteia stă și la baza celei mai precise teorii din fizică, electrodinamica cuantică. Toate interacţiunile de la nivelul atomului (inclusiv efectele relativiste) sunt avute în vedere și adăugate pe rând în ecuaţie. Așa se rafinează teoria și se obţin valori pentru constante fizice confirmate experimental până la o precizie de 30 de cifre după virgulă. Un demers identic se poate aplica și în dezvoltarea competenţei, treptat luăm în vedere și sub control variabile din ce în ce mai fine, facem legăturile între ele și obţinem o rafinare până la obţinerea unei calităţi ridicate a acţiunii. Un astfel de demers este cu totul diferit de unul centrat pe cunoștinţe. Se poate aplica pentru a oferi capacitatea de a ne folosi de cunoaștere ca de un instrument chiar și asupra celor mai complexe teorii și rafinate cunoștinţe știinţifice. Elementul central pe care îl vizează dezvoltarea competenţei este extinderea grijii și a capacităţii omului de a urmări, controla și acţiona simultan pe cât mai multe dimensiuni semnificative pentru o activitate dată, în cadrul unui sistem dat sau în relaţiile lui cu alte entităţi, în numele sau beneficiul sistemului care solicită competenţa. Dezvoltarea competenţei nu se realizează eficient prin transmitere de idei, ea ar putea începe prin însoţirea atentă a unuia mai priceput, fără nici un fel de judecată și observarea modului său specific de a rezolva lucrurile. Următoarele etape ar putea fi crearea unei reprezentări a ceea ce a făcut, și a unei înţelegeri – de ce a făcut așa și nu altfel. Procesul acesta poate sau mai bine zis ar trebui reiterat până când în confruntarea cu situaţia reală se obţin rezultate similare, prin analizarea feedback-ului. În acest proces de învăţare nu trebuie căzut în verbalizare, Eul 263 este pierdut astfel în favoarea Eului 1. Eul 2 are nevoie să știe doar care sunt variabilele pe care trebuie să le aibă în vedere, dezvoltarea, ajustarea performanţei în urmărirea lor trebuie lăsată pe seama lui. Pe partea legată de persoană schimbarea însemnă trecerea de la preocuparea pentru dimensiunea bagajului de cunoștinţe la grija pentru prezenţă, utilizarea la maxim a potenţialului și o valorificare 63 Numele de Eu 1 și Eu 2 sunt preluate de la Thimoty Gallwey în cartea Jocul interior și munca, detalii în capitolul dedicat. 82 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui superioară a instrumentelor descoperite de cultura omenirii. Se întâmplă ceea ce propune Heidegger, trecerea de la preocupare la grijă pentru o participare autentică64. Rămâne de văzut dacă prin educaţie vrem să facem lucrurile cu grijă sau vom continua doar să fim preocupaţi de anumite aspecte, arbitrar alese. Alegerea elevilor este însă clară, ei nu mai vor să fie manipulaţi după cum credem noi, vor să înveţe prin participare. Am putea invoca o scuză, că abia acum învăţăm dinamica grijii și extinderea participării, abia acum înţelegem ce înseamnă un demers competent, doar că nu știm câtă răbdare mai au. În partea superioară a dezvoltării competenţelor, cu referire la dezvoltarea organizaţiilor, atenţia la variabilele care caracterizează cultura unui sistem în care activează, (sau a unei organizaţii), evaluarea lor critică și raportarea la sisteme similare, poate conduce la o dezvoltare a puterii lor65 și a culturilor organizaţionale într-un ritm mult mai accelerat prin transferul de experienţă conștient, eficient, bine controlat, la toate nivelurile. Directorul și răspunderea pentru rezultate Întrebarea care se poate pune este: cine răspunde de implementarea competenţelor? În lege responsabilitatea pentru rezultatele instituţiei de învăţământ o are Consiliul de Administraţie al instituţiei. Dar este ca și cum o navă care circulă în anumite ape, spre o anumită destinaţie ar avea o conducere colectivă. La nivelul de cultură instituţională la care suntem este mai greu, ca să nu spun foarte greu, de luat decizii, de asumat răspunderea destinaţiei, a calităţii călătorie etc. în grup. Într-o perspectivă mai realistă școala poate fi asemănată cu o navă a cărui comandant executiv este directorul. El trebuie să aibă grijă ca toţi cei ce călătoresc cu această navă să ajungă cel puţin la o destinaţie, iar dacă se poate să facă cu ea o călătorie cât mai lungă și cu maxim de folos. Problema răspunderii poate fi ușor ridicată la un nivel superior, spre cei care propun curriculum, iau deciziile globale, dar nu cred că este corect. Directorul poate spune: acestea sunt planurile de 64 Detalii în capitolul următor 65 Cu sensul mai apropiat de cel dat de Constantin Rădulescu-Motru a avea capacitatea de a gestiona energia și cunoașterea spre a obţine rezultate, detalii în capitolul următor Capitolul 4. Educația și competența 83 învăţământ, acestea sunt disciplinele, acestea sunt lucrurile care și le propun ele, pe acestea le facem. Dar această viziune, acceptabilă pentru situaţia în care avem o instrucţie centrată pe obiectivele profesorilor, nu se poate aplica pentru situaţia în care avem de format competenţe la elevi. Acum răspunderea s-a mutat de la cea către sistem la cea către elevi. Iar unui elev și părinţilor lui nu îi mai poate spune, ca și cum directorul sau educatorul nu ar face parte din sistem, că asta vrea sistemul să îl înveţe, iar el nu poate interveni. Că sistemul persistă în a-i transmite cunoștinţe, iar profesorii nu îi pot dezvolta competenţe, chiar dacă oficial se cere schimbare de orientare. Cred că situaţia directorului este asemănătoare cu cea a unui pilot. Chiar dacă un șef, ajuns poate în funcţie prin jocuri politice, îi cere să facă anumite lucruri care ar devia „nava" într-o direcţie greșită, directorul este obligat să aibă grijă de cei îmbarcaţi pe „nava" sa. Similar, dacă pilotul comandant de pe nava pe care era președintele Poloniei care a pierit în tragedia aterizării pe un aeroport rus în aprilie 2010, nu ar fi acceptat ordine de la superiori ierarhici care puneau în pericol situaţia, nu s-ar fi produs tragedia. Fiecare director este un pilot de navă și poate, este obligat moral, să atragă atenţia când destinaţia ori mijloacele pentru a ajunge la ea sunt greșit alese. Revenind la problema ridicată în introducere, de fapt, în contextul actual, reprezentantul cel mai autorizat al educatorului este chiar directorul de școală deoarece acum doar el poartă o răspundere personală pentru modul în care se face educaţie în școală, dincolo de răspunderea fiecărui educator, care, potrivit structurii actuale, încă se poate refugia în disciplinaritate. Când răspunderea este colectivă, pe umerii unui consiliu de administraţie, foarte ușor se poate întâmpla ca ea să nu fie asumată concret și să nu mai răspundă nimeni. Ar fi extraordinar ca răspunderea să fie preluată integral de un astfel de organ de conducere colectiv, dar cred că noi nu am ajuns la acest nivel.

Capitolul 5. Competență și valori Există competență fără libertate? Discuţia despre competenţă presupune și o abordare din perspectiva unor valori considerate fundamentale. Răspunsul la întrebările care apar impuse de nevoia de a clarifica raportul dintre competenţă și valori este necesar pentru a realiza că prin competenţă se depășește un stadiu relativ primar, legat de percepţia izolată a valorilor. La o întrebare despre competenţa unui tăietor de lemne care decimează o pădure, nu se poate răspunde că dacă mânuiește drujba cu o eficienţă extraordinară este și competent. Dacă puterea lui de decizie este redusă, el doar executând ordine, atunci, din perspectiva angajatorului poate fi socotit foarte competent. În acest caz nu se pune de fapt problema unei competenţe reale, ci numai a eficienţei îndeplinirii unei sarcini, deoarece libertatea lui de decizie este limitată. Doar când omul are libertatea de a decide asupra actelor sale se poate pune problema evaluării competenţei. Cel care impune o anumită acţiune cuiva este cel care își asumă și decizia, dar și evaluarea ei din perspectiva competenţei. Un om care ţine la echilibrul natural probabil nu va accepta o meserie care distruge mediul și echilibrul natural. Dacă are nevoie să taie lemne omul o poate face cu respect faţă de pădure. Va alege copacii uscaţi sau bolnavi care ar putea chiar să o pună în pericol. Competenţa înseamnă și grijă, dar și o acţiune din proprie iniţiativă în sensul menţinerii unei situaţii în anumiţi parametrii, chiar dincolo de presiunile din sistem în favoarea unui anumit mod de a face lucrurile. Menţinerea pădurii în viaţă și a unei relaţii pe termen lung cu aceasta ar trebui să fie o grijă a tăietorului de lemne dincolo de un contract de muncă. Asta în cazul în care nu este bolnavă toată pădurea, există și astfel de cazuri în care trebuie realizată defrișarea, atunci s-ar cere însă și reîmpădurirea. 86 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Întâlnirea cu valorile Binele Putem spune că așa ar fi bine ca tăietorul să acţioneze, cu respect pentru viaţa pădurii, deoarece astfel este realizat atât interesul propriu cât și cel al semenilor, ce nu vor mai fi afectaţi de defrișare ori secetă. Apare ceea ce se numește o valoare – poziţia adoptată este una valoroasă în sensul binelui. Prin înţelesul general al termenului competenţa este legată direct de bine, competent este cel ce face bine ceea ce face. Aceasta nu este încă o referire precisă deoarece chiar dacă face bine ceva, acel lucru ar putea avea efecte negative. Clarificarea definiţiei competenţei prin luarea în considerare a viabilităţii sistemului în care ea este cerută, impunerea asumării responsabilităţii în faţa acestuia și a interacţiunilor lui cu celelalte sisteme, sunt elementele de noutate pe care le-am propus legat de interpretarea competenţei. Clarificarea scoate în evidenţă și legătura strânsă între competenţă și valori. Pe măsură ce sunt evaluate efectele produse în sistemul propriu la nivelul unor sisteme mai mari, care îl înglobează, șansa omului de a face bine ceea ce face este tot mai mare. El ar putea determina chiar evoluţia sistemului din care face parte spre o armonie a lui cu celelalte sisteme. Astăzi sistemul educativ este centrat pe adevăr, informare, mai puţin pe bine, frumos, participare. Prin aceasta el ignoră nevoia societăţii de a avea oameni care fac bine ceea ce fac, atenţi la consecinţele faptelor lor, participanţi mulţumiţi de viaţa pe care o trăiesc. Încercarea de a clarifica și dezvolta înţelegerea conceptului de competenţă ţine de această nevoie resimţită de a face o educaţie bună, în care și binele, și frumosul contează. Privind la interacţiunile sistemului educativ cu omul și celelalte sisteme din societate putem lua repere bune privind direcţia de înaintare. Adevărul Tăietorul de lemne menţionat în exemplul anterior ar putea ști la ce efecte conduce defrișarea masivă, dar să nu îl intereseze. Știe adevărul, dar nu își face griji pentru viaţa pădurii. Este în acest caz adevărul o valoare? Această cunoștinţă are importanţă numai dacă lui îi pasă, Capitolul 5. Competență și valori 87 dacă și-a asumat grija colectivă, dacă este atent la soarta sistemului din care face parte. Un alt om știe doar că oamenii cu casele aflate în aval de dealurile de pe care el taie pădurile vor fi afectaţi de inundaţie dacă plouă mai consistent. Adevărul că de ceea ce el face ar putea depinde soarta altor oameni poate fi mai important și mai semnificativ decât cunoașterea teoretică a tuturor efectelor defrișărilor. Un adevăr mic, luat în seamă, poate fi mai util decât un adevăr extraordinar, neasumat. Prin educaţia curentă ne străduim să transmitem adevărul global, marile cuceriri ale știinţei privind cunoașterea lumii, să înarmăm omul cu instrumentele pe care ea le-a pus la punct. Dar neglijăm faptul că ele pot fi utilizate la fel de ușor și pentru a face rău. De obicei vedem, apreciem, valorile noastre și vrem să le impunem altora. O nevoie de stabilitate ne face să încercăm să ne reproducem ca fiinţe spirituale, să facem pe alţii cât mai asemănători nouă. Această nevoie stă la baza transmiterii memelor, dar și la baza pedagogiei centrată pe cunoștinţe. Credem că dacă ne împărtășim unii altora ce este bine, frumos și adevărat toţi vom ajunge să credem la fel, și astfel vom fi toţi fericiţi. Până nu devine responsabilă orice cunoaștere „obiectivă" este doar ca o soluţie „de-a gata" care vrea să cuprindă cât mai multe minţi, ca urmare a unei credinţe primitive că dacă toţi gândesc la fel va fi pace și înţelegere. Încă privim valorile ca destinaţii, nu ca însoţitori pe un drum al propriei integrări. Nu este prea comodă convieţuirea cu mentalitatea călătorului, vrem să știm că am ajuns la destinaţie și nu trebuie să mai facem efort de a căuta binele, frumosul și adevărul. Gândirea sistemică, analizarea responsabilităţii și a consecinţelor faptelor nu prezintă interes pentru educaţia centrată pe cunoștinţe. De exemplu, chiar subiectul poluarea este abordat teoretic, copiii pot ști de marile surse de poluare din industrie etc., dar nu sunt făcuţi atenţi la modul în care ei degradează mediul prin obiceiurile pe care le au chiar ei și nu se urmărește conștientizarea / responsabilizarea astfel încât să nu mai facă fapte ce degradează mediul. În sistemul actual ei ne pot spune toate sursele de poluare, dar continuă să arunce resturi pe jos etc. Este evident că nu poate exista competenţă fără adevăr. Trebuie să știi ca să poţi acţiona corect, dar centrul de greutate nu trebuie să fie pe ce știe, ci pe modul în care se acţionează cu ce se știe, deci mai departe 88 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui decât cunoașterea, spre modul cum ea este folosită. Poţi face bine ceea ce faci dacă nu ignori consecinţele, ci le cauţi și le evaluezi. Ori aici nu mai este doar o cunoaștere simplă a lucrurilor, ci și a legăturilor, interdependenţei dintre ele, consecinţele faptelor etc. Frumosul Participarea omului la mediul în care se află este determinată și de criterii estetice. Nu cred că cineva și-ar construi o cabană într-o zonă în care au rămas doar buturugi de copaci tăiaţi sau că ar permite defrișarea nemiloasă a pădurii în preajma ei. Frumuseţea și armonia naturii poate fi sporită sau măcar menţinută de om pentru ca și el să beneficieze din asta. Dincolo de criteriul estetic poate că frumosul este legat mai ales de exerciţiul percepţiei armoniei întregului și al complexităţii. Nu sunt frumoase lucrurile simple, banale, ci cele cu o structură complexă și armonioasă. O petală de trandafir poate nu este frumoasă singură, dar gruparea lor într-o floare este. Un om nu este frumos doar prin trăsăturile fizice, armonia interioară, împăcarea cu sine și cu viaţa, pun pe faţa sa acea seninătate, disponibilitate și deschidere care îl fac cu adevărat atractiv și respectabil. Ori toate acestea sunt rezultatul unei măiestrii, a organizării interioare. Talentele deosebite, apreciate datorită unor opere care îţi pot tăia suflarea, impresionează prin harul și puterea artistului de a aduce la lumină asemenea lucrări. Armonia naturii, extraordinara varietate și exuberanţă a acesteia, bogăţia și complexitatea ei ne poate da un sentiment de încântare și smerenie nemaipomenită prin conștientizarea acestui mister profund care este viaţa. Frumosul este probabil și acea emoţie a participării la o armonie a naturii, la misterul vieţii și a descoperirii puterilor persoanei umane, la un întreg supraindividual armonios cu semenii etc. Perceperea lor nu poate fi realizată dacă nu este o atenţie orientată spre clarificarea participării, analiza emoţiilor legate de participare, organizarea lor. Un exemplu perceptiv integrat – câţi oameni, în fuga zilei de astăzi, cunosc adevărul, apreciază măiestria și frumosul, și recunosc binele făcut de mica frunză a unei plante ce transformă ploaia de soare, puţin pământ, aer și apă, în oxigen și hrană indispensabilă pentru alte fiinţe? Un lucru considerat simplu, banal pentru cei mai mulţi, de care prea puţin ne minunăm, dar imposibil de apreciat la adevărata 90 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui nu este valabilă dacă doar se proclamă, dar nu este trăită. Nici nu poţi iubi din prima până departe, trebuie să începi cu cei de aproape. Nu poţi nici măcar exclude pe cei cu fapte rele căci te poţi situa în tabăra celor care condamnă fiinţa omului, nu faptele lui. Iubirea cea mai mare se naște din una mică, dar bine îngrijită, care vede virtuţile și îndrăgește tot mai mult oamenii frumoși. Virtuţile asumate prin alegerea religiei creștine sunt înţelepciunea, iertarea și smerenia, modestia în vederea dobândirii puterii interioare. Ca să fie cu adevărat om oricine trebuie să își dovedească înţelepciunea cuprinzătoare, nu răutatea și intransigenţa, căci nimeni nu este perfect, învăţarea se face împreună. Între valorile proclamate și cele asumate Deci care ar fi mai importante, valorile proclamate, descoperite de alţii și impuse tuturor sau cele asumate? Competenţa determină recunoașterea naturală a valorilor, ea poate crește numai odată cu ele, prin evaluarea lor. Cunoașterea obiectivă este doar conștientizare și ne obligă la neutralitate faţă de valori. Trebuie să fim subiectivi și să iubim, să ne implicăm în mediul de viaţă ca să acţionăm în sensul protejării acestuia. Valorile „mici" din preajmă, trăite și asumate pot fi mai utile decât cele „mari", de departe. Competenţa poate asigura astfel îmbinarea armonioasă dintre subiectiv și obiectiv, între personal și colectiv, local și global. Valorile sunt cele care dau identitate grupului. Dincolo de grupurile mici, oarecum specializate, oamenii fac parte și din grupuri mari. Viaţa în comun, la nivelul fiecărui grup este reglementată prin valorile care determină coagularea lui, grupurile mici cu interes specific, grupurile mari cu interes mai larg. Asumarea valorilor înseamnă de fapt asumarea apartenenţei la grup. În cartea lui Werner Heisenberg, Partea și întregul (Humanitas, 2008), se discută despre astfel de valori. Dincolo de interesul comun pentru fizică, discuţiile lui cu Niels Bohr au avut ca subiect și specificul naţional, oglindit prin valorile asumate. Din analiza lor asupra cauzelor care au stat la baza izbucnirii primului război mondial a rezultat o discuţie interesantă care a scos în evidenţă faptul că grupurile sunt capabile chiar de război ca să își apere valorile. Un fel de a fi specific al unui popor, ameninţat sau agresat de un alt Capitolul 5. Competență și valori 91 popor, poate determina o coagulare a voinţei membrilor comunităţii pentru apărarea identităţii sale. Nu cred că ne putem face o idee despre numărul celor care și-au dat viaţa pentru apărarea identităţii unui grup. Puterea de grup este resimţită în astfel de momente, aduce o bucurie prin ieșirea din cotidian (omul scapă de crucea lui și preia crucea grupului lăsându-se însă condus), de aceea primul război mondial a putut să aibă și o urmare în al doilea, mult mai încărcat cu victime. În condiţii speciale se moare pentru valori, însă nu cred că aceasta este singura cale de a le apăra. Pe măsură ce asumarea întregului și a unei relaţii bune cu mediul și semenii, impuse de dorinţa de a fi competent crește, va crește și o cunoaștere cu adevărat utilă, se vor identifica modul și raţiunea unei bune acţiuni, care nu perturbă frumuseţea și armonia, ci ne fac părtași la ea. Acestea cresc laolaltă sub umbrela competenţei, a atenţiei de a respecta anumite lucruri, de a menţine trecerea prin timp în mișcare bine echilibrată și cu înaintare în direcţia progresului individual și de grup. Orice abuz a unei părţi asupra întregului ori a întregului asupra părţii poate fi evitat dacă nu se renunţă la responsabilitate.

Capitolul 6. Competența și relația stat-privat Statul sau organismele suprastatale precum uniunile, pot fi considerate rezultatul materializat al conștiinţei de grup extins, a participării la supraindividual a oamenilor. Acestea stabilesc instituţii, care sunt competenţele lor etc., pentru o bună organizare a vieţii în comun. De cealaltă parte sunt privaţii, rezultatul iniţiativelor personale sau a unor grupuri de persoane. Aceste două grupări trebui să funcţioneze în armonie, cu respect reciproc, pentru ca activitatea unei părţi să nu o distrugă pe cealaltă. Dezechilibrele majore în gestionarea situaţiei pot conduce la cele două extreme, aservirea statelor unor grupuri de interese cu mare putere financiară – rezultă un tip de capitalism agresiv ce poate impune chiar implicarea statului în războaie în zona sa de interes, sau la un socialism/comunism ce dispreţuiește iniţiativa privată și desconsideră chiar fiinţa umană. A ţine calea de mijloc este tot mai greu, mai ales odată cu globalizarea pieţelor, care împiedică controlul asupra veniturilor/cheltuielilor statelor. Acestea au rămas cu răspunderea de a asigura servicii cetăţenilor lor, în timp ce veniturile și finanţele se mișcă la alt nivel, pe care nu îl pot controla. Firmele transnaţionale mută câștigurile și se organizează pentru un profit maxim, în timp ce statele și guvernele rămân pe loc, cu datoriile impuse de nevoia tot mai ridicată de profesionalism în servicii. Altfel spus, nu doar cetăţenii trebuie să câștige, dacă nu investim și în calitatea vieţii în comun, dacă nu ne îngrijim și de stat, mediul în care trăiesc cetăţenii se va degrada tot mai mult sau se va polariza până la conflicte ireconciliabile. În funcţie de înclinaţiile naturale, de darurile personale, oamenii aleg să se dezvolte pe anumite domenii. Cei care doresc să slujească interesului comun se orientează spre anumite meserii, cu precădere de la stat, iar cei ce vor să realizeze obiective personale, merg în special spre zona privată. Din cauza finanţărilor deosebite, mult mai mare la privaţi faţă de stat, la competenţe comparabile, se poate înregistra un proces în care cei competenţi să plece de 94 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui la stat. Este mult mai ușor să conduci o afacere privată, de exemplu la o bancă, la adăpost de expunere publică, și să încasezi un salariu uriaș, obţinut uneori prin refinanţări ale pierderilor de la stat, decât să conduci o ţară, pe un salariu mult mai mic. Aici cu siguranţă nu există justiţie socială, echilibru între privat și sectorul de stat. S-ar putea ca echilibrul acesta să fie greu de realizat, dar conștientizarea nevoii poate accelera identificarea soluţiilor. Competența și conducerea politică În general, majoritatea politicienilor cred că sunt aleși pentru a conduce. Dar posturile pe care ei sunt propulsaţi prin alegeri sunt ale unui sistem, local, regional, naţional sau chiar unional, în care aceștia trebuie să îndeplinească o funcţie necesară sistemului. Modul în care servesc sistemului, se achită de sarcinile specifice funcţiei, este recunoscut drept competenţă. Conducerea este incompatibilă cu competenţa, care arată calitatea slujirii, participării la sistem, a responsabilităţii asumate. A conduce înseamnă încercarea de a te situa oarecum în afara sistemului, pe un loc privilegiat, pentru a dirija ceea ce se întâmplă în sistem. A dirija pe alţii, a decide pentru ei, este diferit de competenţă care presupune a decide cu ei, a lucra în echipă. Din punct de vedere al managementului unei organizaţii este evidentă deosebirea între a impune sarcini unei echipe și a gestiona activitatea ei astfel încât ea să își identifice și obiectivele, și modul în care le va atinge. La fel stau lucrurile și din punct de vedere politic, statul este structura de management a destinului unui popor, primul lucru pe care politicienii trebuie să îl facă este să găsească și să formeze echipe cu cei mai buni oameni, apoi să managerieze echipa și să determine destinul sistemului prin decizii luate numai în cadrul echipei. Ei nu trebuie să fie conducătorii echipelor, ci slujitorii lor, adică acele persoane care fac ca echipa să funcţioneze ca un întreg, să colaboreze deplin pentru ca toate deciziile să se ia în grup. Să luăm un exemplu. Un ministru propus de prim-ministrul desemnat face deja parte dintr-o echipă, guvernul. El trebuie să formeze echipe de profesioniști responsabili în minister pe care să le gestioneze astfel încât să lucreze în grup. În aceste echipe să se ia deciziile Capitolul 6. Competența și relația stat-privat 95 privind politica ministerului și modul în care își vor îndeplini obiectivele. La nivel superior, în cadrul guvernului, ministrul este reprezentantul echipei pe care o are în minister. El aduce în guvern propunerile echipei și duce la echipă exigenţele guvernului. Guvernul trebuie la rândul său să funcţioneze ca o echipă, pentru că numai astfel poate lua deciziile cele mai bune. Privind lucrurile cu atenţie se vede că pentru a participa cu succes din funcţiile politice, trebuie bine gestionată o dublă participare, la echipa proprie ca manager și la o echipă superioară ca reprezentant al propriei echipe. Pentru echipa superioară trebuie să fie un bun jucător în echipă, pentru cea de care răspunde să fie un bun facilitator al lucrului în echipă. În nici una dintre ele participarea competentă nu îi cere rol de decident suprasistemic, adică de conducător. Dimpotrivă, i se cere să fie cel mai bun participant posibil la sistem și la satisfacerea nevoilor lui. Dincolo de aceste competenţe este necesară o bună cunoaștere a culturii specifice organizaţiilor de tipul celei pe care le are de gestionat și a culturii sistemului superior. Spre exemplu, pentru ministrul educaţiei a modului în care este organizată educaţia în alte state, respectiv a specificului naţional, a nevoilor și angajamentului pe care trebuie și vrea să îl ofere sistemului mare, naţional, subsistemul care se ocupă de educaţie. Un ministru al educaţiei care nu este un bun profesor, care nu știe ce înseamnă cu adevărat educaţia, nu poate crește nivelul de implicare al echipei sale în rezolvarea provocărilor sau nu poate înţelege în spiritul lor angajamentele pentru anumite lucruri. Spre exemplu, dacă nu înţelege cum se realizează dezvoltarea competenţelor, care este rostul lor, nu va ţine la creșterea lor, nici la elevi, nici la corpul profesoral. Mi-ar plăcea să cred că o echipă ar funcţiona foarte bine cu un facilitator care nu este din domeniu, precum în cartea Cele cinci disfuncții ale muncii în echipă. Acest lucru presupune însă ca obiectivele organizaţiei să fie stabilite dinafară, spre exemplu, profit maximizat, creșterea cifrei de afaceri, cucerirea de noi pieţe etc. Dar în situaţia în care sistemul își caută singur drumul, obiectivele, chiar sensul său de a fi, probabil că este nevoie ca și slujitorul principal să fie bine ancorat în realitatea sistemului. O competenţă ridicată a lui pe domeniul său de activitate ar duce la o competenţă de reprezentare mult mai bună. Ca peste tot unde există nevoie de competenţă participarea la actul 96 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui slujirii sistemului presupune o bună organizare interioară a fiecărui membru, o structurare bună a propriei fiinţe, o bună capacitate de a lucra în echipă, dar și voinţa neclintită, angajamentul ferm, de a nu impune, conduce după ideile proprii, ci de a lua decizii în echipă. De multe ori echipa este folosită numai pe post de consultant, nu de decident. Din acest motiv angajamentul invers, care presupune îndeplinirea sarcinilor, devine aproape facultativ, reducându-se la ceva de tipul: șeful a luat decizia, el să răspundă, eu doar transmit ordinele mai departe. Rolul pe care fiecare membru al echipei îl are, determină și comportamentul mai departe. Fiecare membru al unei echipe ministeriale este la rândul său șef peste departamente, structuri ale ministerului. Și ei trebuie să fie aceiași buni reprezentanţi ai echipelor lor, dar și buni facilitatori în cadrul acestora, astfel ca toate talentele din sistem să fie puse în mișcare. Cultura organizaţiei va fi astfel determinată de elementele slujirii și ale cooperării, ceea ce va conduce la o ameliorare substanţială a acesteia, curăţarea de practici individualiste, va fluidiza mult funcţionarea dar și capacităţile de adaptare și de a fi sensibilă la nevoile adresate organizaţiei de alte sisteme. Spre exemplu, educaţia nu se poate rupe de nevoile pe care le are piaţa muncii, dar nici de nevoile de educaţie fundamentală, generală pentru viaţă a tinerilor. Mereu este întâlnită această dualitate, personal-sistem supraindividual, în care nici una dintre participări – la propria persoană și la sistem, nu poate fi ignorată, ca să crească calitatea fiecăreia este nevoie de cealaltă. Din acest motiv singura cale viabilă pentru buna desfășurare a lucrurilor pe ambele paliere este dezvoltarea competenţelor. Evoluția statului spre creșterea participării Viaţa comunitară a unui popor are expresia cea mai deplină la nivelul funcţionării statului. La acest nivel comunitatea leagă și dezleagă cele ce ţin de funcţionarea sa, de modul în care își administrează problemele cu alte state, viaţa socială, fluxul banilor, munca etc. Așa cum este organizat astăzi politicienii sunt reprezentanţi ai poporului, chemaţi să îi slujească acestuia. Dar din cauza „păcatelor" această slujire a devenit conducere, iar cei care trebuiau slujiţi devin într-un fel asupriţi. Tot mai mult statul a devenit un instrument prin care cei ce Capitolul 6. Competența și relația stat-privat 97 au putere financiară pot cumpăra favoruri, acces preferenţial la resurse etc., pentru a realiza un câștig și mai mare. Nici o investiţie a lor în campaniile electorale nu este dezinteresată, fiecare urmărește să ia mult mai mult după aceea. Cetăţenii și politicienii din statele moderne au reușit să depășească prin înţelegere opoziţia radicală stânga-dreapta. Ele par a se îndrepta tot mai hotărât spre o revoluţie a participării cetăţenilor, care se recunosc tot mai puţin în actele reprezentanţilor aleși, și vor să fie implicaţi cât mai mult în decizii. Motivele sunt destul de simple. Politicienilor le este greu sau aproape imposibil să se sustragă influenţei private interesate, care nu ţine prea mult cont de interesul general. Așa cum în firme participarea angajaţilor a început să conteze, spiritul de echipă devine singurul garant al succesului și pentru stat într-o lume în care schimbările sunt rapide, în care o tendinţă ori o cucerire tehnică nu rezistă mai mult de 10 ani. Revoluţia franceză, apoi toate revoluţiile spre statul modern, s-au născut pentru că persoana nu se putea exprima liber. Revoluţia care se pregătește pentru stat acum este pentru ca înţelepciunea organizaţiei comunitare să se poată exprima liber. Puterea de lucru în echipă nu mai poate sta în spatele unei puteri mai reduse a unor lideri charismatici sau a unui stat condus de grupuri de interese. Nivelul conștiinţei de sine a unui popor a crescut accelerat în ultimul timp, graţie mijloacelor de comunicare în grup puse la dispoziţie de tehnologia modernă, cu deosebire Internetul, mult mai eficiente și mai rapide decât presa scrisă. Revoluţiile recente din Orientul mijlociu nu sunt decât dovezi clare ale faptului că grupuri restrânse de oameni, oricât de bine înarmaţi, nu mai pot controla popoarele. Foarte probabil că ne îndreptăm spre democraţia participativă, singura posibilitate prin care înţelepciunea mulţimilor se poate exprima. Cu cât ne opunem mai mult procesului, cu atât vor fi mai mari pierderile și energia consumată. Înţelegerea procesului nu va asigura o tranziţie ușoară, dar va reduce mult amploarea pe care o poate lua lupta între vechi și nou. Acest ciclu este unul firesc la nivelul unui sistem autopoetic. Și omul trebuie să își armonizeze tendinţele interne pentru a-și păstra unitatea, altfel conflictele între elementele constitutive ale fiinţei sale l-ar termina rapid. Societatea trebuie să regăsească acea forţă unificatoare și integratoare, pe care omul o mobilizează atunci când trebuie 98 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui să accepte că din el fac parte nu doar tendinţele de un anumit tip, ci și altele. Nu doar omul are de dus o cruce, ci și organizaţiile, grupurile din care face parte, deci și statele. Oricare dintre acestea, dacă nu evoluează moare. Societatea, organizarea socială ori clasa politică ce exclude pe o parte din membrii ei va trebui să le dea cândva socoteală, oamenii interesaţi de calitatea vieţii în comun, tot mai mulţi, nu pot fi ignoraţi la nesfârșit. 99 Capitolul 7. Competența în viața cotidiană Factorul Fred – acțiunea omului competent și împlinit S-ar putea crede că este dificil și greu de găsit în lume oameni pentru care slujirea competentă să fie o bucurie. Sunt într-adevăr mai rari, dar cu siguranţă există și întâlnirea cu ei este memorabilă. Avem chiar îndemnuri consistente și precise în acest sens, ce merită a fi urmate, dacă dorim o viaţă satisfăcătoare și trăirea permanentă a bucuriei creaţiei: „Sporește munca ta până la hotarul unde începe creaţia originală, adică măiestria. Adică, să știi că ești cineva. Spune-mi, deci, ce muncești, ca să-ţi spun cine ești."66 Cartea Inteligența emoțională a lui Daniel Goleman începe cu exemplul unui simplu șofer de autobuz, om deschis, care înfrumuseţa viaţa celor care călătoreau cu el. În cartea Factorul Fred a lui Mark Sanborn sunt prezentate o serie de persoane obișnuite care au înţeles frumuseţea și beneficiile slujirii. Despre Fred, personaj real și sursă de inspiraţie pentru autorul cărţii Factorul Fred: Cum poate pasiunea pentru ceea ce faci să transforme obișnuitul în extraordinar autorul scrie: „Observându-i atitudinea exemplară și acţiunile demne de urmat, am concluzionat că Fred - și modul în care își desfășura activitatea - reprezenta cel mai bun exemplu de împlinire personală și de excelenţă în secolul douăzeci și unu."67 Din fericire, oricine poate deveni un Fred, iar „Rezultatul nu va fi numai un extraordinar efort și un succes pe măsură în cariera ta, ci te vei bucura să trăiești zi de zi o viaţă extraordinară."68 66 Simion Mehedinţi, Altă creștere..., p. 268 67 Max Sanborn, Factorul Fred: Cum poate pasiunea pentru ceea ce faci să transforme obișnuitul în extraordinar, Editura Business Tech Internaţional Press, București, 2007, p. 24 68 Basarab Nicolescu, Transdisciplinaritatea manifest, Editura Polirom, Iași, 1999, p. 24 100 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Prima sugestie pe care o transmite titlul cărţii este că factorul Fred ar putea fi o trăsătură specială a personalităţii, așa cum este, de exemplu, cea care a condus la scrierea unor cărţi precum Factorul Einstein. Dar Fred este un factor poștal pe care autorul l-a descoperit atunci când s-a mutat la prima sa casă din Denver. În ciuda faptului că în titlu pare a fi menţionată profesia lui Fred, modul lui special de a fi poate fi considerat și un ingredient secret al unei vieţi extraordinare. Acest Fred integrat poate fi socotit fără teama de a greși un corespondent contemporan al cizmarului din Alexandria, la care a fost trimis Sfântul Antonie cel Mare, la cererea sa către Dumnezeu ca să vadă pe unul mai sfânt decât el. De la sosirea sa la noul domiciliu Sanborn a fost întâmpinat cu căldură și sinceritate de poștașul din cartier, Fred. Acesta l-a surprins pe autorul cărţii cu solicitudinea sa, exprimată prin grija pe care o avea pentru bunurile și buna desfășurare a vieţii lui. Fragmentul următor surprinde dimensiunea proactivă a modului în care acesta își desfășura activitatea: „«Dacă sunteţi orator profesionist probabil că trebuie să călătoriţi foarte mult», spuse Fred. «Într-adevăr. Călătoresc în jur de 200 de zile pe an». Fred dădu din cap a înţelegere și continuă. «Ei bine, dacă îmi daţi o copie a programului pe care îl aveţi, vă reţin corespondenţa. O voi aduce numai în zilele în care sunteţi acasă.» Oferta lui plină de solicitudine autentică mă lăsă cu gura căscată. I-am spus totuși că un asemenea efort din partea sa nu este necesar. «Mai bine îmi lași corespondenţa în cutia din faţa casei.», i-am sugerat. «O voi lua când mă întorc acasă.» Fred nici nu vru să audă de o astfel de alternativă! «Domnule Sanborn», rosti el, «nici nu știţi câţi hoţi se orientează asupra ţintei observând cutia poștală. O cutie plină le spune că proprietarul casei nu este în localitate și, uite așa, deveniţi o victimă.» Nu-mi venea să cred că un om cu desăvârșire necunoscut se îngrijea de mine și de bunurile mele. Lui Fred îi păsa mai mult de corespondenţa mea decât mie! Avea totuși sens: era un profesionist adevărat."69. Subtitlul capitolului unu al cărţii, „Fă din fiecare zi a vieţii tale o capodoperă" ne atrage atenţia că acest meșteșug a lui Fred este unul prin care fiecare poate să-și ridice viaţa la nivelul unei valoroase opere de artă. Din fericire pentru noi, cei care dorim o viaţă extraordinară, calităţile de care dă dovadă Fred pot fi dobândite și stau la îndemâna 69 Factorul Fred., p. 20. Capitolul 7. Competența în viața cotidiană 101 oricui, indiferent de locul de muncă, de capacităţile și IQ său. Pornind de la cartea care ne face cunoștinţă și ne ajută să ne dezvoltăm „factorul Fred" o să mai menţionăm în partea dedicată dezvoltării competenţei și câteva observaţii clarificatoare. Alte exemple de inițiative de tip Fred Autorul cărţii prezintă și exemple ale unor acţiuni care ies din tipare, la îndemâna oricui este capabil să dăruiască o ieșire dintr-o situaţie dificilă ori accesul la o stare mai bună, la optimism și dispoziţie bună. Astfel, o cameristă de la un hotel fără spălătorie i-a oferit autorului alternativa de a-i spăla ea însăși, la ea acasă, singura pereche de pantaloni pătată destul de tare cu cafea, ce făcea imposibilă deplasarea decentă printre oameni. Acest lucru l-a făcut fără să ceară ceva în schimb. Un alt exemplu, asemănător cu cel prezentat de Goleman cu șoferul de autobuz70, este al unei însoţitoare de zbor care s-a remarcat prin curajul de a fi spirituală în dialogurile și instrucţiunile ei și de a furniza informaţii utile, nesolicitate, privind traficul din zonă etc. Exemplu: „Dacă colegul dumneavoastră de scaun nu mi-o fi luat-o înainte, aș vrea să fiu prima persoană care vă urează «Bun venit în San Francisco!». Veţi observa că toate clădirile de pe aeroport sunt la mare distanţă. Nu aterizăm chiar la terminal pentru că cei dinlăuntru s-ar speria de moarte. De aceea aterizăm aici. Asta înseamnă că o să avem nevoie de transport, așa că rămâneţi pe locuri până când parcăm în dreptul porţii și semnalul luminos al centurii de siguranţă se stinge."71. Lumea a coborât mai bine dispusă din avion și cu siguranţă ar prefera să revadă această însoţitoare în locul unora insipide, inodore, incolore, care își fac datoria numai din obligaţie. Un recepţioner de la un hotel fără restaurant a oferit unui client o masă de dimineaţă cu care acesta era obișnuit de ziua Tatălui, ca din partea fetiţei acestuia, doar pentru că a aflat că acest lucru și-ar dori ea să îl facă. Putea să ignore informaţia, dar pentru faptul că nu a făcuto, hotelul s-a ales apoi cu un contract: „Într-o noapte, în ajunul Zilei Tatălui, o femeie al cărei soţ era găzduit în complex îl sună cu o cerere 70 În cartea Inteligența Emoțională 71 M. Sanborn, Factorul Fred, p. 37. 102 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui specială. Ea îi mărturisi că pentru ziua aceea specială fiica bărbatului și-ar fi dorit ca tatăl ei să mănânce mic-dejunul său favorit: clătite, ouă și șuncă... La șapte dimineaţa, când ieși din tură, Jack se duse la un restaurant din apropiere și comandă meniul special. Cumpără și o felicitare pe care scrise «Pentru tati, de la fetiţa lui». Se întoarse la hotel și livră pachetul unui oaspete pe cât de surprins, pe atât de încântat. Apropo, ca rezultat al solicitudinii de care a dat dovadă Jack, omul de care avusese atâta grijă a încheiat un contract de valoare substanţială cu hotelul. Iată un exemplu de valoare contabilă creată!"72 Exemplele continuă, scopul prezentării lor este acela de a permite apoi o scurtă analiză. Prima observaţie este că indiferent de locul de muncă omul poate fi om, atent la ceilalţi și la nevoile lor. Frustrarea zborului a fost rapid împrăștiată de o persoană ce nu părea afectată de acest lucru, nevoia de a exprima recunoștinţa fiicei a găsit un recepţioner amabil, dispus să fie participant la realizarea unei surprize plăcute, iar o cameristă a scos un client dintr-o mare încurcătură. Nevoile oamenilor sunt diverse, situaţiile nu sunt reproductibile. Un om prins într-o nevoie și eliberat va fi recunoscător precum o pasăre scoasă dintr-o colivie și lăsată să zboare liber. Un astfel de cadou, de a elibera o fiinţă umană ori de a o ajuta să se detașeze de greutăţile cotidiene pentru a privi lucrurile dintr-o perspectivă mai optimistă, își dorește oricine să facă. Acestea sunt cele pe care le fac în mod curent oamenii ca Fred și le poate face oricine care are grijă să nu pună propriul eu pe primul plan și să acţioneze liber faţă de rezervele lui. Fred nu acţionează convenţional, ci este atent la interlocutor, la nevoile lui și ia deciziile despre cum este mai bine să acţioneze pe loc. Nu este preocupat de un anumit lucru pe care să îl impună conform unei prescripţii externe, ci este spontan și atent. 72 Op. cit., p. 38 103 Capitolul 8. Apropierea de competență Integrarea nevoilor și motivația Am amintit deja cartea Handbook of Competence and Motivation, în care competenţa este recunoscută ca o nevoie, ca o motivaţie fundamentală, ce stă la baza evoluţiei omului. Anumite studii, menţionate anterior73, situează competenţa între nevoi după cea de autonomie și înainte de stima de sine. Cert este că acum putem spune despre competenţă că nu este doar deziderat oarecum rece și care ni se impune dinafară, ci un puternic motor motivaţional. Pentru a aduce puţină lumină asupra acestor lucruri ne este foarte utilă o carte recentă Drive (Motivaţia) de Daniel Pink. Scopul cercetărilor care au stat la baza scrierii ei a fost acela de a identifica ce anume ne motivează cu adevărat. Spre deosebire de piramida clasică a lui Maslow, în această carte sunt recunoscute doar trei motive importante: autonomia, perfecţionarea (tradusă de alţii și ca măiestria) și scopul. La o analiză atentă vedem că nu este o contradicţie cu perspectiva propusă de Maslow, ci o altă abordare, mai bine organizată, care ţine cont de ultimele studii din domeniu. În plus, dintr-o perspectivă mai apropiată de cea clasică este și mai sintetică – autonomia pare a fi încununarea unei inteligenţe / cunoașteri împlinite (dependenţa vine din lenea de a gândi), învăţarea, măiestria – rezultat al unei voinţe puternice (de la o vârstă trebuie să faci efort ca să nu te închizi în formule consacrate și să eviţi pilotul automat pentru a fi prezent), iar sensul, rostul vine de la o afectivitate care și-a atins obiectivele deoarece a integrat persoana în relaţii puternice, care valorifică prezentul și fiinţa. Nu sunt necesare prea multe detalii, interesant de menţionat este faptul că ele corespund și atingerii nivelului cel mai înalt pe fiecare din cele trei niveluri de participare la realitate – individual, al interacţiunii 73 Ken Sheldon etc. 104 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui și al unităţii supraindividuale (comuniunii prin aceeași cultură). Merge transversal pe integrarea personală prezentată mai sus, integrând chiar și persoana, dar acest lucru nu ar trebui să ne mire, deoarece persoana nu este făcută ca să lucreze individual, părţile ei sunt astfel pregătite încât să faciliteze întâlnirea cu ceilalţi pe diferite niveluri. Astfel cunoștinţa și conștiinţa dau socoteală de libertatea omului, voinţa de participarea sa la interacţiunile cu ceilalţi (câtă vreme prin ei vine orice șansă de a învăţa), iar afectivitatea, sentimentul pot fi indicatori al integrării realizate, cel puţin până într-un anumit punct. Orice disconfort simţit pe oricare dintre niveluri nu este decât o chemare la o organizare și mai bună pe acel nivel. Autonomia este atinsă când nevoile biologice, de securitate etc. sunt satisfăcute. Mai mult, chiar ceea ce poate lipsi fiinţa de libertate interioară trebuie depășit pentru a avea autonomie. Autonomia este o aspiraţie, o nevoie de tip organizatoric, care va determina acţiuni astfel încât nevoile specifice persoanei care permit mișcarea liberă – conștiinţa demnităţii, a libertăţii să fie satisfăcute. Discutând despre nevoia de autonomie, legat de programarea noastră naturală – către pasivitate sau către acţiune autonomă, autorul spune: „Sunt convins că varianta corectă este a doua – că natura noastră primară este curiozitatea și autodirijarea. Și spun acest lucru nu pentru că sunt un idealist naiv, ci pentru că am avut de-a face cu copii și pentru că soţia mea și cu mine avem trei copii. Aţi văzut vreodată un bebeluș de șase luni sau un copil de un an care să nu fie curios și autodirijat? Eu nu am văzut. Așa venim în ambalaj. Dacă, la vârsta de paisprezece sau patruzeci și trei de ani, suntem pasivi și inerţi, nu este din cauza naturii noastre. Este pentru că ceva ne-a schimbat setarea implicită."74. Pornirea fundamentală cedează undeva predând controlul societăţii, grupului etc. Persoana se supune de bună voie dacă nu mai aspiră și nu își menţine autonomia. Partea care ţine de individualitate este învinsă dacă uităm de autonomie. Măiestria nu poate fi atinsă de unul singur și dacă nu oferă rezultatele și altuia nici nu poate susţine o activitate. Ea este o ţintă pentru interacţiunile cu ceilalţi, un organizator care ne spune ce să facem în legătura noastră cu ei pentru a deveni și noi mai buni. Iar realizarea nevoilor legate de participarea la comuniune, de integrare se face prin scop / sens. Omul nu poate avea un scop stabil și 74 Daniel Pink, Drive, ce anume ne motivează cu adevărat, Editura Publica, București, 2011, p.101 Capitolul 8. Apropierea de competență 105 profund dacă este individualist și de unul singur. Participarea activă la un grup este realizată când activitatea sa în cadrul lui are sens, un scop bine precizat. Când omul își găsește un scop pentru ceea ce face, derivat dintr-un sens căutat, deja și-a găsit un loc într-un grup și în societate. Astfel, și această nevoie este un organizator, dar nu unul legat de neajunsuri ale fiinţei. Sau, altfel spus, aici nu este vorba de lipsuri ontologice (ale naturii fiinţei umane), ci de unele care au menirea să o ajute să își organizeze activitatea, viaţa. Este interesant de observat că fără autonomie omul nu poate ajunge la măiestrie, iar fără aceasta nu ajunge la un sens care să îi permită o integrare deplină și o participare cu întreaga fiinţă. Dar, pe de altă parte, de ce să îţi dorești autonomia și măiestria dacă nu ai un scop care să ceară acest lucru. Astfel, ca organizator, scopul nu este pe o relaţie de dependenţă liniară cu sens unic. Atingerea scopului va filtra interacţiunile, le va ameliora, iar acestea vor schimba persoana. Spre exemplu, odată ce accesul la cultura devine specific după o filtrare a ofertei culturale foarte variate (adică se adoptă o anumită perspectivă, o anumită orientare) are loc și o filtrare a interacţiunilor fiind preferate cele care susţin orientarea culturală aleasă. Această relaţie de interdependenţă este baza deasupra căreia se urcă în spirală, autonomia crește pe măsură ce se ating scopurile, care și ele se schimbă pe măsură ce persoana este eliberată de dependenţe și se apropie de măiestrie. Realizarea autonomiei și responsabilitatea Responsabilitatea este abilitatea de a evalua răspunsul la o faptă dată. A te bucura de rezultat nu este suficient, contează și ce intenţie a fost în spatele lui, și mijloacele prin care se realizează și consecinţele schimbării produse. O învăţare deplină, pe care omul se poate baza ulterior și construi are loc numai când acest ciclu este închis. Într-o exprimare adaptată la perspectiva orientală s-ar putea spune că responsabilitatea este mijlocul prin care se atinge obiectivul de a nu-ţi spori karma („datoria spirituală"). Unii dintre orientali susţin însă că și faptele bune o încarcă, leagă omul de un anumit nivel al manifestării. Un adevăr relativ este chiar și în această afirmaţie, un om nevoiaș învăţat să primească asistenţă socială s-ar putea mulţumi cu condiţia 106 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui sa și nu ar mai căuta evoluţia, schimbarea spre mai bine pentru el și pentru cei din jur. Dar nu se poate absolutiza, dimpotrivă, a face bine responsabil este mijlocul prin care se dobândește măiestria. Responsabilitate înseamnă respect nu doar pentru valorificarea cât mai bună a trecutului cât mai ales pentru ceea ce va urma. Încă domină o viziune utilitaristă asupra competenţei, în care atingerea scopului este suficientă. Nu este evaluat decât cel mult costul efortului pentru obţinerea rezultatului nu și cel al impactului și a consecinţelor pentru cel ce acţionează, pentru ceilalţi și pentru mediu. Spre exemplu o firmă „competentă" își mută producţia în zone ale lumii în care forţa de muncă este mai ieftină. Face un profit imens căci vinde celor bogaţi din zona sa de origine, nu celor săraci unde produce. Dar cât vor fi aceștia bogaţi, sau câţi își vor mai permite achiziţii dacă au pierdut locurile de muncă? Dar dacă toate firmele ar face la fel? Sau ce se va întâmpla cu sectoarele bugetare expuse reducerii veniturilor – educaţia, sănătatea? Criza există deja, nu mai este necesar să fie anticipată sau să o imaginăm pentru a susţine afirmaţiile. Competenţa reală apare când nu doar interesele de o clipă a persoanei ori a grupului sunt avute în vedere, ci și consecinţele oricât de îndepărtate a oricărei acţiuni. Trecerea calitativă în cadrul unui grup de la abilitate, deprindere, expertiză la competenţă se realizează prin responsabilitate. Cu cât responsabilitatea asupra consecinţelor este mai extinsă, cu atât competenţa este mai ridicată. Competenţa impune controlul asupra procesului, trece acţiunea de la realizare indiferent de rezultate la una în care consecinţele, câștigul, costul real, mijlocul și intenţia ei contează. Ar putea să pară că autonomia și măiestria (perfecţionarea) ar putea fi atinse fără responsabilitate, dar este evident că nu se poate întâmpla acest lucru. Libertatea se pierde și în forma ei cea mai grosieră, cea fizică, prin ignorarea consecinţelor nerespectării a ceea ce aparţine altora și deposedarea lor de ele (sănătatea, bunurile sau chiar imaginea publică). Societatea va răspunde la o faptă greșită a unei persoane în interesul celui afectat, abilitatea de a anticipa și alege altă cale de a rezolva o problemă este un semn de responsabilitate faţă de propria fiinţă. Cât se respectă și se iubește omul pe sine dacă nu își asumă responsabilitatea faptelor sale? Cum poate fi respectat și iubit el de alţii dacă el pe sine nu se respectă și nu se iubește responsabil? Greu de Capitolul 8. Apropierea de competență 107 răspuns, dar lipsa de responsabilitate pentru propria fiinţă este clar mijlocul de care profită toţi manipulatorii. Dezvoltarea măiestriei – Învățarea O caracteristică a procesului de învăţare pe care se pune accent mai puţin, deși este foarte importantă, este aceea că învăţăm de la alţii, văzând cum fac alţii. Principalele lucruri nu intră prin gândirea conștientă, ci prin luarea aminte la ceea ce fac alţii. Așa învăţăm, de exemplu, chiar și limbajul, prin procese foarte complexe, de analize statistice (când trebuie plural, când singular, acordul pentru timpuri, persoane etc.), pe care nu le conștientizăm deloc. Dar dacă nu ar fi alţii ca să vorbească în jurul nostru nu am avea cum să învăţăm. Competenţa presupune participarea la un întreg împreună cu alţii, deci un câștig împreună cu alţii. Din acest motiv merită să menţionăm o carte care oferă elementele de bază ale unei relaţii de calitate, care, nu întâmplător se numește chiar Câștigă cu oamenii75, a cărui subtitlu este Principiile fundamentale în relațiile cu cei din jur. Cartea este formulată în jurul a cinci întrebări fundamentale, din care rezultă apoi cele douăzeci și patru de principii fundamentale. Așa cum sunt formulate ele ne duc ușor cu gândul la grija76 pe care trebuie să o avem, un principiu rămâne o lege care trebuie să guverneze participarea noastră, de aceea trebuie să fie la purtător, permanent treaz și în acţiune. Aparent sunt multe, dar dinamica evoluţiei relaţiilor ne arată că ele sunt firești și nu se poate renunţa la ele dacă vrem relaţii de calitate, tot mai profunde și un câștig tot mai mare din a fi împreună cu oamenii. Am putea, fără teama de a greși prea mult, să numim această carte manual de interacţiune cu ceilalţi deoarece oferă o bază solidă de pregătire și luare aminte pentru cei ce doresc interacţiuni autentice. Pentru a declanșa interesul și a aprecia importanţa ei iată care sunt întrebările fundamentale: a) întrebarea referitoare la gradul de pregătire pentru relaţii; b) întrebarea cu privire la disponibilitatea participării la o legătură; c) întrebarea cu privire la încredere, (poate fi relaţia construită împreună?); d) întrebarea cu privire la investiţie – legată de 75 John C. Maxwell, Câștigă cu oamenii, Editura Almatea, București, 2007 76 Termen utilizat cu sensul propus de Heidegger în Ființă și Timp 108 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui disponibilitatea de a investi în ceilalţi; e) întrebarea legată de sinergie. Prin principiile care răspund la întrebări se pregătește acea disponibilitate de a fi prezent cu adevărat în relaţie și de a face din ea mijlocul prin care un mare câștig să fie realizat de fiecare parte. Informaţia este complementară celei oferite în cartea Prezența și vine să arate cum anume se poate învăţa chiar din a ajuta, a sluji celorlalţi. Un om nu poate sta prezent într-o relaţie dacă nu învaţă și el din ea. Principiul învăţării din cartea lui Maxwell ne atrage atenţia că de la oricine putem învăţa ceva, dacă nu direct, ca o raportare la experienţa lui, cel puţin indirect prin experienţă, reușită și rezultatele interacţiunii. Participarea cu gândul de a învăţa ceva asigură prezenţa stabilă în cercul doi. Finalitatea învăţării este nu o acumulare de cunoștinţe, ci participarea de calitate și avantajul reciproc. „Avantajul reciproc este o dispoziţie a minţii și a inimii, care caută constant, în toate interacţiunile umane, beneficiul reciproc."77 O dispoziţie a minţii și a inimii are nevoie de o perioadă mai lungă pentru instalare și nu este suficientă aducerea la cunoștinţă a unui lucru și reţinerea acestuia. Un principiu care asigură un răspuns bun la întrebarea legată de realizarea sinergiei este „Principiul Bumerangului: Ajutându-i pe ceilalţi, ne ajutăm pe noi înșine.". Iar ca o aprofundare a acestuia am putea spune că învăţăm cel mai bine despre noi dacă învăţăm să ajutăm pe alţii. Unul dintre profesorii78 de la Facultatea de Fizică din Cluj ne-a spus de la primele cursuri o sintagmă importantă a unuia dintre profesorii săi (probabil pentru că o verificase deja în practică): „dacă vrei să înveţi un lucru, predă-l studenţilor". O conlucrare a persoanei cu grupul mai bună este greu de găsit, persoana crește cu alţii, iar ei cresc cu persoana. Pe calea unei bune integrări se ajunge la trăirea satisfacţiei, exprimată în „Principiul Satisfacţiei: Când ești implicat într-o relaţie minunată, bucuria de a fi împreună este suficientă.". Mulţi am fost ajutaţi de clarificările propuse de Stephen R. Covey, care are mai multe cărţi deosebite, între care „Eficienţa în 7 trepte"79 prezintă elementele de bază ale participării corecte la propria persoană, dar și la relaţiile cu ceilalţi până la realizarea sinergiei, 77 Stephen R. Covey, apud. Câștigă cu oamenii, p. 294. 78 Prof. univ. dr. Onuc Cozar 79 Editura Alfa, București, 2002. Capitolul 8. Apropierea de competență 109 într-o manieră mult mai captivantă și mai ușor de înţeles decât o facem aici. Ceea ce vreau însă să amintesc în acest context este legat de învăţăturile sale despre adevăraţii lideri care devin tot mai apreciate și mai bine înţelese. Un lider se împlinește când alţii devin mai buni în jurul lui, când el îi slujește și ajută și pe alţii să devină buni lideri. Ceea ce el susţine a fost verificat și de alţii și pare a avea un impact major în realizarea de sine și evoluţia grupului. Importanța prietenilor În cartea Excelența în afaceri, care prezintă rezultatele unei ample cercetări a firmelor ce excelează, Jim Collins ne prezintă în capitolul patru importanţa alegerii prietenilor înainte de a porni la drum. De obicei îi alegem după interesul nostru și capacitatea lor de a fi aproape pe drumul pe care vrem să mergem. Dacă mișcarea își schimbă direcţia pentru a o ajusta la realitate riscăm să îi pierdem pe drum și să nu mai fie acei prieteni mereu aproape pe care să ne putem baza. Contrar așteptărilor „de bun simţ" nu este indicat să ne alegem (în calitate de lideri ai unor firme) direcţia în care dorim să mergem, viziunea care ne motivează înainte de a ne alege oamenii de nădejde cu care călătorim. Împreună cu ei putem decide mai bine care e drumul de urmat și lua decizii privind orientarea deplasării pe parcurs. Dacă facem această alegere a oamenilor pe baza unor talente de expert în a merge într-o direcţie anume, s-ar putea să descoperim că trebuie schimbată direcţia și atunci nu ne mai sunt de folos. Aceasta presupune și un alt nivel de încredere, una este să decizi cu oamenii în ce direcţie mergi, alta este să îi determini să te urmeze într-o direcţie aleasă dinainte, pe care ei o pot considera greșită. În primul caz este formată cu adevărat o echipă, în al doilea organizarea este birocratică, participarea impusă, lipsită de libertate. „Directorii care iniţiaseră transformările de la bun la excelent nu s-au gândit încotro să îndrepte autobuzul și apoi să facă rost de oamenii care să-l ducă într-acolo. Nu, mai întâi, ei au urcat în autobuz oamenii potriviţi (și i-au dat jos pe cei nepotriviţi) și pe urmă s-au gândit încotro să se îndrepte. În esenţă, au spus: «Uitaţi, nu știm prea bine încotro să mergem cu autobuzul ăsta. Dar ceea ce știm e următorul lucru: dacă urcăm în autobuz oamenii potriviţi, așezăm oamenii potriviţi pe locurile potrivite și-i dăm jos pe 110 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui cei nepotriviţi, atunci ne vom da seama cum să ajungem într-un loc excelent.»"80 Dacă așa stau lucrurile cu firmele atunci probabil că la fel ar trebui să facem și în ceea ce ne privește, dacă este vorba de administrarea propriei vieţi și transformarea ei în una excelentă. Înainte de a porni pe drumul realizării de sine ar trebui să ne alegem prietenii cu care să colaborăm. Adesea cineva dinafară ne vede altfel și uneori, în unele privinţe, mai bine decât ne vedem noi înșine. Dacă această persoană este un prieten adevărat, relaţia e de încredere, atunci poate să fie o oglindă bună, în care ne vedem ca întreg, în relaţie, nu doar ca o reflexie a noastră. Alegerea prietenilor nu este o problemă simplă, chiar dacă până și copiii au o intuiţie destul de bună în ceea ce îi privește pe ceilalţi. Elementele legate de interacţiune ne dau adesea o idee destul de bună despre trăsăturile de bază și nivelul de realizare a sinelui celuilalt, la care ne putem raporta noi înșine. Într-un număr foarte mare de interacţiuni pe care le avem cu ceilalţi este imposibil să nu găsim oamenii de la care să învăţăm ceva. Între cele trei mijloace de învăţare – prin experienţa directă, în preajma unui învăţător (mentor) și indirect, din cărţi sau alte materiale ce mediază această interacţiune, cea mai ușoară este cea alături de oameni capabili și dispuși să dăruiască cum sunt sau ar trebui să fie mentorii. Iar prietenii bine aleși pot fi mentorii noștri dacă îi alegem cu grijă. Experienţa directă nu poate acoperi toate situaţiile posibile, nu se poate privi dincolo de starea în care un om se află decât destul de greu. Nu te poţi pune în situaţia unui om vârstnic, înţelept, ca să știi cum să trăiești în tinereţe. Trebuie să stai efectiv lângă un asemenea om sau să înveţi indirect de la el. Mai rare sunt cazurile în care poate fi găsită în apropiere o persoană capabilă de a fi un bun mentor, care să înveţe el însuși de la cel asistat pentru a participa la schimbul reciproc avantajos. De aceea oamenii au învăţat cum să călătorească pentru a învăţa la unul și la altul, iar apoi să pună experienţa câștigată și la dispoziţia altora prin operele lor. Acest lucru îi face diferiţi de celelalte fiinţe de pe Pământ, dar în acest fel și interacţiunile devin mult mai periculoase prin șansa oferită memelor de a se răspândi. Un astfel de bătrân înţelept se găsește în multe scrieri de învăţătură și chiar în spatele basmului (forma condensată a scrierilor de mai 80 Jim Collins, Excelența în afaceri, Editura Curtea Veche, București, 2010, p. 74 Capitolul 8. Apropierea de competență 111 târziu, prin care cei vârstnici transmiteau tainele vieţii copiilor). Secretul este să ajungi la creator, dincolo de creaţie, ca să vezi ce dăruiește el prin ceea ce oferă. „Primul pas este să caute cine este cel care a făcut obiectul respectiv. Dacă priviţi un tablou, o pictură, nu veţi spune că acel tablou este o pânza în culori, ci veţi spune că este un Rembrandt, de exemplu, un Goya, un Van Gogh. Ce înseamnă aceasta? Că, prin intermediul acestor elemente materiale, vedeţi un act creator personal, o persoană – persoana lui Van Gogh, a lui Rembrandt... Când văd o priveliște minunată, un peisaj natural, dacă sunt un om matur voi vedea în acest peisaj o persoană, persoana Creatorului sau, o Persoană care a creat acest peisaj natural pentru a mă chema pe mine la relaţia cu El. Prin urmare, este o mișcare de dragoste care mi se adresează mie. Aceasta este înţelepciunea evanghelică sau filosofia cea adevărată, cum spun adesea Părinţii Bisericii: când poţi să distingi pe Creator de creatură, când prin intermediul creaturii ajungi la o relaţie personală cu Creatorul."81 Iubirea și formele ei Iubirea este o relaţie de un anumit tip, liantul oricărei comuniuni stabile, de la familie până la societate. În ciuda importanţei universale, nu este confuzie care să afecteze mai mult viaţa oamenilor decât cea din jurul iubirii. Acceptarea perspectivei unui singur nivel al realităţii face ca și iubirea să fie considerată de un singur fel. Pe niveluri diferite ale poziţionării persoanei avem diferite forme de înţelegere a ei. Omul sănătos relaţional este cel care înţelege manifestările pe toate nivelurile și are înţelegere pentru modul de manifestare la orice nivel. Chiar dacă se va reveni asupra subiectului într-un capitol dedicat mai îndeaproape și oarecum dintr-o altă perspectivă, merită menţionate și aici câteva lucruri. Iubirea ca atașament Perspectivele asupra iubirii iau diverse forme. Unii confundă iubirea cu atașamentul, cu dependenţa aproape organică de o altă 81 Christos Yannaras, Biserica și filosofii, http: //www.crestinortodox.ro/interviuri/christosyannaras-biserica-filosofii-70508.html 112 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui persoană. Stadiul dependenţei infantile nu este depășit, nu este încă atinsă autonomia. Pentru aceștia iubirea pare a avea rolul de a umple cu o altă persoană un gol în propria fiinţă. Persoana iubită trebuie să se plieze pe dorinţele și nevoile persoanei care spune că iubește, așa cum mama răspunde necondiţionat la nevoile copilului. Este suficient ca acesta să ceară pentru ca dorinţele lui să fie îndeplinite. Pentru a satisface o asemenea iubire aceasta trebuie să se depersonalizeze total, să accepte transformarea sa într-un mijloc. Evident că o astfel de aservire nu este realizabilă, de aici apar și conflictele, care sunt și cele mai violente deoarece pierderea unei asemenea iubiri este asimilată cu pierderea unei părţii din propria fiinţă. Iubirea ca sentiment Cea mai răspândită reprezentare asupra iubirii este cea în care ea este asociată sentimentelor. Dacă o persoană are sentimente pozitive faţă de o altă persoană spune că o iubește. Influenţa altuia asupra persoanei este considerată un semn al iubirii proprii. Iubirea nu are încă nimic activ în ea, are tot rolul de a umple un gol, dar nu pentru a satisface o absenţă organică, ci pentru a umple golul de relaţii. Evaluarea lor se face prin prisma sentimentelor. Acesta este nivelul în care nu a fost depășit stadiul interacţiunilor și al proiecţiei realizată prin sentimente, încă nu avem o adevărată măiestrie, o maturitate în ceea ce privește înţelegerea rostului lor. Jocul din jurul sentimentelor este mult mai bogat, relaţiile nu sunt atât de fixiste, consecinţele dezlegării acestora nu mai sunt la fel de grave. Dimpotrivă, ruperea căsătoriei poate fi considerată firească din motive de „subnutriţie sentimentală". Angajamentele grave de sprijin și convieţuire comună, la bine și la rău, deși sunt luate (sau ar trebui luate) cu toată fiinţa, sunt rupte pentru că o parte a relaţiei, cea legată de sentimente nu funcţionează bine. Responsabilitatea menţinerii la cote ridicate ale sentimentelor pozitive odată pusă în atribuţiile celuilalt eliberează persoana de sarcina înţelegerii lor și a semnificaţiilor asociate. Deși sunt doar o formă de reacţie prin care întregul se manifestă, ele sunt considerate fundamentale. Încă nu s-a ajuns la rădăcina lucrurilor, a bolii, analiza și soluţia este încercată la nivelul simptomelor, a manifestării, nu la nivelul sursei. Pentru a-și menţine un anumit confort sentimental persoana se va Capitolul 8. Apropierea de competență 113 situa în cercul trei energetic, încercând să impună celuilalt un comportament care să afecteze pozitiv propriile sentimente. Este ca și cum ar aștepta de la ea, i-ar cere să apese pe butoanele potrivite ale atenţiilor, drăgălășeniilor etc. pentru ca ea să se simtă bine. Vina pentru funcţionarea deficitară a relaţiei este considerată a fi la celălalt, căci el nu are grijă de ea, este neglijent, ori chiar infidel. Iubirea ca dar Tot iubirea poate cere integrare și participare fără dizolvare în relaţie. Dacă este atinsă măiestria în gestionarea sentimentelor și a reprezentărilor care le determină, iubirea este bidirecţională, poziţionarea este clară în cercul doi energetic. Din perspectiva individuală ea este un dar făcut celuilalt prin prezenţă și ajutor. Despre omul care iubește în acest fel, cel iubit știe că este de nădejde, că va răspunde necondiţionat, că nu îi va refuza ajutorul corect deoarece are capacitatea de a dărui necondiţionat. Nivelul integrării nu are de suferit din cauza lipsurilor de pe nivelurile anterioare, adică persoana este autonomă și gestionează bine interacţiunile, are măiestria și înţelegerea necesară ca să considere că iubirea nu umple un gol al fiinţei proprii. Iubirea aparţine abia acum nivelului supraindividual, până acum a fost o manifestare a raportului cu interiorul fiinţei, de dependenţă a ei, nu ca mișcare liberă. Ca exemplificare de alegere a prietenilor merită evidenţiată o pildă, prezentată în subcapitolul următor, care are chiar acest subiect. Iubire, abilități și competență Motivaţia și aspiraţia principală a majorităţii oamenilor nu poate fi lipsită de raportarea la competenţă. Iubirea (dorinţa de participare cu toată fiinţa la supraindividual) ţine omul în mișcare (transformare, regăsire). Dar în funcţie de reprezentarea asupra iubirii abilităţile urmărite vor fi diferite, doar mai târziu se ajunge la competenţă, când responsabilitatea intră în scenă și își face datoria. Iubirea bazată pe atașament (dacă poate fi numită cu adevărat iubire) va încerca să devină tot mai constrângătoare, să elimine orice rezistenţă, să depersonalizeze cât mai puternic astfel ca aservirea să fie cât mai deplină. Manipularea va atinge inclusiv nivelul spiritual, 114 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui unde avem formele cele mai perfide deoarece ea susţine că eliberează omul, exact contrariul a ceea ce face. Această raportare oferă gnozele care par a da omului adevărul și toată puterea prin cunoaștere. Dar, de fapt, autorii lor nu fac decât să răspândească o memă care aservește pe cel care o primește celui care o susţine și convinge. Cine observă atent fenomenul poate remarca ușor intransigenţa și lipsa de înţelegere pentru lipsurile omului a celor care susţin că ne oferă adevărul obiectiv. Aceasta se întâmplă deoarece scopul lor nu este o slujire reală ci impunerea unei credinţe prin care să lipsească fiinţa de autonomia și autodirijarea proprie. Acesta a fost modul de a acţiona specific unor religii orientale care și-a pierdut însă mult din forţă. Astăzi intransigenţa atașamentului se mai manifestă în orientările exclusiviste ale unor oameni care de pe poziţii pretins știinţifice condamnă manifestările credinţei fără a le studia cu detașarea pe care ei înșiși o ridică în slăvi, dar nu o practică. Scopul lor ascuns prin condamnare este de a atrage adepţi pentru viziunea de care ei sunt atașaţi. Sursa erorii este în dorinţa de a evita gândirea, prezenţa și învăţarea prin crearea unui model al realităţii. Tendinţa urmărită este clar utilitaristă și nu poate aduce clarificări participării deoarece poziţionarea este în afara realităţii, nu în interiorul ei. O astfel de poziţionare nu se mai justifică astăzi când știm că observatorul nu poate face abstracţie de propria sa intervenţie asupra a ceea ce observă, iar nonlocalitatea cuantică nu poate fi ignorată. Ei caută încă un adevăr ce poate fi prins în formule și teorii, nu unul în care omul să trăiască plenar. Defectul acestuia din urmă ar fi după ei că nu este obiectiv, dar cine își dorește să trăiască o viaţă obiectivă (standard) în locul propriei vieţi? Iubirea bazată pe sentimente cere alte abilități – cu deosebire capacitatea de a provoca sentimente pozitive. Din perspectiva ei unui om îi place de altul dacă îl face să se simtă bine, cea ce ar putea fi un fel de manipulare proprie prin intermediar. Scopul ei nu mai este aservirea ci încântarea, un fel de aservire mai liberă, în care nu iau omul cu totul, ci vreau numai fructul activităţii sale. Dacă ar fi să ne luăm foarte în serios titlul unei cărţi cu acest nume82, care ne arată calea succesului astăzi, am realiza că majoritatea oamenilor aici se situează și aceasta doresc. Cultura specifică acestei perspective este încărcată cu poezia ce caută să impresioneze iubitul ori iubita prin ridicarea ei în slăvi, de cântece care cer iubire, care o proslăvesc sau plâng pierderea ei etc. 82 Guy Kawasaki, Încântarea, Editura Publica Capitolul 8. Apropierea de competență 115 Nici religia nu a scăpat. Am fost martor la predici ale unor preoţi creștini care doreau să întemeieze iubirea pe sentimente, care se „jucau" cu sentimentele ascultătorilor pentru a impresiona și a determina acceptarea credinţei, pentru a le schimba viaţa și a-i face mai sensibili. Publicul trecea prin sentimentele dorite, când de indignare faţă de rău, când de speranţă și bucurie, dar nu cred că a plecat mai bogat acasă. Dimpotrivă, lecţia implicită cred că a fost: „manipulaţi emoţional!". Pietismul83 este curentul spiritual care s-a născut din această viziune asupra iubirii și el atinge chiar și persoane cu poziţii oficiale în bisericile creștine. Tot în cadrul acestei forme de manipulare este lipsa de decenţă în afișarea corpului fizic. Ținutele sexy feminine sunt încercări de impresionare și manipulare prin emoţii și sentimente a bărbaţilor. Nu este scoasă la vedere dorinţa de manipulare și de putere urmărită (arma secretă a femeilor nu este dezvăluită, trădată), dar știm că femeile discută între ele despre arta exercitării puterii de seducţie. Prin deschiderea spre o vedere tot mai completă a trupului lor se lasă o falsă impresie de disponibilitate, de acceptare și bărbatul vizat este încurajat să creadă că el este sursa și beneficiarul deschiderii. În fapt, și sursa și beneficiarul este persoana care se afișează ca disponibilă. În unele societăţi s-a trecut de acest nivel al indecenţei, nu vezi ca în altele decât persoane feminine decent îmbrăcate84. Satul impune tot mai puţin această decenţă care se exprima foarte bine în portul popular. Dar starea impusă nu este același lucru cu cea liber asumată. Această observaţie este valabilă și pentru decenţa specifică unor tradiţii musulmane, unde femeia este obligată să se ascundă în haine când iese în public. Acum când în multe societăţi lipsesc constrângerile, oamenii își permit tot mai mult să se afișeze nu așa cum „se cere" ci cum le dictează convingerile ori interesele. Acesta nici nu este un lucru rău, suntem puși în gardă, dintr-o privire îţi dai seama cam cum vede celălalt lucrurile și îţi poţi face o idee cam ce te așteaptă. Nu înseamnă că trebuie să judecăm, sunt și persoane decente, sincere, care au căzut din inconștienţă în această situaţie urmând tendinţelor zilei. Au prins sau învaţă jocul, dar nu știu cât de periculos este să trăiești prin el. 83 Pentru o imagine mai clară asupra fenomenului a se vedea cartea Pietismul a lui Christos Yannaras. 84 Cel puţin așa am înţeles eu din discuţiile cu un fost coleg de facultate ce locuiește în Luxemburg, nu am verificat personal acest lucru. 116 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Am vorbit de abilităţi dezvoltate în aceste interacţiuni favorizate de ceea ce oamenii numesc iubire, nu de competenţe. Motivul este destul de simplu, competenţa se referă la participare responsabilă în grup stabil, nu una interesată, manipulatoare, în relaţii temporare. Integrarea – Călătoria spre Împărăția Cerurilor Spiritualitatea are ca principal scop regăsirea și reîntregirea fiinţei umane și integrarea ei cu succes într-o comunitate. Oameni care au lăsat grijile obișnuite ale lumii și s-au dedicat aflării sensului vieţii și a celei mai potrivite modalităţi de a trăi ating un nivel de integrare ridicat. Biserica își asumă păstrarea acestei spiritualităţi și a unui anumit mod de a privi lucrurile și viaţa astfel încât iubirea să ajungă la desăvârșire: „În Biserică intri pentru că ești copleșit de iubire sau pentru că simţi că acolo există un drum care te va putea conduce la a cunoaște plinătatea depășirii de sine și dăruirii de sine din dragoste; să iubești și să fii iubit într-o plinătate de viaţă."85. Dintr-o mulţime mare de pilde și cărţi care au venit din această zonă am ales de pe portalul www.crestinortodox.ro/pilde una scurtă și plină de semnificaţii, care indică drumul parcurs de om până la integrarea sa deplină. Învățătura mireanului despre călătorie „Era un mirean foarte evlavios în viaţa lui și a venit la Avva Pimen. S-au mai întâmplat la bătrânul și alţi fraţi, cerând să audă de la el vreun cuvânt. Și a zis bătrânul mireanului celui credincios: «Grăiește fraţilor vreun cuvânt!» Iar el se ruga, zicând: «Iartă-mă, avvo, eu ca să învăţ am venit.» Și silit fiind de bătrân, a zis: «Eu sunt mirean, și vânzând și neguţătorind verdeţuri, dezleg legăturile și le fac mici, cumpăr cu puţin și vând cu mult; însă nu știu din Scriptura să vorbesc, dar o pilda voi zice. Un om a zis prietenului său: Fiindcă am poftă să văd pe împăratul, vino cu mine! A zis lui prietenul: Vin cu tine până la jumătatea căii. Și a zis altui prieten: Vino tu de mă du la împăratul! A zis lui: Te duc până la palatul împăratului. Zis-a și celui de-al treilea: Vino cu mine la împăratul! Iar el a zis: Eu vin și te duc la palat, și stau 85 www.crestinortodox.ro/interviuri/christos-yannaras-biserica-filosofii-70508.html, accesat decembrie 2012, referirea este la Biserica Ortodoxă Capitolul 8. Apropierea de competență 117 și grăiesc și te bag la împăratul.» Și l-a întrebat pe el: «Care este puterea pildei?» Și răspunzând, a zis lor: «Cel dintâi este nevoinţa care povăţuiește până la drum, cel de-al doilea este curăţia, care ajunge până la cer, iar al treilea este milostenia, care duce până la împăratul Dumnezeu cu îndrăzneala.» Și așa fraţii, folosindu-se, s-au dus." Egalitatea cu sine Silit să spună un cuvânt înţelept mireanul se prezintă mai bine pe sine ca să nu îl socotească ascultătorii un mare înţelept. Și nu este doar un artificiu oratoric, este prezentarea cinstită a poziţiei sale ontologice. Fiecare dintre noi suntem neguţătorii care iau ieftin și vând scump, micșorând dimensiunea legăturilor, aranjându-le pentru a le vinde iar, într-o nouă viziune, pot da exemplu chiar cu această carte. După cum se vede am luat de la alţii ceea ce cred eu că este înţelept, legat de competenţă și dau mai departe, doar aranjat poate după o altă logică (dar undeva, cândva, poate cineva a susţinut deja ceea ce eu susţin în ea). Tot ce dau mai departe am primit la rândul meu, nu a fost inventat de mine, eu doar „văd lucrurile" într-un anume fel. Am făcut un mic efort, dar este doar acela de a dezlega legăturile cu verdeţuri, adică de a pătrunde sensul cuvintelor de folos (cu viaţă) crescute de alţii și a face legături mai mici. Nu e loc pentru iluzii, singuri, fără semeni, fără prieteni nu ne putem ridica de jos, nu putem face nici măcar un pas. Meritul este a lor că ne stau alături și asigură drumul chiar până la împăratul, al nostru că pornim și rămânem în călătorie. Chiar și cel mai important rezultat pe care îl putem obţine prin integrare este tot al unei bune dinamici persoană – grup, căci lucrurile bune și frumoase oamenii le-au construit în timp, înţelegerea s-a clarificat prin eforturile mai multor oameni și generaţii. Mireanul este deci realist, nu își atribuie merite pe care nu le are. Trei prieteni buni Apoi el dezvăluie trei prieteni de care omul trebuie să se „lipească" pentru a ajunge în faţa persoanei celei mai integrate cunoscute – Dumnezeu care este Trei în Unul singur. Primul îl duce pe om până la jumătatea drumului. Nu este om să nu facă ceea ce el crede că este mai bine pentru ca viaţa lui să fie cât mai bună. O bună parte dintre 118 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui oameni își pun nădejdea în acumulările materiale și neglijează propria natură, nu caută nici măcar un sens pentru viaţa lor. Mulţi se străduiesc serios, se nevoiesc destul să dea un sens vieţii lor, chiar să ajute semenii, dar nu reușesc să ajungă la pacea integrării pentru că nu își păstrează curăţenia, adică nu sunt atenţi la consecinţele faptelor lor. Orice judecată, bârfă, desconsiderare la adresa unui semen este o desconsiderare la adresa naturii umane. Este în puterea omului de a ieși din orice stare prin căinţă sinceră și revenire în fire. A pune o etichetă, a dispreţui omul este o orbire faţă de acest proces de restaurare oricând posibilă. Iar ceea ce omul refuză altuia își refuză și sieși. Cât timp se nevoiește el se târăște în căutarea adevărului, precum copilul mic înainte să înveţe să stea în picioare, doar caută lucruri pe lângă care să se poată ridica pe picioarele lui. Iar verticalitatea se câștigă prin respectul faţă de demnitatea umană, prezentă întreagă în orice om, oricât de mic l-am socoti noi. Privirea este curată când vede această măreţie ascunsă în orice om și se trezește în el mila pentru toate câte trebuie să le îndure, stările adesea umile în care se găsește o fiinţă așa bogată cum este omul. Munca din dorinţa pentru restaurarea semenului din dragoste pentru el este cea care îl ajută să pătrundă propria sa taină și să ajungă la împlinirea care stă ascunsă și în el însuși. Unitatea naturii umane Precum vederea frumuseţii naturii umane în orice om este necesară pentru a realiza propria natură, la fel, ca să poţi spune că iubești pe cineva cu iubire dezinteresată trebuie să iubești pe toată lumea. Fiind fiinţe unitare nu putem avea o multitudine de iubiri (subconștientul nu are o mie de forme, ci numai una), cu cea pe care o avem îi tratăm și pe cei apropiaţi și pe străini. Dacă la o persoană vedem dragoste și grijă pentru cei din jur foarte probabil că vom primi și noi același lucru. Dacă vedem tratamente necorespunzătoare, dispreţ, desconsiderare, va veni momentul în care și noi vom fi astfel trataţi. Excepţiile sunt circumstanţiale și doar pe perioade limitate, mai devreme sau mai târziu ne vom întâlni și noi cu tot ceea ce vedem în relaţiile cu alţii ale unei persoane. Omul care nu s-a îmblânzit pe sine, fiind blând prin natura lui, va fi violent, cel care nu a adus iubirea în natura sa nu poate iubi, iar dacă a adus-o nu mai poate să urască.

Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 125 meu, emisfera dreaptă interpreta tonul cald al vocii lui ca pe un semn că îmi va trimite ajutoare."91 Vorbirea este controlată de emisfera stângă: „În acel moment, când am încercat să vorbesc, mi-am dat seama de următorul lucru - corzile mele vocale erau inoperative și nu puteam rosti nici măcar un sunet."92. Procesarea imaginilor este de asemenea greu de realizat fără ajutorul emisferei stângi: „Spre marea mea mirare însă, mi-am dat seama că, deși puteam căuta în teancul de cărţi de vizită din faţa mea și deși aveam o imagine foarte clară a celei pe care o căutam, nu aș fi putut-o deosebi de celelalte, întrucât mă aflam în imposibilitatea de a distinge între informaţii. Creierul nu mai putea identifica scrisul drept scris, simbolurile drept simboluri și nici măcar fundalul drept fundal. Ba mai mult, toate cărţile de vizită arătau la fel pentru mine, ca o tapiserie pixelată. întreaga imagine îmi părea doar un amestec al părţilor ei componente. Pentru mine, pixelii care formau cuvintele se confundau cu cei care formau fundalul. Creierul meu nu mai înregistra diferenţele de culoare sau de textură."93 Ceea ce este interesant este participarea generală diferită din perspectiva celor două emisfere: „În loc de identificarea fiecărui moment separat, clipele rămâneau neîncheiate și nu mă mai grăbeam să fac nimic. Ca atunci când faci o plimbare pe plajă sau când te bucuri de frumuseţea naturii, raţiunea de a face lucruri, indusă de emisfera stângă a creierului, a fost înlocuită de raţiunea de a fi, a emisferei mele drepte. Am trecut de la a mă simţi mică și izolată la a mă simţi puternică și expansivă. Am încetat să mai procesez informaţiile prin intermediul limbajului și am început să construiesc noi imagini ale prezentului."94 De emisfera stângă este legat ego-ul „conștiinţa emisferei stângi - care cuprindea atât ego-ul, cât și capacitatea de a mă percepe ca o entitate solidă"95. Ideală este utilizarea ambelor emisfere, în activitatea desfășurată în comun au loc procesele eficiente de evaluare a realităţii sau a învăţării. „Când se «vorbește numai cu unul dintre angajaţi», proprietarul 91 Op.cit., p. 64 92 Op.cit., p. 68 93 Op.cit., p. 75 94 Op.cit., p. 78 95 Op.cit., p. 78 126 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui creierului (și patronul acestui angajat) înţelege greu informaţia adresată numai unei jumătăţi cerebrale. I se pare că informaţia e dificilă (aridă!) sau că nu are o memorie bună, ori o putere slabă de percepţie."96 O noţiune fără o reprezentare corespunzătoare pe emisfera dreaptă este dificil de înţeles, chiar dacă este simplă, lucru de care nu se ţine cont deloc în educaţie97. Domnul Stânga, Doamna Dreapta Nimeni nu este pur stânga sau dreapta, dar o emisferă dominantă poate fi adesea identificată. Omul cu emisfera stângă dominantă: „Gândește în cuvinte. Analizează lucrurile, adică procedează linear, pas cu pas, în așa fel încât dintr-un ansamblu vede mai cu seamă detaliile. În cadrul activităţilor sale trebuie să ia lucrurile rând pe rând, deci să se concentreze (își focalizează energia într-un punct). De pildă asupra frazei pe care o citește, a calculului pe care-l face, a amănuntului pe care tocmai îl examinează. E calculat și poate proceda «știinţific». E competent în materie de logică cauzală (formală), priceput în a trage concluzii derivate din anumite date. Elaborează reguli, identifică legităţi și înţelege să respecte regulile odată ce au fost stabilite. ... Domnul Stânga caută soluţii simple pentru probleme complexe. Mai crede că o problemă e pe jumătate rezolvată dacă poate fi clar formulată. E mereu în căutarea răspunsurilor, și rareori a întrebărilor importante! În general nu-i plac întrebările când nu știe să le găsească un răspuns. În loc să caute informaţiile corespunzătoare, se enervează și se consideră jignit. E din cei care interzic copiilor să pună întrebări «prostești»."98. Dacă este dominantă dreapta modelul de lucru este diferit: „Doamna Dreapta gândește fără cuvinte: gândește în imagini. Compară (asta seamănă cu ...) și face analogii, compune modele imagistice și modele teoretice. Îi trebuie sinteza, viziunea de ansamblu! Nu o preocupă nici regulile, nici legităţile. Are spirit inovator, creativitate – în consecinţă sparge vechile tipare, nu ţine seama de regulile consacrate, merge pe căi neumblate, unde nu există încă reguli... Acţionează spontan; e 96 Vera F. Birkenbihl, Tare de cap??, Editura Gemma Pres, București, 2000, p. 34 97 „Dizarmonia dintre emisferele creierului poporul a exprimat-o prin „A nu vedea pădurea din cauza copacilor"." – observaţie pe marginea textului, Miron Scorobete – corespondenţă personală. 98 Op.cit., pp. 43-44 Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 127 intuitivă! O intuiţie poate fi deja prezentă – însă atâta timp cât domnul Stânga nu e informat, proprietarul creierului n-o poate „pune în cuvinte». Logica ei e acauzală, adică nu poate fi încadrată în logica formală. Ea nu consideră că ceva trebuie să fie neapărat A sau non-A! De aceea și acceptă fără dificultate faptul că particulele elementare din atom au deopotrivă formă de corpuscul și de undă! Percepe (și tridimensional) și-și reprezintă obiectele în spaţiu, și spaţiul însuși. Ne ajută să ne orientăm în spaţiu, dar să și înregistrăm și să interpretăm spaţiul nostru interior (percepţiile corporale)."99. Managementul este diferit, cei cu dominanta dreapta au în vedere mai ales relaţiile, sunt flexibili, situaţionali, se folosesc de intuiţie și au un bun spirit de observaţie. Dacă managementul este de stânga mai importante sunt impunerea autoritară, rezultatele, controlul situaţiei. Descrierile mai largi, preluate din opera unor psihologi sau neurologi, permit o mai bună observare, înţelegere a comportamentului și luarea lui în stăpânire. De remarcat că avem o descriere a unor comportamente determinate de o anumită alegere a emisferei cu care lucrăm. Prin această prezentare nu se are în vedere explicarea comportamentului, ci vrem să vedem cum anume poate fi optimizat în vederea unei vieţi mai armonioase și pentru atingerea unei competenţe mai ridicate. Armonizarea utilizării creierului Este relativ dificil de păstrat o armonie în utilizarea creierului, de cele mai multe ori o emisferă este dominantă și impune un stil de viaţă și o participare la realitate marcată de lipsurile care apar datorită neutilizării adecvate a celeilalte emisfere. „Numai printr-o strânsă colaborare a celor două emisfere, două „suflete" din „pieptul" nostru (Goethe), omul poate deveni din proprietar al creierului un competent utilizator al lui; cu alte cuvinte, un om „total", având o acoperire integrală în tot ceea ce spune și tot ceea ce face. Mai înseamnă că are darul de a convinge și de a antrena și pe alţii, tocmai pentru că gândește, simte, vorbește și acţionează din „tot sufletul" (cu ambele emisfere cerebrale!)."100. Acesta este un deziderat minunat, dar pentru împlinirea lui nu este suficient să dorim acest lucru. 99 Op.cit., p. 46 100 Vera B., Op. cit., p. 43 Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 131 sunt mai interesaţi de caracterul unic și idiosincrasic al experienţei. Ei tratează fiecare experienţă în mod individual. Fiecare măr este unic, diferit, și la fel e fiecare model, fiecare copac, fiecare cap – nici unul nu seamănă cu celălalt. Cum a spus un critic despre un anume artist: «El vede lucrurile la care alţii doar se uită.» Artiștii nu sunt câtuși de puţin interesaţi să clasifice experienţa sau s-o așeze într-un catalog mental. Sarcina lor este s-o vadă cu ochi proaspeţi și apoi, dacă au talent, să o fixeze într-un fel sau altul, astfel încât și alţi oameni, mai puţin perceptivi, să o poată vedea tot cu ochi proaspeţi. Simmel a spus foarte bine: «Omul de știinţă vede un lucru pentru că-l știe; artistul însă știe un lucru pentru că-l vede.»"106. Imaginile pe care fiecare și le face sunt complementare, unul identifică generalul, altul particularul situaţiei, însă fără cealaltă niciuna nu este completă. A nu trage concluzii, a nu învăţa din experienţele trăite este la fel de dezavantajos ca a nu vedea specificul situaţiei. În alegerea participării trebuie să alegem între poziţionarea uimită de Copil – artist și cea de Părinte sfătos – om de știinţă, poziţia de mijloc, care nu se rezumă la un tip de operaţie mentală, ci le îmbină cu dexteritate pe amândouă pentru a obţine o prezenţă în aceeași măsură proaspătă și înţeleaptă: „La fel ca toate stereotipurile, și acestea sunt periculoase. Una dintre tezele implicite din acest capitol spune ca oamenii de știinţă ar trebui să devină mai intuitivi, mai artiști și sa aprecieze mai mult experienţa brută, directă. La fel, studierea și înţelegerea realităţii așa cum o vede știinţa ar trebui să adâncească reacţiile artistului faţă de lume, să le facă mai mature și mai valide. Recomandarea făcută deopotrivă artistului și omului de știinţă este de fapt aceeași: «Vedeţi realitatea întreagă!»"107 Stereotipiile și eliminarea specificului Dacă nu există ameninţări, din comoditate folosim stereotipiile: „Printre numeroasele exemple de stereotipii ale percepţiei putem cita următoarele tendinţe de a percepe: Familiarul și ceea ce este tocit, uzat, nu ceea ce este nefamiliar și proaspăt; • Schematicul și abstractul, nu realul; 106 Op. cit., pp. 373, 374 107 Op. cit., p. 374 132 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui • Ceea ce e organizat, structurat, monovalent, nu ceea ce este haotic, neorganizat, ambiguu; • Ceea ce este sau poate fi numit, nu ceea ce nu are nume sau nu poate fi numit; • Ceea ce are sens, nu ceea ce este lipsit de sens; • Convenţionalul și nu neconvenţionalul; • Ceea ce e de așteptat, nu ceea ce e neașteptat."108 Întâlnirea cu situaţiile este rareori bine echilibrată – prezenţă din interior – prezenţă din afară mai ales atunci când ne confruntăm cu lucruri deosebite: „Mai mult, dacă evenimentul este nefamiliar, concret, ambiguu, fără nume, lipsit de sens, neconvenţional sau neașteptat, dovedim tendinţa puternică de a distorsiona, modela sau schimba evenimentul, dându-i o formă mai familiară, mai abstractă, mai organizată etc. Avem tendinţa de a percepe evenimentele mai ușor ca reprezentanţi ai unor categorii decât așa cum sunt în sine, unice și idiosincrasice. Numeroase ilustrări a acestor tendinţe se pot găsi în testul Rorschach, în literatura psihologiei gestaltiste, în testele proiective și în teoria artei. În acest ultim domeniu amintit, Hayakawa citează exemplul unui profesor de artă care «are obiceiul de a le spune studenţilor lui că nu sunt în stare sa deseneze un braţ anume pentru că se gândesc la el ca la un braţ, și fiindcă se gândesc la el ca la un braţ, cred că știu cum ar trebui sa arate». Cartea lui Schachtel (1959) este plină și ea de exemple fascinante."109 Covey spune110 că libertatea omului este în distanţa dintre stimul și răspuns, între excitaţie și reacţie, dar adesea actele lui includ mai puţin analiza personală, atentă a situaţiei, reacţia trece pe direct, în acea raportare simplificatoare: „Este evident că omul trebuie să știe mai puţin despre un obiect-stimul pentru a-l introduce într-un sistem deja construit de categorii decât pentru a-l înţelege și aprecia. Adevărata percepţie, pentru care obiectul ar fi unic, care l-ar considera în întregul său, s-ar cufunda în el și l-ar înţelege, ar cere, evident, mult mai mult timp decât fracţiunea de secundă necesară pentru a eticheta și a cataloga un lucru. De asemenea, este probabil că clasificarea e mult mai puţin eficientă decât percepţia proaspătă, în mare parte datorită acestei caracteristici deja menţionate – faptul că se poate produce într-o fracţiune de secundă. În aceste condiţii, doar cele mai evidente 108 Op. cit., p. 373 109 Op. cit., pp. 374,375 110 În cartea Eficiența în 7 trepte Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 133 caracteristici pot fi folosite pentru a determina reacţia, iar acestea pot duce foarte ușor în direcţia greșită. Percepţia clasificatoare este prin urmare o ușă deschisă pentru greșeli."111 Ne place să punem etichete situaţiilor, dar și oamenilor, poate cu intenţia de a face ordine, dar nu aceasta este metoda cea mai bună de a organiza participarea: „Aceste greșeli devin de două ori mai importante deoarece percepţia clasificatoare face mai puţin probabilă corectarea oricărei greșeli iniţiale. Un lucru sau un om care a fost așezat într-o categorie va rămâne acolo, pentru că orice comportament ce contrazice stereotipul poate fi privit ca o simplă excepţie care nu trebuie luată în seamă. De exemplu, dacă suntem convinși, dintr-un motiv sau altul, că o persoană este necinstită și dacă încercăm să o prindem trișând la un joc de cărţi, dar nu reușim, vom continua să o numim hoaţă, presupunând că a fost cinstită din motive ad-hoc, poate din teama de a nu fi descoperită, sau din lene, sau ceva similar. Dacă suntem profund convinși de necinstea ei, s-ar putea să nu conteze dacă nu reușim niciodată s-o prindem în flagrant delict. S-ar putea s-o privim pur și simplu drept un hoţ căruia îi este teamă să fie necinstit cu noi."112 Șansa de a întâlni un Tu este astfel mult diminuată. Abandonarea în seama experienţei trecute, stării de Părinte, duce la ratarea oricărei șanse de a învăţa și de a mai ieși cu adevărat din discursul intern ori reacţiile automate, ego-ul este astfel perfect protejat: „Mai mult decât atât, conceptul de stereotipizare ar putea să ne ofere în bună parte răspunsul la întrebarea veche de când lumea: cum pot oamenii să continue să creadă în falsitate, chiar atunci când adevărul se află chiar sub nasul lor ani la rând? Știm că se obișnuiește să se considere că aceasta impermeabilitate la ceea ce este evident se explică în întregime prin refulare sau, în general, prin forţele motivaţionale. Fără îndoială, și această afirmaţie este adevărată. Întrebarea este dacă ea cuprinde tot adevărul și constituie singură o explicaţie suficientă."113 Foarte probabil că ratăm și participarea la propria persoană atunci când nu mai suntem atenţi la unicul din celălalt în căutarea unui Tu, ba chiar și întâlnirea cu frumosul, deosebitul, ar putea avea de suferit astfel: „Dar este imposibil să găsim o descriere mai bună a situaţiei decât cea a lui William James: «Primul lucru pe care îl face intelectul cu 111 Maslow, Motivație... pp. 374,375 112 Op.cit., p. 376 113 Op.cit., p. 376 134 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui un obiect este să-l clasifice alături de altceva. Dar orice obiect extrem de important pentru noi și care ne trezește devoţiunea ne pare totodată unic, sui generis. Probabil ca un crab ar fi extrem de revoltat dacă ne-ar auzi clasificându-l fără tam-tam și fără scuze drept crustaceu, și cu asta am termina cu el. Nu sunt așa ceva, ar spune el, sunt eu însumi, eu însumi și atât.»(1958, p. 10)"114. Înghețarea lumii și învățarea reproductivă despre obiecte Starea de Copil nu se pierde brusc, ci prin îngheţarea treptată a curiozităţii lucru care se petrece și din cauza faptului că educaţia nu se ocupă deloc de studiul interacţiunilor între oameni. Adolescenţa ar putea fi momentul de trecere de la interesul pentru obiecte la interesul pentru oameni. Dar societatea nu are un mod organizat de a satisface nevoia de a pătrunde tainele acestei realităţi. Subiectul este tratat și de știinţă ca un obiect, căci perspectiva aleasă de educaţie este una cu pretenţii de obiectivitate, tributară știinţei, de teama de a nu favoriza o abordare umană specifică. Atunci când nu este satisfăcut interesul pentru interacţiuni, pentru lumea Subiectului și nu sunt descoperite căldura și misterul din celălalt, lumea începe să îngheţe: „Fenomenul obișnuinţei ilustrează cel mai bine un aspect valabil și în cazul atenţiei, percepţiei, gândirii, exprimării categorizatoare etc., și anume faptul că ele sunt de fapt încercări de a „îngheţa lumea"".115 Stereotipiile au calea deschisă spre a face ravagii cu deosebire în relaţiile cu oamenii. Suntem departe de a privi lumea în complexitatea ei, cu interacţiuni interpersonale complexe, chiar nonlocale, deoarece așa cum suntem învăţaţi în școală că este lumea, rămânem încă profund atașaţi de viziunea clasică, mecanicistă: „Chiar dacă oamenii de știinţă și filosofii noștri mai sofisticaţi s-au debarasat de vechile idei despre spaţiul gol și lucrurile durabile aruncate de-a valma în el, aceste concepte la care s-a renunţat doar verbal supravieţuiesc în continuare ca bază a tuturor reacţiilor intelectului nostru. Deși lumea schimbărilor și a evoluţiei este și chiar trebuie acceptată, rareori facem acest lucru cu implicare și entuziasm. Suntem încă profund newtonieni."116 114 Op.cit., pp. 376-377 115 Op.cit., p. 377 116 Op.cit., p. 378 136 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Fără a observa, „prin învăţare ne asumăm, într-o anumită măsură, unele loialităţi"120 care nu sunt întotdeauna sănătoase. Loialitatea faţă de o viziune despre lume ce consideră că aceasta este relativ statică, controlabilă și învăţarea pornind de la această premisă, împinge omul spre convingeri rigide, care, deși la început par să ajute, în cele din urmă îl leagă și îl închid pe om.121 Abordarea centrată pe obiecte, care desconsideră studiul interacţiunilor și a culturilor ce determină formarea oamenilor și modul de organizare a vieţii în comun, ne face extrem de vulnerabili la influenţele stereotipiilor de gândire și a memelor. Alterarea gândirii și favorizarea memelor În domeniul gândirii „categorizarea constă în (1) a avea numai probleme stereotipe și / sau (2) a folosi numai tehnici stereotipe pentru rezolvarea acestor probleme și / sau (3) a avea seturi de soluţii de-a gata, înainte de ciocnirea cu diversele probleme ale vieţii. Aceste trei tendinţe puse laolaltă dau garanţia unei lipse aproape complete de creativitate și de inventivitate."122 O formă de concluzie stereotipă este raţionalizarea. Deși lasă impresia că ar fi gândire, în realitate ea este doar o căutare de dovezi în sprijinul unor credinţe deja adoptate: „Aceasta, precum si ale procese similare pot fi definite în contextul discuţiei noastre ca pornind o idee deja existentă sau o concluzie dinainte știută și dedicând apoi multă activitate cerebrală pentru a sprijini concluzia sau a găsi dovezi în favoarea ei («Nu-mi place de tipul ăsta și am să găsesc un motiv întemeiat pentru asta»). E un gen de activitate care dă numai impresia unui proces de gândire. Ea nu este gândire în adevăratul sens al cuvântului pentru că își formulează concluziile independent de natura problemei."123 Ea lasă impresia că există argumente care au condus la poziţia adoptată, dar în realitate ea prezintă argumente pentru poziţia preferată. Seturi de soluţii de toate felurile, la tot felul de probleme există, ele 120 Op.cit., p. 379 121 Cum spune un proverb spaniol: "Obișnuinţele sunt la început pânze de păianjen, apoi se transformă în chingi." Op. cit., p. 380 122 Op. cit., p. 384 123 Op. cit., p. 386 Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 137 circulă liber în lume favorizate de o comunicare tot mai generalizată: „O mare parte din concluziile și soluţiile la care ajungem în principalele sectoare ale vieţii par a fi de acest fel, care presupune că, atunci când gândim, să ne uităm cu coada ochiului pentru a vedea la ce concluzie ajung alţii, astfel încât să ne asigurăm că ajungem și noi tot la ea. Evident, astfel de concluzii nu sunt gânduri în adevăratul sens al cuvântului, adică nu sunt dictate de natura problemei, ci sunt concluzii stereotipe, preluate ca atare de la cei în care avem mai multă încredere decât în noi înșine."124 Este dureros că oamenii pot avea mai multă încredere în alţii decât în ei înșiși. Trebuie să ne facem prieteni, dar nu le putem preda lor responsabilitatea pentru propria noastră viaţă. Putem avea încredere în ei, putem să îi iubim pentru frumuseţea lor, dar nu îi putem lăsa să răspundă în locul nostru pentru că noi i-am imitat în loc să îi înţelegem și să învăţăm corect de la ei. Orice soluţie luată din lume și adoptată urmare a preferinţelor, atașamentelor, ori din comoditate, nu ca urmare a unei temeinice cercetări a ei, poate fi socotită memă. În spiritul analogiei anterioare, ele pot fi socotite programe pe care le luăm de pe Internet și le încărcăm pe calculator pentru a realiza diferite funcţii, nu o îmbunătăţire a propriului sistem de operare. Ceea ce este interesantă este capacitatea memelor de a se multiplica relativ ușor și de a evolua prin contribuţii personale ale celor „infectaţi". Mema – virusul minții Puţini oameni mai sunt astăzi care să nu fi auzit de virușii calculatoarelor, însă probabil nu mulţi știu cum funcţionează. Tuturor le este frică de ei deoarece știu că funcţionarea corectă a calculatorului este compromisă, acesta putând face sub controlul virușilor acţiuni neautorizate: de la modificarea fișierelor și pierderea datelor, până la suprasolicitarea dispozitivelor fizice și distrugerea lor ireversibilă. Deși fizic nu există decât sub forma unor instrucţiuni inofensive, dacă nu sunt executate, puterea lor, când ajung să preia controlul, poate fi mult mai mare decât ne dorim. Din păcate, ceea ce mai puţini oameni cunosc sau studiază este că există și viruși la nivel de informaţie socială. Programele, modalităţile de acţiune sau de raportare la anumite lucruri, pe care oamenii le 124 Op. cit., p. 389 138 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui copiază mai mult sau mai puţin conștient de la alţii și le lasă să îi conducă se mai numesc meme. Propunerea de introducere a lor este recentă, ideea a fost propusă de William D. Hamilton (1963) iar termenul îi aparţine lui Richard Dawkins, și a fost menţionat mai întâi în 1976, în cartea Gena egoistă125. Aceste meme se transmit prin intermediul comunicării și se numesc și viruși deoarece stau active pentru a răspunde la anumite evenimente și se răspândesc prin infectarea a cât mai mulţi oameni posibil.126 Virusului biologic nu îi pasă de sistemul, organismul gazdă, dimpotrivă, îl poate parazita și secătui de resurse până la distrugere, la fel face și virusul informatic, dar și memele pot face acest lucru. Sunt deja cunoscute sinuciderile în masă, sub influenţa unor convingeri cel puţin interpretabile. Un alt mod mult mai subtil de lucru este ca gazda nici să nu fie conștientă de ceea ce se întâmplă. Așa sunt de exemplu manipulările „bune" în interesul unor credinţe religioase ori a curentelor orientate împotriva lor, cum este de exemplu ateismul. A crede că există o realitate obiectivă, o modalitate de a trăi lipsită de responsabilitate – care poate fi cedată unor legi impersonale, deterministe, nu mai este acum nici măcar știinţific. A căuta un Dumnezeu Obiect, conduce desigur la imposibilitatea de a-l găsi pentru că el este Subiect. Cum să găsească oamenii Subiectul, dacă ei studiază numai obiecte? La fel este mentalitatea consumului, care îţi cere să cumperi mereu ca să fii la zi cu ultima modă în orice domeniu, de la obiecte de vestimentaţie și aranjare a corpului, până la achiziţia de echipe de fotbal sau de bunuri. Evident că pentru aceste luxuri trebuie bani, iar ca să câștigi trebuie să muncești. Luând-o în sensul opus, omul muncește adesea spre a împlini această convingere că trebuie să fi omul zilei, așa cum se vede ea în lume. Nu muncește pentru a crește el însuși, ci pentru a aduna mai mult în afara sa. Un alt canal, utilizat și astăzi, mai ales în politică, este utilizarea instinctului de supravieţuire. Dacă se găsește o ameninţare la adresa supravieţuirii unor oameni, sisteme etc., aceasta va fi expusă și prezentată ca un pericol ce trebuie îndepărtat, iar sugestia găsește imediat adepţi, căci la pericol suntem sensibili, atenţi. Cu cât sunt mai mulţi cei ce cred asta, cu atât mai mult vor fi cei care se vor molipsi de aceste convingeri. Această memă face omului un „serviciu" deoarece îi oferă 125 Richard Brodie, Virusul minții, Editura Paralela 45, Pitești, 2010, p. 73 126 Op.cit., p. 12 Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 139 o misiune și îl scutește de a găsi el una pentru sine. Ca ea sunt și altele, ce pătrund pe diverse nevoi, folosind diverse canale de transmitere a informaţiei. O organizare și o prezentare a lor poate fi studiată în cartea citată. Există și meme ale culturii, ale religiilor, o cultură întreagă de grup poate fi rezultatul unor meme, care lucrează în echipă, una deschizând calea alteia. Subiectul este interesant, abia pe la începuturi, dar ideea este simplă. Orice program dinafară, lăsat să lucreze fără a studia care sunt interesele din spatele lui, riscă să ne îndepărteze de noi înșine. Aceste încredinţări ale omului prin renunţare la responsabilitate către o cultură, influenţă de grup se mai numesc în unele credinţe și păcate. Pregătit pentru a înfrunta meme este omul conștient de influenţa exercitată de lume și omul „sărac cu duhul", care pare să nu prea fie prea influenţabil. La fel de imun poate fi și omul interesat de dezvoltarea competenţelor lui, nu pentru că așa este moda, ci pentru că creșterea/descoperirea lăuntrică îi aduce satisfacţie. El nu primește programe externe, ci se ocupă de propriul sistem de operare. Control de la distanță sau responsabilitate? În hipnoză cel hipnotizat trăiește sub comanda încredinţată hipnotizatorului. Din ea omul se trezește când încetează hipnoza. Sub acţiunea memelor putem trăi multă vreme fără să ne dăm seama. Prin ele sufletul omului este furat deoarece energia vitală a omului se consumă pentru a realiza un scop dinafară, preluat la sugestia altuia. „Victima" nu trebuie să își facă griji privind scopul, autenticitatea, rezultatul final al demersului, ea trebuie doar să aibă încredere deplină și să urmeze neabătut indicaţiile preţioase. Este scutită de actul de a gândi și de răspundere. Însă aici este păcăleala, omul este scutit de efortul gândirii și al integrării scopului și a rezultatului faptei (care sunt cea mai dificilă parte a vieţii), dar nu scapă de responsabilitate deoarece faptele sunt ale sale. Oricât de plăcut și ușor i-ar fi, omul nu poate transfera răspunderea la altul invocând o scuză banală de tipul: „dar așa a zis el, și părea așa de bine intenţionat, mulţi l-au crezut, nu doar eu!". Din această perspectivă, împingând la extrem răspunsul cititorului, și această carte ar putea fi preluată ca o simplă memă dacă din ea s-ar lua doar convingerea autorului că omul trebuie să își 140 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui dezvolte competenţele pentru a se împlini. De fapt, dezvoltarea unei competenţe nu are la bază o instrucţiune/metodă ce poate fi urmată pur și simplu, ca o tehnică în care responsabilitatea este eludată, ci tocmai invitaţia la o participare pe deplin responsabilă, pe toate planurile vieţii. Dacă este preluată fără aceasta și folosită ca și scuză pentru diverse neasumări individuale – spre exemplu, neglijarea familiei, nu cel care propune un anumit fel de viaţă este responsabil, ci cel care îl preia fără să îl verifice sau să îl asume responsabil. Omul poate fi de acord cu un alt om, poate avea încredere în el, chiar se recomandă acest lucru – să avem încredere și să învăţăm de la alţii, dar nu poate încredinţa nimănui responsabilitatea. Responsabilitatea înseamnă în ultimă instanţă gestionarea bonusului pentru faptele comise. Luat literal, ea însemnă abilitatea de a gestiona răspunsul la faptele noastre – implicaţiile, consecinţele lor. Ea este arta de a valorifica ceea ce omul adună prin faptele sale. El poate aduna resurse financiare, materiale, spirituale etc, o poate face singur sau împreună cu alţii. Deși a acţiona la sugestia altuia sau preluând idei fără a le evalua utilitatea ultimă, pare un lucru destul de nevinovat, cei care plantează aceste sugestii parazitează de fapt victimele, luându-le ceea ce ele au mai preţios – timpul. Câtă vreme ascultă de altul sau urmează exemplul lui, fără a fi atent la actualizarea propriului sine, el îi cedează de bunăvoie timpul, pe care ar putea să îl folosească pentru sine. Aceasta este resursa pe care o avem pentru a ne împlini fiinţa127, iar faptul că o cedăm întârzie sau face imposibilă realizarea naturii noastre profunde. Nu este vorba de o realizare, noi suntem deja, ci de o participare la ea, de o venire în sine, ca în expresia „atunci am realizat că... ", urmare a unei înţelegeri profunde, prin trăire a lucrurilor. Propriul lider Preluarea controlului asupra vieţii, menţinerea consistenţei ca parte, cere ca omul să fie propriul său lider. Dacă viaţa este o piesă de teatru, atunci noi suntem cei care alegem, să fim spectatori, actori ce joacă după scenariul scris de alţii sau după propriul scenariu. Actorul poate 127 Cartea Ființă și timp a lui Martin Heidegger explicitează aceste lucruri, dar nu de o manieră metafizică, ca o descoperire a lucrurilor care ar trebui să preocupe omul, ci ca rezultat al fenomenologiei care a ajuns să vadă riguros cum au loc fenomenele. Câteva precizări suplimentare sunt menţionate și în capitolul dedicat din această carte. 142 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui trăiască poate să suporte aproape orice.»"128. În introducerea sa la a 72 ediţie a cărţii sale în engleză Frankl sintetizează, spunând că pentru ca o viaţă să fie împlinită, succesul este o consecinţă, nu un scop în sine: „Nu ţintiţi spre succes, căci cu cât mai mult îl doriţi și cu cât faceţi din el un scop, cu atât mai mult îl veţi rata. Căci succesul, asemenea fericirii, nu poate fi urmărit; el trebuie să urmeze, și chiar numai așa se și întâmplă, ca un efect secundar neintenţionat, din acea dedicare a omului faţă de o cauză mai mare decât el însuși, sau ca un produs secundar al dăruirii de sine către o altă persoană. Fericirea trebuie să vină de la sine – și faptul acesta este valabil și pentru succes: trebuie să îl lași să se producă tocmai nepurtându-i de grijă. Vreau să ascultaţi ce anume vă poruncește conștiinţa să faceţi și să duceţi la bun sfârșit lucrul acela, pe cât de bine vă stă în putinţă. Atunci veţi apuca ziua când veţi vedea că, pe termen lung – repet: pe termen lung! – , succesul vă va urma tocmai pentru că aţi uitat să vă gândiţi la el."129 Lipsa de responsabilitate pentru propria viaţă poate avea drept cauză și faptul că ne agăţăm de ceea ce psihiatria denumește „iluzia graţierii"130, că indiferent de nivelul de responsabilitate asumat, faptelor noastre și consecinţele lor pot fi trecute cu vederea. În condiţiile grele ale lagărelor naziste Frankl are revelaţia locului în care trebuie să se găsească omul și a lucrului de care ar trebui să fie interesat: „Un gând m-a străpuns: pentru prima dată în viaţă am înţeles adevărul, așa cum l-au așezat în ode atâţia poeţi, declarat, ca ultimă înţelepciune de atât de mulţi gânditori. Adevărul că dragostea este ultimul și cel mai înalt ţel la care omul poate să aspire. Atunci am înţeles sensul celei mai mari taine pe care poezia, gândirea și credinţa umană trebuie să ne-o împărtășească: izbăvirea omului este prin dragoste și în dragoste."131 Puterea oamenilor este în legăturile autentice dintre ei, în care nu 128 Gordon W. Allport, prefaţă la Viktor Frankl, Omul în căutarea sensului vieții, Editura Meteor Press, București, 2009, pp. 9,10 129 Op. cit., pp. 14-15 130 „În psihiatrie există o anumită tulburare cunoscută sub numele de „iluzia graţierii". Condamnatul, chiar înainte de execuţia sa, trăiește cu iluzia că va fi graţiat în ultima clipă. Și noi ne-am agăţat de aceste fărâme de speranţă, crezând până în final că nu se poate să fie chiar atât de rău.", Op. cit, p. 26 131 Op. cit., p. 51 Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 143 se pierde sinele profund, ci este implicat: „Știam un singur lucru – un lucru pe care îl învăţasem deja bine: dragostea trece cu mult dincolo de persoana fizică a fiinţei iubite, găsindu-și sensul cel mai profund în fiinţa sa spirituală, în sinele său lăuntric. Fie că este sau nu prezentă, fie că mai este sau nu în viaţă, toate acestea încetează, cumva, să mai conteze."132 Libertatea omului în condiţii deosebit de grele nu se pierde: „Vor fi fost puţini la număr, dar ei ne dau îndeajuns de multe dovezi că omului i se poate lua totul, mai puţin un lucru: ultima dintre libertăţile umane – respectiv aceea de a-și alege propria atitudine într-un anumit set de împrejurări date, de a-și alege propriul mod de a fi."133 Libertatea omului de a alege o cale sau alta nu se pierde nici în împrejurările dificile: „în mod fundamental, orice om, chiar și atunci când se găsește în astfel de împrejurări, decide ce urmează să devină – sufletește și spiritual. El își poate păstra demnitatea umană chiar și într-un lagăr de concentrare. Dostoievski spunea cândva: «Există un singur lucru de care mă tem: să nu fiu vrednic de suferinţa mea.»"134 Cel mai temeinic sens pentru viaţă îl găsim gestionând libertatea noastră spirituală: „Tocmai această libertate spirituală – care nu ne poate fi luată – este aceea care dă sens și rost vieţii noastre."135 Trei căi principale pot fi folosite pentru a da un sens vieţii, căci fără el omul se pierde pe sine, între ele: „în tezele sale logoterapeutice, Frankl arată limpede că sunt trei căi prin care omul poate găsi un sens în viaţă. Prima din aceste căi se referă la muncă, la ceea ce el numește „viaţă activă", prin intermediul căreia omul „creează valori" sau „săvârșește o faptă anume". Cea de a doua cale este mai mult una contemplativă, „pasivă", în care omul nu creează, ci primește în dar ceva de care se poate bucura frumosul, binele, adevărul din natură sau din cultură, ori dragostea unei alte persoane. Ultima cale prin care omul poate găsi sensul în viaţă este suferinţa. În acest din urmă caz, sensul poate fi tocmai de a îndura cu demnitate și curaj suferinţa care îi este impusă și pe care nu o poate înlătura (n. trad.)."136 Dacă avem în 132 Op. cit., p.52 133 Op.cit., p.79 134 Op.cit, p.79 135 Op.cit., p.80 136 Op.cit., p.80 Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 145 răspunsul just la problemele acesteia și de a face faţă sarcinilor pe care ea i le trasează fiecăruia dintre noi."141 Din fericire, fiecare este gestionarul unei participări unice, cu provocări diferite, care fac ca viaţa fiecăruia să fie ceva unic și foarte concret: „Aceste sarcini, și de aceea și sensul vieţii, diferă de la om la om și de la o clipă la alta. Așadar, este cu neputinţă să definești sensul vieţii la modul general. Întrebărilor despre sensul vieţii nu li se poate răspunde niciodată prin declaraţii exhaustive. «Viaţa» nu este ceva vag, ci ceva foarte real și concret, tot așa cum și sarcinile vieţii sunt la fel de reale și de concrete. Ele alcătuiesc destinul omului, care este diferit și unic pentru fiecare individ în parte."142 Cea care ne interesează este cum anume sensul pătrunde și ordonează viaţa. Când sensul este confundat cu o preocupare de a face ceva anume, de a atinge prin orice mijloace un scop, el nu mai servește viaţa, ci o subordonează sieși. Când este grijă de pe o poziţie integrată, fiecare acţiune are un sens, ce poate fi descoperit, în favoarea împlinirii și integrării noastre într-un întreg supraindividual. Trezvia, ieșirea de pe pilotul automat și trăirea prin sine a omului sunt recomandate căci „Niciun om și niciun destin nu pot fi comparate cu un alt om și cu un alt destin. Nici o împrejurare nu se repetă și fiecare situaţie cere un alt răspuns. Câteodată, situaţiile în care omul se găsește îi pot cere să-și modeleze propria-i soartă prin acţiune. Alteori, e mai avantajos pentru el să facă uz de șansa de a contempla și de a realiza în acest fel valori lăuntrice. Alteori, omului i se poate cere să își accepte pur și simplu soarta și să-și ducă crucea."143. Suferința – sub transformare Participarea fără frică la suferinţă este o școală extrem de preţioasă. În confortul actual calea prin suferinţă externă este tot mai departe de om. Condiţiile minime de subzistenţă sunt asigurate chiar și celor fără prea mult interes pentru muncă. Rămâne omului doar suferinţa lăuntrică, chemarea spre împlinire ce nu poate fi satisfăcută cu surogate externe. Dar și aceasta poate fi bagatelizată, la fel precum suferinţa fizică, astfel că sarcina împlinirii rămâne nevalorificată: „De îndată ce ni s-a dezvăluit sensul suferinţei, am refuzat să bagatelizăm sau să 141 Op. cit, pp.89-90 142 Op. cit., p.90 143 Op. cit., p.90 146 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui ne îndulcim chinurile din lagăr ignorându-le sau nutrind iluzii false și întreţinând un optimism artificial. Suferinţa devenise pentru noi o sarcină căreia nu voiam să-i întoarcem spatele. Ne dădeam seama de oportunităţile ascunse pe care ea ni le oferea ca să realizăm ceva, acele oportunităţi care l-au făcut pe poetul Rilke să scrie: «Cât de mare e suferinţa prin care trebuie să trecem!». Rilke vorbea despre acea «îndurare a suferinţei», la fel cum alţii vorbesc despre «îndeplinirea unei munci oarecare»."144. Omul poate să gestioneze suferinţa prin efortul făcut conștient pentru dezvoltarea competenţelor sale, a calităţii slujirii, sau să se lase schimbat de suferinţă. Asupra subiectului se va reveni în capitolul 18 cu exemple concrete legate de apariţia și modurile în care ne putem raporta la suferinţă în relaţia de iubire. Competența – calea cea mai bună spre împlinire Un om care se folosește din plin de cele trei căi: acţiunea – ca slujire a unui ideal ce transcende propria fiinţă, contemplarea – prin descoperirea comuniunii profunde, valorizarea suferinţei – ca o chemare spre ceva mai bun și ca purgatoriu, foc, ce arde dorinţele mărunte și falsele identităţi, nu poate rata împlinirea sa deplină. Dezvoltarea competenţei presupune o suferinţă care apare din acţiunea de slujire în cadrul unui sistem supraindividual, ce urmărește o comuniune mai profundă. Dacă este bine înţeleasă și căutată de o persoană, în cadrul ei sunt unificate și pot fi folosite armonios cele trei mijloace pe care omul le are la dispoziţie spre împlinirea sa. Aceasta ar putea fi socotită calea „soft" spre valorificarea existenţei, pentru transformarea timpului în regăsirea de sine a fiinţei, a potenţialului înalt pe care îl are și trăirea unei vieţi în deplin acord cu propria natură. Este calea soft deoarece nu lasă să se acutizeze unul dintre momentele învăţării, spre exemplu prin suferinţă, pentru că mișcarea fiinţei nu este blocată iar suferinţa necesară pentru deblocare nu mai apare. Sensul activității și memoria viitorului Organizatorul principal al activităţii, prezenţa fiinţei în ea este sensul, scopul ei. A fi conștient de scopul activităţii, de intenţia din 144 Op. cit., p.91 Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 147 spatele ei este o condiţie importantă a participării. Acesta trebuie să fie un scop personal, clar în minte, altfel persoana este pierdută, controlul fiind deţinut de o memă, de un program de imitare, nu de unul personal. Putem fi conștienţi de scop și fără ca acesta să fie unul personal. De exemplu putem să ne dorim ultimul tip de mașină sport, dar aceasta să nu aibă legătură cu realizarea sinelui, să fie o simplă dorinţă, care odată satisfăcută să ne bucure câteva zile, apoi altă dorinţă să își caute realizarea prin noi. Viktor Frankl menţionează importanţa de organizator a sensului, care menţine omul consistent, integrat, chiar și atunci când este parte într-un întreg supraindividual: „Căutarea sensului reprezintă motivaţia primă a omului în viaţă, iar nu o «raţionalizare secundară» a pornirilor sale instinctuale. Unicitatea și specificul sensului constau în faptul că acesta trebuie și poate fi îndeplinit numai de către omul însuși. Numai astfel conceptul capătă semnificaţia care îi va satisface omului voinţa sa de sens."145 Poate ar fi potrivită și recunoașterea nevoii de sens, din care se naște voinţa de sens. Logoterapia propusă de Frankl este prin orientarea asupra sensului, poate singura care tratează fiinţa în ansamblu, fără să cadă în reducţionism la impulsuri ale părţilor fiinţei, precum dorinţa de plăcere sau de putere, cum sugerează ceilalţi doi întemeietori de școală de la Viena, Freud și Adler. Mai aproape de identificarea participării, Frankl vede caracterul integrator al sensului, dincolo de ţintele temporare luate în vizor de fiinţă: „Desigur, ar putea exista unele situaţii în care interesul individului faţă de valori reprezintă, de fapt, o camuflare a unor conflicte lăuntrice. Dar chiar și așa fiind, acestea reprezintă o excepţie de la regulă, nu regula însăși. În astfel de cazuri avem de-a face cu pseudovalori, iar ele trebuie demascate. Acest proces de demascare trebuie să înceteze însă de îndată ce avem de-a face cu ceea ce este autentic și veritabil în om, respectiv cu dorinţa acestuia de a avea o viaţă cât mai plină de sens. Dacă nu se oprește în acest punct, unicul lucru pe care psihologul respectiv îl demască este, de fapt, propriul său «motiv ascuns», respectiv nevoia sa inconștientă de a desconsidera și devaloriza tocmai ceea ce este cu adevărat omenesc în om."146 Psihologul care rupe fiinţa și vrea să determine în impulsuri și părţile ei motorul 145 Op.cit., p. 111 146 Op. cit., p. 112 148 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui acţiunii, ignoră întregul fiinţei exprimat prin intenţia de a lega într-un întreg faptele, de a le da un sens, de a o face puternică și capabilă de integrare și participare la realitatea care o depășește. Unitatea fiinţei cere organizarea, iar aceasta se realizează prin sens și se exprimă prin intenţii. Importantă pentru o stimă de sine bine întemeiată este puterea sufletească147, capacitatea de a face lucruri deosebite, ce sunt apreciate de alţii pentru calitatea lor. Dar și în acest caz, una este să faci obiecte utile, căutate și alta este să oferi servicii cât mai personalizate, cum ar fi de exemplu o îngrijire ce ţine cont de caracteristicile persoanei, care o schimbă și o ajută să trăiască mai bine. Mai satisfăcător poate fi și ajutorul dat pentru dezvoltarea competenţelor unei persoane. Fiecare va cere un nivel diferit de competenţă, iar produsele muncii pot satisface lucruri diferite – dorinţe de acumulare sau nevoi profunde. Contribuţia personală, darul nostru pentru o viaţa împlinită a celuilalt sau a unui scop supraindividual este diferită. Succesul este un scop propus de o parte din fiinţă, o dorinţă, dar fiinţa ca întreg poate avea vise. Ele sunt călăuza omului spre propria vocaţie, chemarea sa: „Visele incită ideile celui care gândește, îl însufleţesc pe cel abătut, îl încurajează pe cel înfrânt, stimulează inteligenţa adolescenţilor. Fiecare fiinţă umană – de la intelectuali la elevi – ar trebui să fie idealistă, un excelent visător. Pentru asta, devine necesară eliberarea imaginaţiei și adoptarea atitudinii unui copil, în faţa misterelor din jurul vieţii. Visele intensifică savoarea existenţei, fac crizele mai suave și pierderile mai puţin amare. Dar să nu uităm niciodată că visele nu sunt dorinţe, ci sunt proiecte de viaţă. Dorinţele sunt intenţii superficiale. Cel care se antrenează spre a fi un etern ucenic, aventurier și visător, nu îmbătrânește niciodată psihic și nu-și pierde inventivitatea, chiar dacă trupul poartă amprenta timpului."148. Visul este parte a atribuirii de sens, acesta se proiectează și desăvârșește prin vis și în aspiraţie. Omul se proiectează în viitor prin visul său, astfel ca viaţa lui să aibă sens. Această operaţie interesantă prin care viitorul este impus prezentului este menţionată într-un capitol al cărţii lui Richard Restak, Creierul lui Mozart și pilotul avionului de vânătoare. Capitolul este dedicat caracterizării activităţilor și 147 A se vedea secţiunea dedicată din această carte. 148 Augusto Cury, Minţi sclipitoare, minţi antrenate, Fi propriul tău lider, Editura For you, București, 2011, p.46 Capitolul 9. Fiziologie și psihologie 149 a participării lobilor frontali și prefrontali la realizarea complexelor programe motorii pe care le folosim, fără a fi prea conștienţi de ele: „Creierul schimbă regulat programele motorii. De mii de ori pe zi, în funcţie de activităţile noastre și de situaţia în care ne aflăm, el activează diferiţi mușchi, ce produc diverse combinaţii de forţă și precizie."149 Programul premotor, care determină selectarea programelor motorii, își are originea în zona de creier mai dezvoltată la om. Această zonă esenţială de la extremitatea din faţă a creierului (unde sunt lobii frontali și prefrontali) „este mult mai dezvoltată la om decât la celelalte specii și reprezintă o particularitate umană prin excelenţă". Aici se stabilesc sursele acţiunii: „Lobii prefrontali sunt cei care se ocupă de programele premotorii. Odată formulate aceste programe, lobii prefrontali transmit comenzi către cortexul motor și cerebel, iar aceștia duc împreună la îndeplinire acţiunea dorită."150 Această zonă este responsabilă pentru patru funcţii de control: ordonarea, atenţia, controlul executiv și „memoria viitorului". Ceea ce prezintă interes este memoria viitorului, despre care spune: „În ciuda denumirii stranii, acesta este un concept ușor de înţeles. Lewis Carroll a surprins esenţa memoriei viitorului atunci când a scris: «E un soi prost de memorie, care merge numai de-a-ndăratelea.» Memoria viitorului exprimă capacitatea de a privi spre ţeluri de viitor și de a le păstra în gând în prezent, astfel ca problemele curente să nu te abată din drum. Dacă vrei să devii neurochirurg, de pildă, va trebui să aloci mult timp, bani și efort până îţi vei atinge ţelul. În toţi anii grei, de pregătire intensă, amintirea acelei viziuni timpurii, înfăţișându-te ca neurochirurg, îţi va fi sursă de inspiraţie și călăuză. Persoanelor care au tulburări la nivelul lobilor frontali le este foarte greu să se închipuie altfel decât sunt în prezent. Pe scurt, acestea suferă de un defect al memoriei viitorului."151 Transcenderea spaţiului și a timpului, specificul uman, ne sunt date de activitatea din aceste zone: „Așadar, capacitatea de a ne proiecta în viitor se datorează lobilor frontali și prefrontali. Lobii prefrontali sunt cei care vin cu intenţia, iar lobii frontali, prin conexiunile lor motorii, o duc la îndeplinire. Datorită acestor zone cerebrale specific 149 Richard Restak, Creierul lui Mozart și pilotul avionului de vânătoare, Editura Humanitas, București, 2007, p. 42 150 Op.cit., p.42 151 Op.cit., p.44 150 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui umane, suntem singurele fiinţe care pot transcende limitele timpului și spaţiului."152. Importanţa acestei activităţi de a proiecta pe viitor dorinţele nu este o joacă, ci un mecanism de lucru, de transformare a creierului pe perioadă lungă, la care trebuie să fim foarte atenţi: „Programarea premotorie stă, de asemenea, la baza tuturor sfaturilor pe care le-aţi auzit vreodată cu privire la puterea gândirii pozitive. Devenim, finalmente, produsele imaginilor pe care ni le facem despre noi înșine."153 Cu alte cuvinte, visele și aspiraţiile devin realitate, din ce ne hrănim mintea, aceea devenim, prin mecanismele ei de programare. 152 Op.cit., p.44 153 Op.cit., p. 45 151 Capitolul 10. Un alt tip de învățare Între cei care au contribuit substanţial la cunoașterea omului, Abraham Maslow ocupă un rol important. Analizele sale nu s-au oprit la domenii relativ restrânse, ci au urmărit omul ca întreg: „Numeroși psihologi vorbesc ca și cum acesta (învăţarea atomistă și reproductivă, adică aceea care consta în recunoașterea și amintirea reacţiilor ad-hoc izolate n.n.) ar fi singurul mod în care trecutul poate avea vreo influenţă asupra prezentului sau în care lecţiile oferite de experienţele trecute ar putea fi folosite în mod profitabil pentru a rezolva probleme actuale. E o presupunere naivă, căci o mare parte din lucrurile învăţate cu adevărat în lume (de exemplu, cele mai importante influenţe ale trecutului) nu se învaţă nici atomist, nici reproductiv. Cea mai importantă influenţă a trecutului, cel mai influent tip de învăţare este ceea ce am putea numi învăţare caracterială sau intrinsecă (Maslow, 1968a), adică suma tuturor efectelor exercitate asupra caracterului nostru de toate experienţele pe care le-am trăit."154. Impactul învăţării depinde de nivelul de profunzime la care invităm sau reușește să pătrundă prin forţa ei o experienţă: „Organismul nu achiziţionează experienţe una după alta, ca pe niște monede; dacă au un efect profund, ele schimbă persoana în întregime. Astfel, influenţa unei experienţe tragice va transforma un individ imatur într-un adult mai matur, mai înţelept, mai tolerant, mai umil și mai capabil de a rezolva orice problemă cu care s-ar putea confrunta în viaţa de adult. Opusul acestei teorii ar fi ca el nu s-a schimbat deloc, ci doar a dobândit ad-hoc o tehnică de a gestiona sau rezolva un anumit tip de problemă (de exemplu, moartea mamei)."155 Chiar și o experienţă marcantă pentru unii poate rămâne fără impact asupra altora, în funcţie de cum alegem să ne raportăm la ea. O analogie privind diferenţa între învăţarea reproductivă și cea caracterială poate fi realizată folosind mașinile care pot executa instrucţiuni memorate sub 154 A. Maslow, p. 380 155 Op.cit., p. 380 152 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui formă de softuri. Ea este prezentată în subcapitolul următor. Obiceiurile pot fi utile prin aceea că ne eliberează gândirea, dar astfel se poate rata chiar implicarea, participarea la ceea ce se întâmplă. „Prin urmare, iată si paradoxul. Obiceiurile sunt în același timp necesare și periculoase, utile și nocive. Neîndoielnic, ne ajută să economisim timp, efort si gândire, dar cu un preţ mare. Sunt o armă fundamentală a adaptării, și totuși împiedică adaptarea. Constituie soluţiile unor probleme, dar pe termen lung se opun gândirii proaspete, ce nu face apel la categorizare, cu alte cuvinte se opun soluţiilor la probleme noi. Deși ne sunt folositoare în adaptarea la lume, deseori constituie piedici în calea inventivităţii și creativităţii noastre, adică ne împiedică să adaptăm lumea la propria noastră persoană. În cele din urma, ele tind să înlocuiască, în virtutea comodităţii, participarea, percepţia, învăţarea și gândirea autentice și proaspete."156 Pe de altă parte, dacă lumea obiectelor poate fi privită fără mari riscuri prin prisma categoriilor (se poate pierde însă uimirea în faţa complexităţii realităţii, a viului, a realizărilor altora), oamenilor li se face un mare deserviciu dacă sunt judecaţi și puși în categorii. Întâlnirea nu numai cu ei, dar și cu propriul sine este ratată. Gândirea holist – dinamică Cu o gândire de alt tip, holistic-dinamică șansele de a fi prezent sunt mult mai mari: „S-ar părea că gândirea bazată pe categorizare are o afinitate specială și o relaţie cu gândirea reproductivă. Cele trei tipuri de procese despre care am vorbit pot fi abordate cu ușurinţă ca forme speciale ale acţiunii obișnuinţelor. Ele implică în mod clar o raportare specială la trecut. Rezolvarea problemelor devine nimic mai mult decât o tehnică de a clasifica și rezolva orice problema nouă în lumina experienţelor trecute. Prin urmare, gândirea de acest tip echivalează adesea cu rearanjarea obișnuinţelor deja dobândite și a amintirilor de tip reproductiv. Contrastul cu gândirea holistic-dinamică este mai evident când înţelegem că aceasta din urmă este legată mai mult de procesele percepţiei decât de cele ale memoriei. Principalul efort în gândirea holistică este perceperea cât mai clară posibil a naturii intrinseci a problemei cu care ne confruntăm. Problema este 156 Op. cit., p. 383 Capitolul 10. Un alt tip de învățare 153 examinată cu atenţie așa cum se prezintă, ca și cum n-ar mai fi apărut niciodată una asemănătoare. Efortul constă în a-i scoate la iveala natura intrinsecă, «în a sesiza rezolvarea în problemă» (Katona, 1940; vezi și Wertheimer, 1959), pe când în gândirea asociativă el constă în a vedea cum se raportează sau se aseamănă problema cu altele, întâlnite în trecut. ... Într-un sens practic, în termeni comportamentali, acest principiu poate fi redus la un fel de motto: «Nu știu, hai sa vedem», cu alte cuvinte, ori de câte ori ne confruntăm cu o situaţie nouă, individul nu reacţionează la ea fără ezitare într-o manieră clar stabilită dinainte. Dimpotrivă, este ca și cum ar spune «Nu știu, hai să vedem», cu receptivitate la toate privinţele în care aceasta situaţie poate să difere de cele anterioare și fiind gata să reacţioneze în modul adecvat."157 Adevărata gândire este o ieșire de pe pilotul automat: „Teoreticienii din orientarea holist-dinamistă argumentează că activitatea de gândire, dacă este purtătoare de semnificaţie, acea semnificaţie este prin definiţie cea a creativităţii, unicităţii, ingeniozităţii și inventivităţii. Gândirea este tehnica prin care omenirea creează noul, ceea ce presupune ca ea să fie revoluţionară, în sensul conflictului ocazional cu concluziile existente. Dacă se plasează în conflict cu status quo-ul intelectual, înseamnă că este opusul obișnuinţei, memoriei sau lucrurilor deja învăţate, pentru simplul motiv că, prin definiţie, trebuie să contrazică ceea ce am învăţat deja. Dacă lucrurile învăţate în trecut și obișnuinţele noastre funcţionează bine, putem reacţiona automat, în virtutea obișnuinţei, în modul familiar. Cu alte cuvinte, nu trebuie să mai gândim. Din acest punct de vedere, gândirea este considerată opusul învăţării și nu un tip de învăţare. Dacă ne este permisă o mică exagerare, gândirea aproape că ar putea fi definită drept capacitatea de a ne rupe de obișnuinţele noastre și a ne ignora experienţele trecute."158 Pentru un act autentic de gândire este nevoie de curaj: „Un alt aspect dinamic este implicat în tipul de gândire cu adevărat creativ – exemplificat de marile înfăptuiri din istoria omenirii. El constă în curajul, cutezanţa și îndrăzneala care îl caracterizează. Dacă aceste cuvinte nu sunt chiar oportune în contextul de faţă, ele sunt totuși destul de nimerite, după cum putem vedea dacă ne gândim la diferenţa dintre un copil timid și unul curajos. Cel timid trebuie să se agaţe strâns de mama lui, care reprezintă siguranţa, familiaritatea 157 Op.cit., p. 387 158 Op. cit., p. 388 154 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui și protecţia; cel mai îndrăzneţ se simte liber să se aventureze și poate să se îndepărteze de casă. Procesul de gândire similar agăţării timide de mamă este agăţarea la fel de timida de obișnuinţă. Gânditorul mai curajos – exprimare aproape pleonastică, echivalentă cu a spune «un gânditor care gândește» – trebuie să fie capabil să se rupă de trecut, de obișnuinţă, așteptări, învăţare, obiceiuri si convenţii și să nu resimtă anxietate când se aventurează dincolo de portul cunoscut și sigur."159. Educația și gândirea conformistă Din această perspectivă a gândirii, iată cum vede Maslow educaţia: „După cum ne putem aștepta, o astfel de poziţie are unele implicaţii care ne vor ajuta să înţelegem de ce educaţia convenţională din aceasta ţară eșuează în atât de mare măsură în atingerea obiectivelor sale. Vom sublinia aici un singur lucru, anume faptul ca educaţia nu face nici un efort de a-i învăţa pe indivizi să analizeze realitatea direct și cu o privire proaspătă, ci le oferă un set de ochelari prefabricaţi cu care sa cerceteze fiecare aspect al lumii, cum ar fi ce să creadă, ce să-i placă, cu ce să fie de acord, ce să-i stârnească vinovăţie. Rareori se acordă importanţă individualităţii fiecărei persoane, rareori este individul încurajat să fie suficient de îndrăzneţ și să privească realitatea în propriul său stil, să fie iconoclast sau diferit. Dovezi ale stereotipiei în educaţia superioară pot fi obţinute din catalogul oricărei facultăţi, în care realitatea schimbătoare, inefabilă și misterioasă este împărţită îngrijit în trei credite, care, printr-un fel de coincidenţă miraculoasă, durează exact cincisprezece săptămâni și se desfac la fel de precis ca o mandarină în departamente complet independente și care se exclud reciproc. Dacă a existat vreodată un exemplu perfect de set de categorii impus asupra realităţii și nu de către realitate, acesta este."160 S-a schimbat ceva în sensul integrării cunoașterii? Mie mi se pare că nu, dimpotrivă, avem mult mai multe discipline ca atunci. Din păcate și astăzi sunt valabile în majoritatea instituţiilor de învăţământ afirmaţiile lui Whitehead, deși au fost rostite în 1938: „Critica mea la adresa metodelor noastre tradiţionale de educaţie ţine de faptul că ele se preocupă mult prea mult de analiza intelectuală și de 159 Op. cit., pp. 388-389 160 Op.cit., p. 390 Capitolul 10. Un alt tip de învățare 155 însușirea informaţiilor rigid formulate. Ceea ce vreau să spun este că omitem să întărim obișnuinţa aprecierii concrete a faptelor individuale, în deplinătatea interacţiunii lor reciproce a valorilor emergente și că nu facem decât să punem accentul pe formulări abstracte, care ignoră acest aspect al interacţiunii reciproce a diferitelor valori. În prezent, educaţia noastră combină studierea minuţioasă a câtorva abstracţiuni cu cea mai puţin detaliată a unui număr mare de abstracţiuni. Ne bazăm prea mult pe cărţi în rutina noastră educaţională. Educaţia generală ar trebui să ne cultive înţelegerea concretă și ar trebui să satisfacă dorinţa puternică de acţiune a tinerilor. Ar trebui să existe analiză chiar și aici, dar numai atât cât să ilustreze modurile de gândire din diferite sfere. În grădina Raiului, Adam a văzut mai întâi animalele și abia apoi le-a dat nume; în sistemul tradiţional, copiii dau nume animalelor înainte de a le vedea, adică folosesc conceptele mult prea devreme. Instruirea de specialitate poate atinge doar una dintre laturile educaţiei. Centrul ei de greutate se află în intelect, iar instrumentul său principal este cartea tipărită. Centrul de greutate al celeilalte laturi a instruirii ar trebui să se afle în intuiţie, fără separare analitică totala de mediu."161 O abordare alternativă viabilă nu poate fi decât una centrată pe o bună înţelegere a competenţei. Conștient și inconștient Pentru o participare corectă ar trebui avută în vedere activitatea întregului creier, și de ce nu a întregului corp, nu doar a părţii conștiente. La adăpost de înţelegerea conștientă o mare cantitate de informaţii este procesată, iar în conștiinţă nu apar decât cel mult sentimente ori senzaţii vagi cu privire la anumite lucruri, fără nici un motiv raţional justificat. Programele de dezvoltare autodirijate din perioada fragedă a copilăriei fac posibilă învăţarea unui număr imens de lucruri fără nici o participare conștientă dirijată. Încă mai este până când toate secretele funcţionării creierului și a organismului ca întreg vor fi înţelese. Merită menţionate câteva aspecte legate de acest subiect, sub rezerva că ne așteptăm la surprize majore pentru momentele în care vom înţelege mai multe despre funcţionarea ca întreg, despre rolul viscerelor în evaluarea situaţiilor etc. 161 Apud Op.cit., p. 391 156 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Inconștientul, impus conștiinţei occidentale de Freud și psihanaliză, a fost iniţial considerat doar ca o parte a personalităţii în care aceasta depozitează tendinţe infantile, dorinţe reprimate etc. Jung condamnă această perspectivă propusă de Freud și acordă inconștientului o importanţă mult mai mare162. Practic toată procesarea complexă a informaţiilor ţine de acesta. Iniţial s-a crezut că informaţia care nu trece prin conștient se pierde, de aceea o vreme importanţa sa nu a fost luată în considerare. Psihanalistul american Joseph Weiss și colegi săi au propus o interpretare revizuită a psihanalizei în care inconștientul primește un rol important în realizarea funcţiilor mentale superioare – gândirea, planificarea, luarea deciziilor. Acesta nu mai este o mocirlă de dorinţe sexuale reprimate, ci o parte activă vitală a persoanei.163 Experimente de după 1970 au arătat că mintea se poate folosi de informaţiile percepute de inconștient dar neconștientizate. Astfel de experimente sunt spre exemplu, cele denumite generic „priming"164. Psihologul John F. Kihlstrom scria în revista „Science" (1987) despre influenţa fenomenului de priming și despre alte cazuri de percepţie subliminală: „O astfel de activitate de procesare a informaţiei este nonconștientă în două sensuri: nici stimulii înșiși, nici procesele cognitive care acţionează asupra lor nu sunt accesibile conștiinţei fenomenale. Astfel de procese dublu non-conștiente au totuși un impact considerabil asupra interacţiunilor sociale. Prin intermediul procedurilor de rutinizare care intervin în judecăţile sociale, de pildă, putem să ne formăm impresii cu privire la oameni fără să avem conștiinţa materialului perceptiv-cognitiv pe baza căruia ni le formăm."165 Concluzia ce se poate extrage din experimente este că „un fenomen precum acela de priming oferă dovezi aproape directe pentru existenţa unor canale 162 Iluzia utilizatorului, p.167 163 Op. cit., p.168 164 „Un experiment de priming poate consta, de pildă, din două prezentări de imagini cu ajutorul tahistoscopului. Prima prezentare rulează atât de rapid, încât subiectul nu sesizează ceea ce i-a fost prezentat. Cea de-a doua prezentare constă dintr-un obiect (un cuvânt sau o imagine) pe care subiectul trebuie să-l identifice: este un cuvânt real? Este un obiect posibil? Dacă există vreo legătură între cele două imagini, subiecţii reușesc mult mai bine și mai rapid să-și dea seama ce este înfăţișat în cea de-a doua imagine. Cu alte cuvinte, subiectul poate învăţa ceva dintr-un stimul care îi este prezentat pentru un interval de timp atât de scurt, încât nu îl percepe. Subiecţii nu știau să spună cum reușeau să dea răspunsuri atât de bune." Op. cit., p.171 165 Op. cit., pp. 171-172 Capitolul 10. Un alt tip de învățare 157 cu o lăţime de bandă ridicată în arborele vorbirii, mai rapide decât limbajul și conștiinţa."166 Experimente mai interesante și mai spectaculoase sunt cele legate de procesarea imaginilor, numite și „pata oarbă". Acestea au fost făcute cu pacienţi care din cauza unor afecţiuni grave în zonele care procesează imaginile nu văd zone importante ale câmpului vizual, sau mai precis, ceea ce este în aceste zone nu ajunge în conștiinţă. Deși nu văd obiectele din aceste zone, ei răspund corect la întrebări despre obiecte aflate în acea zonă. De exemplu ei pot să dea răspunsuri corecte la toate întrebările legate de orientarea unui băţ situat în zona nevăzută de ei. „Unul dintre pacienţi, D.B., a fost examinat de psihologul L. Wieskrantz. – în lucrarea sa Blindsight, acesta spune: „După o astfel de serie lungă de «ghiciri» în urma căreia nu a făcut practic nicio eroare, i s-a spus cât de bine s-a descurcat la teste. În interviul care a urmat și care a fost înregistrat, D.B. și-a manifestat surpriza considerabilă. «Știi cât de bine te-ai descurcat?» a fost întrebat. «Nu», a răspuns el, «Nu știu - căci nu puteam să văd nimic; nu puteam să văd absolut nimic.» «Poţi spune cum ai reușit să ghicești - ce anume te-a ajutat să spui dacă era în poziţie verticală sau orizontală?» «Nu, nu pot să spun, căci nu vedeam nimic; pur și simplu nu știu.» În cele din urmă, el a fost întrebat: «Deci pur și simplu nu știai că dădeai răspunsurile corecte?» «Nu», a răspuns el, având încă un aer de neîncredere."167 Între dovezile că putem funcţiona destul de bine și inconștient am putea adăuga somnambulismul și comportamentele celor aflaţi sub hipnoză. În concluzie „conștiinţa nu trebuie să fie identificată cu niciuna dintre funcţiile perceptiv-cognitive particulare cum ar fi reacţiile discriminative la stimuli, percepţia, memoria sau procesele mentale superioare implicate în judecată sau în rezolvarea problemelor. Toate aceste funcţii pot avea loc în afara conștienţei fenomenale. Ci mai degrabă, conștiinţa este o proprietate experimentală care poate să însoţească oricare dintre aceste funcţii."168 În timp a devenit tot mai evident că sarcinile grele sunt efectuate de partea inconștientă, de la coordonarea mușchilor pentru realizarea unor activităţi complexe până la analiza unor opere umane sau situaţii complicate. Există numeroase cazuri în care sarcini de calcul 166 Op. cit., p. 172 167 Op. cit., p. 171 168 John Kihlstrom revista Science, 1987, apud Op. cit., p.173 158 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui complexe nici măcar nu sunt conștientizate, pe care încercarea de a le traduce/explica verbal le afectează negativ. Malcolm Gladwell a dedicat o carte – „Blink"169 unui tip de judecată spontană, cu decizii în 2 secunde. Pare o sfidare la adresa celor care vor să înveţe oamenii să facă analize multe și minuţioase înainte de a decide. Câteva observaţii importante merită prezentate. Mai întâi reţinem observaţia că în realitate nu avem prea mult timp ca să luăm decizii. De asemenea nu avem nici date exhaustive despre un subiect, de aceea cele mai multe decizii le luăm intuitiv, bazate pe puterea de procesare a subconștientului, împreună cu întreaga fiinţă. Avertismente de tipul unor senzaţii de disconfort în legătură cu un anumit răspuns, sentimente negative etc. ne transmit informaţii importante și ne ghidează numeroase decizii. Se întâmplă chiar ca acestea să ne dea o informaţie mai corectă decât o primim ca urmare a unui demers raţional prelungit, efectuat chiar de mai mulţi oameni. Spre exemplu, se prezintă achiziţionarea unei statui de către muzeul „J.P. Getty" din California. Câţiva cercetători au intuit imediat că este un fals, au perceput acest lucru prin informaţii transmise de simţul intern, intuitiv, dar echipele de specialiști și-au dat acordul cu privire la achiziţie. Procese complexe, analize statistice elaborate, realizate inconștient conduc adesea la înţelegerea unor lucruri mult mai rapid decât ajunge conștientul să înţeleagă. Un experiment de la Universitatea din Iowa arată de exemplu că partea decizională pe care nu o conștientizăm se prinde de regulile unui joc inventat de psihologi cu două tipuri de cărţi de joc după aproximativ 10 cărţi, dar regula sa nu devine conștientă decât după aproximativ 50 de cărţi. Un alt aspect important, care merită reţinut ca un contraargument cu privire la modul în care se face educaţia actuală, este eclipsarea verbală. Ca exemplificare, formularea în cuvinte a unei descrieri a chipului unei persoane este relativ dificilă, dar odată realizată, ea alterează capacitatea de recunoaștere a ei. Obligată să treacă de pe emisfera dreaptă pe stânga, informaţia se distorsionează și se reduce performanţa deoarece ca reper va fi reţinută cea verbalizată. Această eclipsare verbală nu afectează doar prelucrarea de imagini, ci toate procesele cognitive. Este mult mai ușor să faci decât a descrie ce faci. Cunoașterea acumulată este utilizată fără ca partea conștientă să fie implicată. Experimente interesante au arătat, de asemenea, că pe măsură ce 169 Malcolm Gladwell, Blink, Editura Publica, București, 2011 Capitolul 10. Un alt tip de învățare 159 informaţia propusă spre analiză crește, este mai greu să decidem și șansele de a greși cresc. Doar cu un bun antrenament sau o metodă precisă de separare a esenţialului de neesenţial se pot obţine rezultate mai bune. Astfel la un spital care se ocupa de tratamentul oamenilor cu venituri reduse, fără asigurare, erau semnalate foarte multe cazuri de dureri în zona pectorală. Pentru o eficienţă ridicată era nevoie de o diagnosticare rapidă. Un doctor făcuse o serie de analize de-a lungul unei perioade îndelungate și a propus un arbore de decizie care se baza pe analiza a numai patru variabile. Din teste a reieșit că analiza pe baza lui dădea rezultate mai bune decât evaluările medicilor care încercau să facă o cercetare mai amănunţită. Poate unul dintre cele mai interesante experimente a fost „Millenium Challange 02" realizat de Pentagon pentru a simula o situaţie de luptă. Marea putere era denumită Echipa Albastră, iar oponentul, un răzvrătit local, dotat destul de bine și el cu arme, era Echipa Roșie. Comandantul acestei echipe era ofiţerul Van Riper, care în ciuda unei lungi experienţe la Academia Militară credea încă în ideea că în timpul unui război „ceaţa de pe câmpul de luptă" nu poate fi eliminată și este greu dacă nu imposibil să ai o imagine precisă, să iei deciziile cele mai bune. Din acest motiv și-a antrenat echipa pentru a lucra în alt spirit, mai spontan, direcţionat, dar nu controlat. Libertatea orientată înlesnește învăţarea spontană și facilitează exprimarea mai bună a subconștientului. În ciuda unui embargo puternic impus iniţial de Echipa Albastră, considerat de nedepășit deoarece a distrus toate comunicaţiile, Echipa Roșie a terminat rapid Echipa Albastră. Spontaneitatea, decizia locală, s-au dovedit mai puternice decât un inamic mult mai mare și mai bine organizat. Cam la fel se întâmplă și cu forţele noastre. Dacă nu știm să colaborăm suficient de bine cu partea noastră activă subconștientă, intuitivă, dacă încercăm să planificăm totul, avem șanse mai mici să reușim în viaţă. A trece totul prin conștient se poate dovedi adesea o cale care mai mult frânează decât favorizează învăţarea. O perspectivă interesantă și o propunere care trebuie avută în vedere este aceea că s-ar putea să fim conștienţi tocmai de ceea ce nu ne iese prea bine, nu de lucrurile pe care putem să le facem foarte bine: „Dacă văzul pare ceva foarte simplu, asta este pentru că noi nu suntem conștienţi de el. Șahul, pe de altă parte, pare dificil, căci trebuie să ne gândim la ce facem când jucăm. Eu cred că noi tindem să fim cel 160 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui mai conștienți de lucrurile pe care creierul nostru inteligent le face cel mai puțin bine, adică achiziţiile recente din istoria evoluţiei omului, cum ar fi logica, matematica, filosofia și în general rezolvarea problemelor și planificarea, și tindem să fim complet inconștienţi de adevăratele sale puteri - care se manifestă, de pildă, în vedere."170 În aceste condiţii, pare că sistemul nostru de adaptare la realitate, interacţiuni, situaţii este așa de bine organizat încât nu are nevoie de conștiinţă decât pentru a orienta atenţia spre problemele pe care ar dori să le rezolve. Dacă ne amintim cum învaţă copiii în primi ani de viaţă, nici nu ne mai surprinde așa de mult acest lucru. Mai mult, în anii '80 psihologia cognitivă a fost înlocuită de o nouă perspectivă: procesarea distribuită paralelă. Inconștientul pare că lucrează, procesează informaţia în paralel, spre deosebire de conștient, care lucrează mult mai lent, în serie. Nu există un proces care controlează totul.171 Privind din această perspectivă lucrurile s-ar părea că am ajuns la o criză a educaţiei tocmai pentru că mijloacele prin care abordăm procesul nu se potrivesc cu această parte a noastră care lucrează rapid și procesează în paralel. Provocarea deschisă este de a găsi metode prin care să dezvoltăm și să integrăm această parte a noastră. Există propuneri, soluţii care funcţionează, mai multe detalii și o aprofundare a acestui subiect se va face și în subcapitolul dedicat celor două Euri. Intuiția Un exemplu de resursă despre care nu se învaţă în sistemul clasic de educaţie nimic, dar care are o influenţă majoră pentru buna desfășurare a vieţii este intuiţia. Rezultat al funcţionării inconștientului și subconștientului, al implicării întregului organism, ea este o înţelepciune de grup, care se exprimă destul de subtil, cu deosebire sub formă de senzaţii, emoţii sau sub forma unor sentimente difuze, cu privire la anumite lucruri. Intuiţia nu are cum să folosească un limbaj articulat, care ar însemna reducere la emisfera stângă, dar este asistentul de bază al luării oricărei decizii. Sentimentele, senzaţia de alertă, că ceva nu este în regulă etc. 170 Tomaso Poggio, de la Artificial In telligence Laboratory, MIT, în 1990, apud Iluzia utilizatorului..., p. 180 171 Iluzia utilizatorului, p. 166 Capitolul 10. Un alt tip de învățare 161 sunt indicatori care contribuie la luarea deciziilor cel puţin la fel de mult precum analiza conștientă. Sentimente, are etimologic sensul de simţire a minţii, dar nu a rezultatului proceselor mintale, ci mai degrabă a minţii de grup al tuturor organelor, celulelor corpului vizavi de ceea ce este în intenţia ori starea mentală. În cartea Inteligența emoțională, cheia succesului în viață Daniel Goleman prezintă concluziile lui Antonio Damasio: „Mintea noastră nu este programată ca un computer pentru a ne oferi o schemă simplă și precisă a argumentelor raţionale pro și contra privitoare la o decizie din viaţa cotidiană, bazată pe situaţii similare din trecut. În schimb, mintea procedează într-un mod mult mai elegant, evaluează esenţa afectivă a acelor experienţe anterioare și ne oferă răspunsul sub forma unei aluzii, a unei senzaţii difuze. Acest simţ despre «ce e bine și ce nu» ivit din profunzimile corpului face parte dintr-un flux subteran neîntrerupt de sentimente ce ne străbat în cursul zilei. Paralel cu fluxul mintal, există acest flux emoţional. Ideea că ar exista o «gândire pură», o raţiune lipsită de emotivitate este o ficţiune, o iluzie izvorâtă din neatenţie faţă de subtilele schimbări de dispoziţie care ne însoţesc clipă de clipă. Tot ceea ce facem, tot ceea ce gândim, imaginăm sau ne reamintim are o coloratură sentimentală. Gândirea și afectivitatea se întrepătrund în mod inextricabil."172 Intuiţia aduce în faţă alegerile noastre profunde, principiile de viaţă, valorile etc. sub o formă condensată, difuză, dar prezentă pentru o bună decizie în fiecare clipă: „Oricât de subtile ar fi aceste stări fluctuante și pasagere, ele sunt foarte importante. Nu spun că aceste sentimente sau senzaţii ar cântări mai greu decât faptele – ar trebui însă cântărite laolaltă cu faptele. Consonanţa cu sentimentele ne oferă informaţii foarte preţioase asupra felului nostru de viaţă. Acest simţ a «ceea ce este bine sau nu este bine» ne avertizează dacă ceea ce facem corespunde cu preferinţele noastre, cu valorile care ne călăuzesc și cu înţelepciunea vieţii."173 Astfel, de o parte gândirea, prin puterea atenţiei, a concentrării pe ceva și de cealaltă parte analiza globalului vizavi de ceea ce este în atenţie, procesată automat de întregul organism și transmisă sub forma senzaţiilor, sentimentelor, intuiţiei, sunt cele două extreme care reunesc prezentul cu trecutul pentru viitor. 172 Daniel Goleman, Inteligența emoțională, cheia succesului în viață, Editura Allfa, București, 2004, p. 52 173 Op. cit., p. 52 162 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Importanţa intuiţiei este recunoscută și de aceea ea este utilizată cu deosebire de persoanele care trebuie să ia multe și relativ rapid decizii: „Într-un studiu despre factorii decizionali întreprins asupra a trei mii de directori executivi, cei mai buni dintr-un spectru larg de domenii erau intuitivii. Un antreprenor de mare succes îmi spune: «O decizie intuitivă nu e decât o analiză logică subconștientă ... într-un fel oarecare, creierul efectuează niște calcule și se prezintă cu ceea ce am putea numi o concluzie bine cântărită – e mai bine de a proceda așa, și nu altminteri.»"174 Alegerea personalului de conducere, recomandarea lui pentru clienţi este o problemă deosebit de dificilă. Estimarea conștientă a tuturor caracteristicilor personale, a interacţiunii candidatului cu un alt mediu corporatist este practic imposibilă, de aceea ascultarea intuiţiei este indicatorul de bază al experţilor în acest domeniu: „Bjorn Johansson, președintele unei firme din Zurich specializate în căutarea unor cadre de conducere de cel mai înalt nivel pentru firme multinaţionale, mi-a spus: «Afacerea asta presupune intuiţie de la A la Z. Mai întâi trebuie evaluat specificul unei companii – să-i spunem chimismul ei – , să-i evaluezi directorul general, calităţile lui personale, așteptările lui, tonul pe care-l adoptă și cultura rezultantă a corporaţiei. Trebuie să înţelegi cum lucrează echipa managerială, cum colaborează unii cu alţii. Există ceea ce s-ar putea numi un miros specific fiecărei corporaţii, o calitate distinctivă pe care o adulmeci.» După ce a dibuit «mirosul», Johansson clasează candidaţii în mod corespunzător. Aprecierea-cheie este intuitivă: «Treizeci de secunde după întâlnire știu dacă chimismul persoanei se potrivește cu cerinţele clientului. Evident că-i analizez și cariera, referinţele etc. însă, dacă nu trec de prima barieră, aceea a intuiţiei mele, nu-l iau în considerare. Dar, dacă creierul, inima și instinctul îmi spun că e omul potrivit, îl recomand fără ezitare.»"175 Un instrument necesar, la dispoziția oricui Datele provenite din studii făcute la Harvard arată că „oamenii pot intui în primele 15 secunde ale întâlnirii impresia de bază pe care o persoană le-o face după 15 minute – sau jumătate de an. De exemplu, 174 Op. cit., p. 52 175 Op. cit., p. 53 Capitolul 10. Un alt tip de învățare 163 dacă cineva urmărește doar 30 de secunde din cursul predat de oricare profesor, el îi poate estima capacitatea cu o acurateţe de 80%. Această isteţime intuitivă instantanee ar putea fi vestigiul unui sistem de alarmă arhaic, care, în zilele noastre, se întâlnește în sentimentul aprehensiunii; de exemplu, Gavin de Becker, specialist în măsuri de securitate pentru celebrităţi, numește aprehensiunea «darul fricii». Acest radar al unui pericol ne alertează printr-o primă senzaţie că «se pregătește» ceva. Intuiţia și instinctul sunt modalităţi de receptare a mesajelor din rezerva internă a memoriei noastre afective – propriul rezervor de înţelepciune și judecată."176 Un limbaj al corpului, al sentimentelor, bine înţeles ne poate spune multe: „Oamenii incapabili de a-și identifica sentimentele sunt extrem de dezavantajaţi. S-ar putea spune că, din acest punct de vedere, sunt analfabeţi, inconștienţi de existenţa unui aspect al realităţii esenţial pentru reușita lor globală în viaţă, inclusiv, bineînţeles, cea profesională. La unii, «surzenia» afectivă ia forma nepriceperii mesajelor pe care trupul încearcă să le trimită – manifestate prin migrene cronice, dureri lombare, accese de anxietate-pentru a ne spune că lucrurile nu sunt în regulă. La cealaltă extremă se află cei suferind de alexitimie, termen folosit în psihiatrie pentru o percepţie confuză a propriilor sentimente. Pentru aceste persoane, lumea exterioară este mai clară, mai conturată decât universul lor lăuntric. Emoţiile lor, fie agreabile, fie dezagreabile, plutesc în ceaţă, sunt rare mai ales cele pozitive, cum ar fi starea de mulţumire sau de bucurie. Nu percep nuanţele emoţiilor, nici vocea «instinctului» care să le orienteze gândirea sau activităţile."177 Alinierea activităţii cu crezurile personale este singura cale de a evita o scindare a persoanei și a problemelor majore care pot apoi să apară. De asemenea este important să remarcăm că numai o persoană care are crezuri și acţiuni conforme cu ele poate dezvolta competenţa, împotriva propriilor dorinţe și credinţe, participarea în cadrul unui sistem nu poate fi de calitate. „«Trebuie să te forţezi să-ţi petreci timpul departe de agitaţia de la serviciu, pentru a recăpăta simţul realităţii», explică Abdoo178. «Dacă nu-ţi acorzi un timp suficient pentru a face asta, scapi frâul din mână și dai de bucluc.» Ce 176 Op. cit., p. 56 177 Op. cit., p. 56 178 Richard Abdoo, la momentul scrierii cărţii director general la Wisconsin Energy n.n. Capitolul 10. Un alt tip de învățare 165 Liberul arbitru Tot efortul omului de a se dezvolta ar fi inutil dacă universul ar fi guvernat de legile determinismului. Chiar dorinţa de a evolua ar fi atunci una tot impusă dinafară și orientată potrivit unor legi implacabile în direcţii bine determinate. Libertatea omului de a decide pentru sine ar fi nulă, iar condiţia umană s-ar reduce la statutul de observator. Dar umanitatea este conștientă de libertatea omului de a alege, motiv pentru care și există legi care pedepsesc alegerile greșite ale unor oameni care afectează negativ alţi oameni. Mecanismul intern al libertăţii nu este însă foarte bine cunoscut. Potrivit lui Constantin Rădulescu Motru libertatea vine din experienţa anterioară pe marginea unei situaţii date. El descrie cum anume putem provoca la un câine un act asemănător actului voluntar la om182. Spre exemplu, „reacţia de libertate" manifestată printr-un refuzul unui câine dresat faţă de mâncarea pe care o primește de la străini este rezultatul experienţelor trăite de câine în timpul dresajului. În el există tendinţa naturală de a lua hrana, dar acesteia i se opune experienţa poate neplăcută trăită în timpul dresajului legată de o hrană primită de la o persoană străină: „Câinele a ajuns să înţeleagă, că nu trebuie să dea ascultare impresiunii externe, ci trebuie să asculte experienţa trecută. Astfel câinele, care posedă un resort de motivaţiune internă puternic, este în lumea lui canină, un câine de caracter și relativ liber. Liber, negreșit, în înţelesul în care și oamenii de știinţă consideră libertatea ca datorită motivaţiei interne."183. Dacă în mintea lui nu există căi alternative, determinate de experienţă, pentru această situaţie, el nu are de unde alege, și va primi hrana. Dar dacă experienţa îi spune că nu este bine, acesta poate învinge instinctul de hrănire. La fel omul, dacă are mai multe experienţe într-o situaţie dată, poate alege căi diferite de rezolvare a ei. La baza acestei libertăţi stă proprietatea viului de a memora experienţele sale: „singur numai faptul, că substanţa organică păstrează urmele produse de excitaţiuni și după încetarea acestora, este suficient să ne dea elementele conflictului despre care vorbeam la început."184. 182 Descrierea și detalii, C.R. Motru, Puterea sufletească, p. 248 183 Op.cit., p. 250 184 Op.cit., p. 251 166 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui În cultura omenirii „Cele mai puternice obiecţii la adresa fatalismului sunt cele formulate de existenţialism. Întemeiat de către filosoful danez Soren Kierkegaard în secolul al XlX-lea și dezvoltat în secolul XX de Karl Jaspers și Martin Heidegger, în Germania, și de Albert Camus și Jean-Paul Sartre, în Franţa, existenţialismul accentuează alegerile existenţiale: omul este văzut ca fiind în esenţa un factor de decizie, ca fiind definit de libertatea sa, ca să zicem așa. Se poate spune că aceste două viziuni filosofice privesc fiinţa umană din două unghiuri diferite: fatalismul vede omul din afară - ca fiind rezultatul unei serii de cauze ce acţionează asupra lui. Omul este o creaţie a legilor naturii, care acţionează în jurul și asupra lui. Existenţialismul vede omul dinăuntru, ca fiind propria sa cauză, acţionând în exterior asupra mediului din jur. Omul este cel care alege, care provoacă efecte asupra mediului său."185 Adevărul este undeva la mijloc, o situaţie ni se prezintă cu condiţionările ei externe, dar experienţa lăuntrică poate determina răspunsuri diferite. La fel, omul poate fi propria sa cauză, după cum, alege să își construiască, gestioneze propria experienţă de învăţare sau să se lase în voia întâmplării ori să adopte soluţii de-a gata, copiate din mediul social. Faptul că omul devine conștient de anumite lucruri nu înseamnă că ele îi oferă libertatea ca și cum ar fi o parte a experienţei sale. A conștientiza nu este egal cu a experimenta, de aceea în situaţii ce reclamă intervenţia experienţei, apelul la trecut, ceea ce a fost doar conștientizat nu intervine, ci numai ceea ce a fost trăit. Mai exact, degeaba trece un lucru prin zona conștientă, dacă nu ajunge la un nivel mai profund, al implicării fără participarea conștientului, aceasta nu va constitui un temei pentru libertatea de acţiune viitoare. Din acest motiv educaţia orientată doar spre dobândirea de cunoștinţe nu are efecte reale. Eul și sinele O problemă care se pune este cum anume am putea să acţionăm luând în considerare și prezentul și experienţa anterioară, având în vedere multitudinea experienţelor trăite și memorate și posibilităţile de lucru reduse ale conștiinţei. Dacă acţionăm sub stricta determinare a prezentului nu putem profita de experienţa trecută, iar dacă la 185 Tor N., Iluzia utilizatorului, p. 256 Capitolul 10. Un alt tip de învățare 167 anumiţi stimuli reacţionăm sub influenţa experienţei trecute ne pot scăpa detalii relevante ale prezentului. Această sarcină dificilă de a ţine cont și de trecut și de prezent nu poate fi realizată de ceea ce numim „eu", pe banda îngustă de prelucrare a conștientului. Partea noastră profundă, muncitoare, care rezolvă problemele complexe, este numită și „sine". „Atunci când ceva trebuie făcut foarte repede, căci este iminent un accident, devenim spectatori ai propriilor noastre acţiuni. Nu ne vedem pe noi înșine dinăuntru, ca pe niște creaturi care pot să aleagă; ne vedem pe noi înșine din afară, ca pe niște făpturi care acţionează pentru a răspunde la o provocare. Pentru a ne putea vedea pe noi înșine dinăuntru, ca pe niște creaturi care pot să aleagă, trebuie să existe timp suficient pentru a lua decizii, decizii care să nu trebuiască să fie luate într-un interval de sub o jumătate de secundă. În cazuri de urgenţă, nu mai există timp pentru a percepe liberul – arbitru."186 Dinamica vieţii nu se bazează pe Eu, ci pe Sine, Eul este un lux pe care ni-l putem permite doar atunci când nu există lucruri presante: „Experienţa liberului-arbitru apare în situaţiile în care sinele îndrăznește să îi permită eului să ia decizia. Când este nevoie de mai multă viteză, eul și liberul său arbitru sunt suspendate. Sinele reacţionează pur și simplu. Eul percepe liberul-arbitru atunci când sinele îl lasă să o facă."187 Mai mult, chiar ne place și ne dorim să trăim la acest nivel mai profund, cu Eul suspendat: „Ne aflăm adeseori în situaţii în care eul i-a cerut sinelui să-l suspende. Când ne ducem la clubul nostru de fotbal sau când intrăm pe teren pentru a juca, eul nostru a luat decizia de a pune persoana într-o situaţie în care eul nu are nimic de spus. Tânjim după această experienţă a prezentului nemijlocit. Ne petrecem cea mai mare parte a timpului nostru liber căutând-o, în sport, dans, jocuri, conversaţii intense, sex și consumul de droguri."188 Dar putem asista și la o înlocuire a rolurilor datorată unor cauze diverse, cu deosebire a modului în care se face educaţia. Eul conștientizează dorinţele și vrea să treacă direct la împlinirea lor, de aceea vrea și să decidă în acest sens, fără a conștientiza nevoile reale și modul corect de împlinire a lor. Dinamica corectă de dezvoltare 186 Op. cit., p. 258 187 Op. cit., p. 258 188 Op. cit., p. 258 168 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui personală a fost descoperită și perfecţionată în activităţi care își măsoară eficienţa, calitatea, prin performanţele obţinute. Este firesc să abordăm lucrurile și din această perspectivă, numai pe urmele lucrului bine făcut poţi da de acţiunea, modalitatea de lucru cea mai potrivită. Din aceste motive vom analiza în acest capitol rezultatele cele mai importante în acest domeniu. Dincolo de starea de flux – în preajma limitelor O stare de flux este o dovadă a funcţionării cu implicare ridicată și satisfacţie mare. Dar în apropierea ei este o stare foarte preţioasă în care se ating limitele implicării, zona de învăţare. Aceste lucruri ni le spun specialiștii în dezvoltarea resurselor umane și din experienţă le dăm dreptate: „Odată cu apariţia cărţii Flow a lui Mihaly Csikszentmihalyi, am început să predicăm starea de flux ca fiind cea mai minunată stare pe care o putem trăi de-a lungul unei zile. Acea stare în care nivelul de provocare al unei sarcini corespunde nivelului abilitaţilor noastre din acel domeniu. Starea de flux este o stare plăcută, însă aceasta se situează în zona ta de confort. Nu intra în starea de flux și o să fii leneș și plictisit. Depășește starea de flux mai mult decât trebuie și vei simţi panică și anxietate. Însă, pentru a-ţi dezvolta abilităţile și pentru a crește, ceea ce e nevoie să urmărești e acea zona sensibilă, care se află între zona de confort și zona de panică, anume zona de învăţare. Vârfurile pot investi același timp pe care-l investim și noi într-un domeniu, însă ei nu lucrează în starea de flux, ci in starea de învăţare. Acea stare în care provocarea depășește, cu un grad, nivelul lor de abilitate."189 Dacă la copil nevoia de a răspunde la întrebări este aproape organică, spre a se menţine în zona întrebării și a evoluţiei adulţii au nevoie de o practică deliberată, trebuie să vrea ca să evolueze, pornirea naturală nu mai este destul de puternică: „Paradoxul este că, pe măsură ce devenim mai buni într-un domeniu, cu atât mai mult suntem înclinaţi să rămânem la acel nivel și să nu mai învăţăm elemente noi ale acelui domeniu, oprindu-ne evoluţia. Astfel, pentru a «funcţiona» în zona de învăţare, trebuie să introducem în programul nostru un element care se numește «practică deliberată»."190 189 Leonard Dobre, Dincolo de motivație, varianta electronică, www.mayhem.ro, p. 47 190 Op. cit., p. 48 Capitolul 10. Un alt tip de învățare 169 Ceea ce mult mai simplu o spune tradiţia cu expresia „Cel ce vrea să se mântuiască cu întrebarea să călătorească." Se poate spune și mai complicat și mai precis formulat: „Trebuie să îţi identifici corect zona de învăţare, să identifici aspecte care trebuiesc îmbunătăţite, să iţi alegi activităţi corespunzătoare zonei de învăţare, să le schimbi pe parcurs și să ai grijă să fii tot timpul în zonă, pe măsură ce aceasta se modifică. Practica deliberată este construită, drept urmare poate fi construită bine sau prost. Dacă ai atins un nivel înalt de cunoaștere și expertiză, ești calificat să ţi-o construiești singur, însă dacă ești începător, tot o să trebuiască să apelezi la un mentor sau la un coach."191 Practic nu este foarte dificil, trebuie doar căutată realizarea cât mai bună a oricărei acţiuni, urmând filosofia lucrului bine făcut: „Vârfurile își adaptează acţiunile pe baza feedback-ului, fie el pozitiv sau negativ, în timp ce restul tind să evite cu totul genul de situaţii care le creează disconfort. Fără o evaluare a ce a mers si ce n-a mers, o să ajungi să încerci diverse lucruri, fără să ajungi la un rezultat concret. Nu înseamnă nimic dacă încerci tot timpul ceva diferit. Dacă te bazezi doar pe asta, o să faci doar mai multe erori diferite. Strategia trebuie sa se bazeze pe observarea lucrurilor implicate în activitatea ta. Părţile componente trebuiesc evaluate și modificate cu scopul de a le îmbunătăţi."192 Pentru a ajunge la vârf o abordare bună ar putea fi cea descoperită la vârfuri de psihologul Anders Ericsson care „face diferenţa între ce funcţionează și ce nu funcţionează: • Masele tind spre un platou de expertiză, de flow, în timp ce vârfurile lucrează la limita zonei de confort, în „arousal". • Masele fug de repetiţie, vârfurile adoptă repetiţia. • Masele nu acceptă feedback sau nu știu ce să facă cu el, vârfurile privesc feedback-ul ca pe o mină de aur și își modifică strategia pe baza acestuia. • Masele tind spre lucruri ușoare și plăcute, vârfurile investesc timp în lucrurile care funcţionează. • Masele apelează la intuiţie și fac totul după ureche, vârfurile au obiective specifice si măsurabile, concentrându-se pe proces mai mult decât pe rezultat."193 191 Op. cit., p. 51 192 Op. cit., p. 52 193 Op.cit., p. 49 170 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Nu știu dacă masele lucrează într-adevăr cu intuiţia, ea este incompatibilă cu lucrul după ureche, cere mult și atent antrenament, poate apelează mai mult la programe prestabilite decât să prefere să stea în zona unei percepţii mai precise a situaţiei. Cert este că diferenţa majoră ce separă vârfurile de cei care nu performează la cele mai înalte niveluri este tenacitatea cu care vârfurile preferă învăţarea atentă din tot ceea ce fac, în ciuda, sau mai ales datorită dificultăţilor. 171 Capitolul 11. Jocul interior și performanța Încărcarea bateriilor Nevoia, dorinţa de performanţă în orice domeniu de activitate nu este o noutate. Cu deosebire vedem acest lucru în sport, unde se confruntă cei mai buni sportivi din lume. Acești sportivi au în spate echipe de specialiști foarte bine pregătiţi, dintre care unii aleg să împărtășească și altora ceea ce au descoperit. Așa sunt spre exemplu, Jim Loehr și Tony Schwartz care în cartea În formă la serviciu și acasă prezintă secretele gestionării energiei. Acest lucru este esenţial nu numai pentru sportivii de top, ci și pentru oamenii obișnuiţi. Capacitatea noastră de a ne angaja este direct proporţională cu energia de care dispunem. În ciuda credinţelor obișnuite, care spun că este suficientă o alimentaţie și un program sănătos, pentru a avea energie trebuie să lucrăm cu „mușchii" de pe patru niveluri – fizic, emoţional, mental și spiritual. Acest lucru este echivalent cu a spune că viaţa noastră are patru paliere importante unde trebuie să intervenim dacă dorim să ne controlăm energia. Din punctul de vedere al competenţei, intervenţia eficientă la nivelul fizic și emoţional vine dintr-o bună organizare la nivel mental și spiritual. Terapia cognitivă demonstrează că emoţiile percepute au o legătură strânsă cu modul în care oamenii înţeleg lucrurile, de poziţia, de „aranjamentul intern" cu care participă la ele. Mai departe, fizicul este afectat în mod direct de emoţii, deci fără o liniștire la nivelul emoţiilor nu poate fi realizată o bună organizare la nivel fizic. Din aceste motive în continuare ne vom ocupa cu deosebire de participarea care are loc la nivel mental și spiritual. De asemenea, nu vom insista pe modul în care facem rost de energie, cartea menţionată este suficientă din acest punct de vedere. Pentru 172 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui dezvoltarea competenţei prezintă interes arta, știinţa de a utiliza energia, astfel încât să se obţină o creștere a satisfacţiei, a calităţii, eficienţei și a eficacităţii participării. Asigurarea suportului energetic și știinţa menţinerii acestuia la cote ridicate sunt deprinderi generale de viaţă, dar nu pot fi socotite ca scopuri în sine, ci numai ca mijloace ce stau la dispoziţia persoanei pentru ca aceasta să se împlinească și să trăiască o viaţă de calitate. Încărcarea bateriilor este necesară, dar ceea ce ne propunem în această lucrare este conștientizarea, consilierea șoferului care conduce mașina ce se alimentează de la baterii. Dacă acesta nu o conduce pe drumurile ce duc la destinaţia dorită, nu mai contează nici energia disponibilă, nici puterea motorului. Cartea menţionată nici nu se oprește la încărcarea bateriilor, ea revelează și alte lucruri deosebit de utile, spre exemplu, importanţa scopului. Eurile 1 și 2 Pentru a obţine și menţine performanţa la nivel ridicat sportivii sau oamenii de afaceri apelează la coaching. Coachingul este o activitate desfășurată de un coach (antrenor personal) ce poate determina creșterea performanţei prin schimbări la niveluri mai profunde ale persoanei decât cele realizabile prin adoptarea unor reţete de succes luate de la alţii. Scopul principal este o dezvoltare profundă, punerea în mișcare a persoanei, nu o simplă amplificare a posibilităţilor acesteia din locul în care se află. În termeni informatici am putea spune că cu un coach nu se lucrează pentru instalarea de aplicaţii, ci pentru îmbunătăţirea sistemului de operare. O conlucrare până la acest nivel intim al demersului cu persoanele active și dornice de evoluţie a permis nu doar identificarea poziţionării fenomenologice corecte, ci și recunoașterea importanţei relaţiei. Intervenţia dialogului interior al persoanei în procesul dezvoltării sale este adesea critică, intoxicată de exigenţa perfecţiunii neatinse, și mai mult sabotează fiinţa decât o ajută. Pe de altă parte a servi altora încă nu este considerată în societate decât izolat și de către vizionari o acţiune revelatoare, deși este singura acţiune care permite o evaluare obiectivă, de la același nivel de integrare. Din fericire în coaching acest lucru pare că a fost înţeles: „Dar, Capitolul 11. Jocul interior și performanța 173 susţinându-l pe celălalt să-și descopere Eul său – tocmai pentru a se activa într-o acţiune, tu însuţi ai atâtea de făcut cu Eul tău: dacă îl auzi (îl asculţi), îl privești și-l vezi, într-o atitudine / poziţie de expectanţă, printre atâtea euri care (îţi) vorbesc, și care nu ești Tu. Relaţia dintre partenerii întâlnirii de coaching e suma dinamică a relaţiilor cu sine a celor doi parteneri, pentru că mereu ne verificăm prin celălalt."194 Demersul fenomenologic prezent în coaching, axat pe concret și slujire a prins la publicul larg mai mult decât prinde filosofia, astfel că iniţiatorul coachingului modern, Tim Gallwey a devenit un brand: „Jocul Interior nu e nimic mai mult – ba chiar e mai puţin! -, decât starea/atitudinea fenomenologică. Doar că Tim Gallwey e un «brand», iar Buber, Jaspers, Heidegger, Husserl și Alfried Längle, nu."195 Nu este nevoie ca un coach să fie specialist în domeniul în care se dorește creșterea performanţei. Acest demers se poate realiza și prin identificarea alături de cel care este asistat a ceea ce se dorește a fi îmbunătăţit. Privind dinafară, adesea coachul nu se află pe o poziţie a unuia cu experienţă în sistem, ce poate fi transmisă altuia prin orientarea atenţiei, dar se poate baza pe observaţiile și nemulţumirile celui ce dorește performanţă. Auto-coachingul, ce stă la îndemâna oricui, așa se și poate realiza, analizând nereușitele și căutând ieșiri din „crizele" interne (nemulţumirile) pe care le aduc. Urmărind propria performanţă în sistem, cu detașare și onestitate, oricine găsește lucruri pe care le poate face mai bine și își dezvoltă astfel competenţa. S-ar putea spune că variabila ce trebuie avută în vedere pentru dezvoltarea competenţelor este performanţa în raport cu alţii și cu exigenţele proprii de calitate (ori ale sistemului), în atingerea unor obiective. Fiind orientat spre performanţă coachingul poate determina creșterea competenţei. Trebuie subliniat că dezvoltarea competenţei nu este mijlocul care servește creșterii performanţei. Performanţa crescută este o consecinţă, un rezultat al unei competenţe ridicate. Când este avută în vedere ca scop performanţa, fiinţa este aservită scopului care cere performanţă și din acest motiv ea nu se poate manifesta plenar. În plus, omul „cade" în preocupare pentru obţinerea de rezultate și performanţă, iar activitatea poate sta sub semnul „scopul scuză mijloacele". Dacă 194 Horia Murgu, COACHING-UL: dinamica relației dintre două în-lăuntruri, Revista Coaching Network, nr. 1, Decembrie 2011, Ianuarie 2012, p. 16. 195 Op. cit., p 19. 174 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui este avută în vedere competenţa, scopul este dezvoltarea fiinţei și a colaborării, iar nivelul performanţei poate fi mijlocul de evaluare a eficienţei, eficacităţii și a participării efective în sistem. În continuare trecem în revistă câteva observaţii foarte importante legate de învăţare ale unuia din părinţii coachingului modern, Tim Gallwey. Descrierea este luată din cartea Jocul interior și munca, care prezintă modul în care poate fi asistat un om pentru a ajunge la plăcerea de a munci și la performanţă în muncă. Subtitlul cărţii este semnificativ: Concentrare, învățare, plăcere și mobilitate la locul de muncă, iar în ea „este vorba de a învăţa cum să înveţi, o abilitate decisivă care face diferenţa dintre angajatul eficient și mulţumit și restul echipei196". Scopul trecerii în revistă este acela de a descoperi și clarifica acea participare care conduce la dezvoltarea competenţelor. Tim Gallwey este autorul unei metode noi de antrenament, utilizată iniţial în tenis, mult mai eficientă, probată de-a lungul mai multor zeci de ani. Aceasta a fost prezentată iniţial în Jocul interior al Tenisului, o carte de succes, scrisă în 1974. În timpul antrenamentelor pe care le făcea cu sportivii, el a observat că sfaturile și indicaţiile nu aveau rezultate, dimpotrivă, părea că mai mult încurcă procesul de învăţare decât îl ajută: „Treptat, am început să realizez că instrucţiunile mele bine intenţionate erau internalizate de elevii mei ca metode de control, care le compromiteau abilităţile naturale. Acest dialog interior critic producea cu siguranţa o stare mentală foarte diferită de concentrarea tăcută descrisă de cei mai buni atleţi."197. Observarea atentă a procesului de învăţare a creat prilejul unei schimbări majore: „Prima dată când am întrezărit o altă cale a fost atunci când am încetat să mai încerc să schimb mișcarea pe care o făcea elevul pentru a lovi mingea. În loc să fac asta, m-am întrebat: „Cum are loc de fapt învăţarea?" și „Ce se întâmplă în capul jucătorului când lovește mingea?" Mi-am dat seama că în capul jucătorului avea loc un dialog, o conversaţie interioară, destul de asemănătoare cu aceea exterioară, dintre jucător și antrenor"198. Răspunsul la o întrebare ridică o altă întrebare: „Următoarea mea întrebare a fost: „în acest dialog interior, cine cu cine vorbește?" Am 196 Tim Gallwey, Jocul interior și munca, Editura Spandugino, București, 2011, coperta IV 197 Op. cit., p. 34 198 Op. cit., p. 33 176 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui natural. Pe scurt, Pogo, personajul de desene animate, avea dreptate când a declarat: «Am întâlnit dușmanul, suntem noi»."202. Eul 1 produce inferenţa care evaluează și poate mobiliza ori demobiliza persoana într-o anumită direcţie. „Între percepţie și acţiune, este și puţină interpretare. După rezultate și înaintea următoarei acţiuni, apare iarăși gânditul. În fiecare etapă, fiecărei părţi a acţiunii, și deseori chiar celui care acţionează, i se atribuie un sens. Aceste sensuri au un impact imens asupra prestaţiei jucătorului."203 Medaliatul olimpic cu aur la tir în 2012, Alin George Moldoveanu descrie foarte bine cum a evitat inferenţa Eului 1 „Nu trebuie să ai gânduri la tir. Dacă începi să te gândești că poţi să câștigi, atunci s-a terminat cu tine, ai pierdut. Nu știam care e diferenţa între mine și ceilalţi, nu m-am uitat pe rezultate, erau afișate acolo în sală, dar am încercat să ignor tabela și am reușit. N-am știut că am luat medalia de aur decât după ultimul foc."204. Educația naturală a Eului 2. Calea variabilelor În căutarea unei căi de a depăși barierele și inferenţa inversă pe care le creează Eul 1, Tim Gallway a observat că orientarea atenţiei spre parametrii de care depinde performanţa conduce la o ajustare automată a răspunsului și o creștere a performanţei. Eul 2 este lăsat să lucreze dacă Eul 1 are atenţia orientată pe o variabilă de care depinde răspunsul: „Atât timp cât concentrarea era menţinută pe o variabilă neutră, dar decisivă (de exemplu, viteza, poziţia sau înălţimea mingii), puteam să fiu sigur că voi vedea o ameliorare a loviturilor constantă și aproape fără efort și fără o singură instrucţiune tehnică. La început părea ceva magic. Apoi am realizat că era ceva magic în mod natural – învăţarea, așa cum are ea loc."205 Urmărind activitatea de antrenament bazat pe această nouă abordare a descoperit o cale de învăţare pe stilul și în avantajul Eului 2. 202 Op. cit., p. 36 203 Op. cit., p. 37 204 Citat după http: //www.ziare.com/olimpiada/olimpiada-londra-2012/olimpiada-londra-2012-alin-moldoveanu-medaliatul-cu-aur-la-tir-isi-dezvaluie-secretul-1181629 205 Tim Gallwey, Jocul interior și munca, p. 42 178 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Justificarea demersului bazat pe urmărirea variabilelor Gallway se folosește de puterea a două mijloace de orientare a minţii – conștientizarea și scopul. Importanţa și efectele lor sunt prezentate în continuare. Importanța conștientizării Chiar numai faptul că omul este conștient de un lucru poate îmbunătăţi situaţia, până la nivelul organismului fizic. Deschiderea operată prin atenţie până la nivelul subconștientului face ca mintea să devină mai perceptivă în acel domeniu, pot fi observate detalii nevăzute înainte, iar aceasta nu mai surprinde, aproape fiecare om experimentează acest lucru. Dar că ar putea modifica starea de sănătate și prezentarea generală a organismului nu ne-am aștepta. Un experiment recent realizat la Universitatea Hardward, publicat în numărul din februarie 2007 a revistei „Psychological science", a arătat că un grup de cameriste a unui hotel care au fost informate că activitatea lor fizică cotidiană atingea nivelul de activitate fizică zilnică recomandat au înregistrat o scădere în greutate, o scădere a tensiunii arteriale, a colesterolului, a indicelui de masă corporală, fără să facă nici un efort suplimentar, în numai patru săptămâni. La grupul martor de cameriste nu s-a înregistrat nici un fel de îmbunătăţiri.210 Importanța scopului Alegerea unui scop mobilizează resursele și energiile, focalizează atenţia și crește implicarea. Avantajele sunt importante și pot avea ca și consecinţă mișcarea la nivelul fiinţei, trecerea dintr-o stare ontologică într-una mai bogată, mai eficientă și mai puternică. „Puteţi lua mult mai ușor decizii importante când v-aţi fixat un scop anume, ca o stea fixă pe întinderea cerului. S-ar putea formula o regulă: proiectează, dezvoltă-te în vederea unui scop! E o cerinţă a lui Jean-Paul Sartre! Înseamnă a avea o idee clară a ceea ce urmărim, și a lăsa ca soarta, cosmosul, hazardul (indiferent de interpretarea pe care i-o daţi) să vă ajute să percepeţi tot ceea ce se va dovedi a fi important pentru 210 Malcolm Gladwell, Blink, Editura Publica, București, 2011, p. 80 Capitolul 11. Jocul interior și performanța 179 dumneavoastră!"211. Scopul ales conștient dublat de atenţia distributivă la ceea ce se întâmplă, operează ca un spărgător de gheaţă, scoţând fiinţa din nemișcare. În acest context conștientizarea unei variabile semnificative și urmărirea ei îmbină cele două procese cu efecte suplimentare, respectiv ameliorarea fără intervenţie conștientă a comportamentului și o percepţie mai bună a situaţiei în ansamblu. Analogie – Aglomerare sau îmbunătățire de programe? Cele mai importante programe de pe un calculator sunt cele ale sistemului de operare. Pe o mașină, ori un dispozitiv capabil să execute instrucţiuni, pot fi rulate numai programele create pentru sistemul de operare instalat. Pentru a face faţă evoluţiei tehnologiei, a noilor oportunităţi oferite prin dispozitive hardware tot mai complexe și mai rapide, dar și cerinţelor utilizatorilor, sistemele de operare evoluează. Majoritatea se actualizează de pe Internet, aproape automat, fiind necesare doar câteva click-uri, dacă nu cumva procesul este chiar automat și invizibil pentru utilizator, și cere doar confirmare. Fără evoluţia sistemului de operare nu ar putea fi urmărită evoluţia mașinilor de calcul ori extinderea facilităţilor. Oricâte programe secundare s-ar adăuga, dacă interfaţa cu executantul, (realizată prin sistemul de operare) nu se schimbă, accesul la resursele și facilităţile sistemului de calcul nu se poate extinde. Omul are și el un fel de sistem de operare, dar și programe pe care le poate executa cu ajutorul lui. Spre exemplu, dacă resursele hardware ale omului îi conferă o anumită îndemânare la jocul cu mingea, el se poate folosi de priceperea naturală pentru a executa diverse roluri în echipe ce practică aceste jocuri. Un antrenament profesionist poate dezvolta talentul lui natural prin rescrierea modului dobândit în mod natural de a practica jocul. Cu un sistem de operare mai performant și modul în care va face faţă diverselor solicitări pe teren se va schimba. Opţiunile noastre pot merge spre încărcarea a tot mai multe programe utile fără a ne rescrie sistemul de operare – un fel de adaptare prin adăugare sau spre rescrierea permanentă a sistemului de operare 211 Vera F. Birkenbihl, Tare de cap..., p. 105 180 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui – o adaptare prin înlocuirea funcţiilor de bază cu unele mai performante. În cazul calculatoarelor opţiunea este destul de clară, sistemele de operare se schimbă permanent. În cazul oamenilor chiar și educaţia de bază are în vedere adăugarea de programe de lucru pentru diverse realităţi, contexte etc. Deoarece nu este suficient de bine înţeleasă nici natura umană, nici mijloacele prin care aceasta se poate schimba, se uită mereu că omul este o fiinţă pentru care numai adăugarea de tehnici de lucru nu este suficientă. Posibilităţile de perfecţionare, de creștere a performanţei de tip hardware a omului sunt surprinzătoare. Creșterea nu poate fi decât simultană, provocările soft trebuie să dezvolte partea hardware și creșterea hardware să determine evoluţia softului. Pentru persoana umană procesele fizice, biochimice și fiziologice care stau la baza funcţionării organismului, modificarea aparatelor/ sistemelor responsabile de îndeplinirea unor sarcini, sunt resursa hardware. Spre exemplu, mușchii se dezvoltă ca urmare a antrenamentului, de unde apare și posibilitatea de a face lucrurile altfel decât înainte, când forţa lor era mai redusă. La fel este și cu abilităţile mentale. Cu priceperea dobândită prin învăţarea unui aparat matematic omul poate face lucruri noi, inclusiv învăţarea utilizării unui alt instrument de lucru. Instrumentele de lucru, de exemplu gândirea analitică, pot fi asimilate sistemului de operare a calculatorului. Metodele de folosire a instrumentelor, de exemplu utilizarea gândirii analitice pentru îndeplinirea unor sarcini de identificare a cunoscutelor și a necunoscutelor dintr-o problemă practică, pot fi considerate programe ce apelează sistemul de operare. În cazul oamenilor, acest amestec soft/hard este strâns și uneori este greu de identificat precis care este suportul și care este instrucţiunea executată. Detalierea nu este un lucru foarte simplu și nu este obiectul lucrării de faţă. Dezvoltarea artificială a metodelor de lucru, fără a fi atenţi la dezvoltarea suportului ce stă la baza utilizării lor este un demers care seamănă cu încărcarea unui număr tot mai mare de programe pentru a fi executate. Având în vedere capacitatea limitată de procesare la nivel conștient al creierului, șansele de succes sunt reduse. Din acest motiv, chiar modul profund ce stă la baza realizării unor sarcini trebuie pus uneori la îndoială, scopul îndeplinirii sarcinilor, starea din care o facem, menirea lor etc. De obicei nu facem aceste lucruri, preferăm să ne ocupăm cu executarea instrucţiunilor decât cu rescrierea Capitolul 11. Jocul interior și performanța 181 programelor. Chiar și această activitate are diverse nuanţe și niveluri de realizare. Profunzimea schimbărilor în modul cum facem anumite lucruri, cum ne raportăm la ele, la viaţă, semeni etc. depinde de hotărârea pe care o are omul, de durata efortului, de grija pe care o are etc. Așa cum calculatorul trebuie repornit după o actualizare importantă a programului, așa și oamenii trebuie să reconsidere integral soluţiile și abordarea dacă se adaugă o informaţie în sistem. Spre exemplu, în ecuaţia fundamentală a mecanicii cuantice se adăugă termeni care ţin cont de energii și interacţiuni suplimentare din sistem, dar fiecare termen adăugat modifică soluţia ecuaţiei. La nivelul credinţelor această reconsiderare este echivalentă cu moartea credinţei vechi pentru a permite să se nască una nouă, mai corectă. Memoria temporară moare prin restartarea sistemului și se reîncarcă programele modificate, îmbunătăţite. Identificarea cu Eul 1 și dificultățile „antrenamentului" Experienţa de antrenor a lui Gallwey arată dificultatea realizării unei învăţări curate: „Ceea ce am observat pe terenurile de tenis este că dificultatea cea mai mare în a schimba un obicei este faptul că oamenii s-au identificat deja cu felul lor particular de a lovi mingea. E ca și cum ar spune: «Că o fi bine, că o fi rău, eu așa fac. Și să nu îndrăznești să mă schimbi pe mine, chiar dacă eu însumi îţi cer asta. Mai mult, dacă îmi spui că fac prost, o voi lua personal – ca și cum mi-ai spune Tu ești prost. Iar asta nu-mi place deloc, dar nu o voi spune, pentru că tu ești antrenorul, iar eu ar trebui măcar să mă prefac că vreau să fac lucrurile în felul tău. Dar dedesubtul acordului aparent, voi căuta moduri subtile de a rezista.» Cei mai mulţi dintre noi a trebuit să învăţăm moduri creative de a proteja ceea ce noi credem că e integritatea noastră personală în faţa eforturilor părinţilor, profesorilor, șefilor de a ne face să facem ce vor ei, nu ce vrem noi. Acest conflict se desfășoară aproape de-a lungul întregii noastre vieţi și suntem versaţi în arta rezistenţei."212 Eul 1, ego-ul, este cel care perturbă: „Câteodată mă gândesc la Eul 1 ca la un străin care se află în mine. Acest străin pretinde că e eu 212 Tim Gallwey, Jocul interior și munca..., p. 55 182 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui însumi, dar de fapt e vocea celor care sunt alţii decât, mine, pe care i-am încorporat inconștient în dialogul meu interior. Această voce, care s-ar putea să aibă sau să nu aibă un plan separat, stabilește așteptări, dă ordine și încearcă să definească realitatea mea ca și cum ar fi șeful meu."213 Poziţionarea pe el, acordarea încrederii acestui judecător neobosit ne face să ne simţim prost, ne induce îndoiala, ca și cum principala sa misiune ar fi torturarea noastră: „Acest eu inventat, care derivă din surse care îmi sunt exterioare, seamănă îndoieli ce îmi subminează sentimentul de plenitudine, autonomie și adecvare ca individ, îndoiala de sine dă naștere la temeri, judecăţi, control exagerat și conflicte interne care destramă mediul interior în care lucrez. Uneori, vocea aceasta pare neîncrezătoare ca a unui părinte, a unui profesor, a unui șef sau a unor prieteni care vor să mă conformez diverselor norme ale societăţii. Spun că Eul 1 este o voce străină nu pentru că ceea ce spune e întotdeauna fals sau nociv, ci pentru că vrea ca eu (Eul 2) să-i accept ordinele dictate independent de propriile mele experienţe sau de propria mea înţelegere. Jucătorul de tenis, care știa că ridică prea mult racheta la lovitura de stânga numai pentru că așa i-au spus câţiva profesioniști, nu avea prea multă putere să se schimbe pentru că eroarea lui nu era ceva ce venea din experienţa directă și din înţelegerea lui. Un exemplu literar remarcabil de înstrăinare produsă de Eul 1 este Huckleberry Finn, protagonistul lui Mark Twain, care trăia conflictul unei «conștiinţe încărcate» după ce și-a dat seama că simte respect și admiraţie pentru Jim, sclavul fugar. Întreaga lui cultură îl învăţase că negrii erau inferiori, dar experienţa lui directă îi spunea altceva. În acest caz, Huck Finn a avut curajul să desconsidere vocea limitată a Eului 1 și să urmeze instinctele și înţelegerea Eului 2."214. În ultimă instanţă importante sunt identificarea Eului 1 și ascultarea de Eul 2: „Pentru mine, originea Eului 1 nu este atât de importantă pe cât este abilitatea de a-l distinge de vocea adevăratului meu eu. Să asculţi de Eul 2 și să înveţi să ai încredere în îndemnul acestui eu, înnăscut sau natural, constituie o provocare esenţială și continuă a Jocului interior. O relaţie armonioasă cu sinele propriu necesită o conversaţie interioară bazată pe cât mai multă claritate, încredere, alegere."215. 213 Op. cit., p. 67 214 Op. cit., p. 67 215 Op. cit., p.67 Capitolul 11. Jocul interior și performanța 183 Rezistența la schimbare Profesorii adoptă adesea o mentalitate de știutor, bazată pe ceea ce știu despre lucruri, dar au mari probleme în a lucra cu persoana umană. Principalul lucru, propria lor învăţare este dată la o parte.216 Observând o atitudine inflexibilă, elevii nu vor fi mai flexibili și vor refuza și ei să înveţe. Rezistenţa la schimbare în educaţie are la bază și o rezistenţă în faţa demersului brutal comandă – control217, impus în aproape toate activităţile didactice. Profesorul merge cu tema propusă de acasă și comandă tot ce se petrece la clasă. Apoi controlează dacă elevii execută corect comenzile. Jocul exterior este impus de profesor, fără nici un fel de contribuţie a elevului. Acesta este obligat să participe la el, fie că vrea, fie că nu are nici un interes. Din acest motiv angajamentul firesc al elevului este orientat nu pentru a face activitatea, ci pentru a obţine eliberarea de sub control. Sunt elevi care intră în jocul destul de brutal al educaţiei, așa cum se face ea astăzi, dar aceștia sunt numai cei care pot fi suficient de toleranţi pentru că au o stimă sănătoasă de sine destul de ridicată. Situaţia pare fără ieșire. Cum să poţi lucra cu o clasă întreagă, ţinând cont de toate dorinţele elevilor? Aici intervine arta / știinţa profesorului de a descoperi ori chiar a construi nevoia elevilor218 și de a propune activităţi care vin să satisfacă aceste nevoi. Sau ar putea fi nevoie chiar de o altă abordare ori organizare a educaţiei. Gestionarea activităţii eurilor este principala cauză a înaintării prin învăţare sau a blocării ei: „Mediul interior al unei persoane, cel în care se desfășoară, de fapt, activitatea și învăţarea, este cel care determină cea mai importantă diferenţă în capacitatea unei persoane de a accesa și de a exprima potenţialul de care dispune. Când acest mediu interior este dominat de vocea Eului 1 care judecă, hipercontrolează și se îndoiește de sine, mult mai puţin din potenţialul Eului 2 este 216 Op. cit., p. 59: „Oamenii care au responsabilitatea să facă schimbări tind să se scutească pe ei înșiși de nevoia de a face schimbările mai întâi în ei. Schimbarea e ceva ce «noi» le facem «lor». Învăţarea e ceva ce «ei» trebuie să facă." 217 Op.cit., p. 61: „Cei care deţineau o poziţie de autoritate încercau să controleze rezultatele afacerii dând comenzi subordonaţilor și «încurajându-le» supunerea. Acest lucru stârnea rezistenţă, dar și ineficienţă în a face faţă situaţiilor neprevăzute." 218 Se poate vedea capitolul 9 din cartea lui Bruce Wilkinson, Cele 7 legi ale învățării, Editura Logos, Cluj Napoca, 2003 184 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui disponibil să dea randament maxim sau să obţină rezultate."219 Consecinţele unei abordări bazate pe Eul 1 sunt un pericol cu potenţial ridicat și pentru lucrul în echipă220, îl poate face imposibil. Omul participă la dialogul interior, la conversaţiile exterioare, dar la baza lor este un model cultural. Practic este dificil, dacă nu chiar imposibil de a schimba primele două dacă supoziţiile culturale nu sunt identificate și nu favorizează schimbarea. O lucrare, o carte, au în general ca ţintă modificarea mediului cultural propunând tipuri mai bune de interacţiune, ori un anumit tip de dialog interior sau un anumit tip de participare la miracolul vieţii. Figura 1. Cele trei conversații prezente, ce influențează participarea221 În capitolul dedicat dezvoltării competenţei se menţionează aspecte practice legate de depășirea acestor probleme. În capitolele următoare se vor scoate în evidenţă aspecte legate de jocul interpersonal și jocul culturii, respectiv aportul culturii la ameliorarea participării. 219 Tim Gallwey, Jocul interior..., p. 63 220 Op cit., p. 64 „O echipă care poate combina punctele forte ale capacităţilor Eului 2 al membrilor săi poate produce rezultate care întrec de departe ceea ce fiecare individ ar fi putut obţine lucrând separat. În același timp, Eurile 1 combinate ale unei echipe se pot aţâţa unul pe altul în așa măsură încât echipa devine mai puţin eficace decât un membru al său." 221 După Tim Gallwey, Jocul interior.., p. 66 Partea a III-a Ameliorarea interacțiunii, jocul cu ceilalți

Capitolul 12. Analiza interacțiunilor interpersonale În această parte este luată în discuţie interacţiunea între oameni. Lumea emoţiilor și a sentimentelor se naște din interacţiunile cu ceilalţi. Perspectivele din care acestea sunt privite diferă, pornesc de la identităţile asumate în relaţii, stările în care ne poziţionăm în ele, se va trece în revistă relaţia specială Eu-Tu așa cum este ea prezentată de Martin Buber, iar la urmă va fi prezentată o modalitate de comunicare nonviolentă în care adresarea reciprocă se face în limbajul vieţii. Participarea la interacţiuni este subiectul a numeroase studii. Motivele pentru a analiza interacţiunile sunt numeroase, nimeni nu își poate realiza sinele și nu este recunoscut în afara lor, practic fără acestea nu prea „existăm". În ciuda importanţei lor educaţia nu se ocupă în mod deliberat de ameliorarea lor, poate ocazional, la orele de dirigenţie, deși ea se dezvoltă pe fondul interacţiunilor. Din cauza neglijării lor chiar și interacţiunile dintre educat și educator sunt departe de a fi optime, fiecare participant implicându-se după înţelegerea dobândită individual din mediu. Identități inconștiente Ca și în alte aspecte ale vieţii, prezenţa Ego-ului, a Eului 1 în relaţii poate perturba comunicarea: „Ego-ul nostru sau personalitatea condiţionată este compusă din diverse identificări, sau imagini ale sinelui, și se dezvoltă în copilărie ca o formă de autoprotecţie. Ea începe ca o încercare de a acoperi și a compensa pierderea noastră prin fabricarea de calităţi de care avem nevoie, dar care par a nu exista. De exemplu, dacă nu am primit suportul necesar pentru a ne alimenta forţa interioară, am putea încerca să fim puternici prin puterea voinţei: «Voi fi puternic. Nu voi permite ca acest lucru să mă deranjeze, voi depăși acest lucru». Această încercare de a ne face pe noi înșine puternici formează 188 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui o identitate conștientă – o imagine a noastră pe care o promovăm și o apărăm, în scopul de a acoperi un sentiment interior de lipsă. Sub identitatea noastră conștientă este o identitate inconștientă, identificarea noastră cu lipsa, în acest caz, convingerea noastră secretă că nu suntem cu adevărat puternici, ci chiar slabi. Vom construi o identitate conștientă – o faţadă sau un «cover story» – pentru a îndepărta și a ne apăra de această identitate inconștientă, mai dureroasă și mai ameninţătoare."222 Aproape inconștient cerem altora să ne confirme identitatea: „Dorinţa ego-ului într-o relaţie este ca alte persoane să confirme identitatea noastră conștientă. În cazul în care partenerul nostru ne vede la fel de puternici, de exemplu, asta va valida imaginea noastră de persoană puternică și ne va ajuta să scăpăm de convingerea înspăimântătoare că suntem, de fapt, slabi. Deci, speranţa este ca identitatea noastră conștientă să fie confirmată, iar frica este că identitatea noastră inconștientă va fi dezvăluită și expusă în văzul tuturor."223 Jocul în care ne implicăm pentru a obţine ce vrem poate fi adesea destul de sofisticat, dar și foarte dureros: „La Douglas, ori de câte ori partenera lui devenea furioasă, aceasta ameninţa să scoată la iveală identitatea lui inconștientă de copil mic, lipsit de apărare, ascuns în spatele faţadei sale de fiinţă spirituală extrem de evoluată. Apărarea sa era aceea de a-și trata partenera de sus, dispreţuitor. Cu toate acestea, dispreţul său rece a declanșat doar una dintre cele mai dureroase identităţi inconștiente ale ei – aceea de om nedemn de iubire – și asta a intensificat mânia ei și mai mult. Pentru Douglas, a se vedea și a se simţi o pradă a mâniei altor persoane era un adevărat iad. Pentru partenera sa, iadul era să creadă că e văzută și să simtă că este nedemnă de dragoste. Reacţionând faţă de iadurile lor interioare, fiecare dintre ei a declanșat iadul celuilalt, ceea ce a condus la un model de conflicte recurente, care păreau imposibil de rezolvat.224 Conștientizarea răspunsului intern destul de violent la anumite situaţii, permite controlul energiei mobilizate pentru a reacţiona controlat, sau măcar pentru a diminua pierderile: „În cazul în care conflictele dintr-o relaţie nu ne-ar afecta în acest fel – prin expunerea identităţii inconștiente pe care ne-am petrecut toată viaţa încercând să o ascundem – acestea ar apărea, le-am rezolva și ar trece. De exemplu, chiar 222 John Welwood, Dragoste și trezire, p. 49 223 Op. cit., p. 50 224 Op. cit., p. 50 Capitolul 12. Analiza interacțiunilor interpersonale 189 dacă partenera mea și cu mine am fost de multe ori furioși unul pe altul, acest lucru nu a devenit o problemă atâta timp cât ne-am putut mișca cu agilitate printre aceste sentimente. Atunci mânia este doar energie, ca o furtună care trece repede, și acesta ar putea chiar să intensifice pasiunea noastră, poate genera momente haioase, poate atrage atenţia asupra unor chestiuni care trebuie abordate, sau poate energiza comunicarea dintre noi. Dar, de îndată ce furia partenerei mele scoate la iveală una dintre identităţile mele inconștiente, problemele încep să apară. Eu nu mai răspund flexibil la situaţia dată. E ca și cum aș cădea într-o transă, în care eu mă uit la un film vechi ce rulează în mintea mea, în loc să văd și să reacţionez la ceea ce se întâmplă de fapt. Poate că furia ei mă face să mă simt ca un copil neajutorat. în starea mea de transă, e posibil să mă văd ca un băiat rău care este certat de mama lui."225 Identificarea cu imaginile face dureroasă orice acţiune asupra lor, iar reacţia de apărare poate aduce și mai multe probleme. De aceea iertarea este un antidot extrem de puternic. „Această perspectivă asupra mea este atât de dureroasă și de ameninţătoare, încât mă simt obligat să mă îndepărtez de ea. Scot la iveală faţada de apărare: încerc să-i arăt partenerei mele că eu sunt foarte dur, probabil răstindu-mă la ea și făcând-o să se simtă prost. Dar reacţia asta defensivă nu duce nicăieri. Ea mă îndepărtează de mine, prin negarea a ceea ce se petrece în interiorul meu. Și mă îndepărtează și de partenera mea, consolidând sentimentul că sunt rău. Toate acestea – reacţia faţă de partenera mea ca și cum ar fi mama, furia și atitudinea defensivă, pierderea legăturii cu mine însumi și cu ea – declanșează transa în care cad când această identitate veche, inconștientă se activează. Totul se produce în mod automat, fără a fi eu prea conștient de ce se întâmplă."226. Exemplele anterioare arată cât de complex poate deveni răspunsul stereotip, capabil să construiască o identitate prin care se primesc apoi provocările și se răspunde destul de limitat, din cercul trei sau unu de control a energiei. Influența nebănuită a celorlalți Închiderea sau abordarea programată au rolul de a reduce 225 Op. cit., p. 51 226 Op. cit., pp 51-52 190 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui expunerea fiinţei. Principala problemă este că așa cum se desfășoară în mod curent lucrurile chiar persoanele apropiate, părinţii și familia sunt cei care determină involuntar închiderea: „Starea noastră de bază, aceea de deschidere, care adesea este resimţită ca un punct slab al fiinţei noastre, este sursa de iubire și de multe alte calităţi umane esenţiale. Cu toate acestea, ea dă naștere unor dureri intense în copilărie, atunci când nu suntem văzuţi sau preţuiţi. Pentru a reduce sensibilitatea noastră faţă de această durere care ne ameninţă echilibrul, învăţăm să închidem acea deschidere a trupului și minţii noastre. Asta ne oferă o senzaţie de control asupra situaţiei și ne ajută să ne adaptăm și să facem faţă vicisitudinilor circumstanţelor familiale. Copilul este ca o mână deschisă care, treptat, începe să se contracte și să se închidă. Chiar dacă strângerea mâinii într-un pumn poate fi o reacţie potrivită faţă de o ameninţare imediată, este clar că nu ar fi potrivit să mergem prin lume, toată viaţa, cu pumnii strânși. Totuși, asta este exact ceea ce se întâmplă cu psihicul nostru! Prima noastră reacţie la o durere emoţională este să ne chircim, ceea ce nu e o problemă în sine. Dar mai apoi, începem să ne refugiem în această contracţie și să ne identificăm cu ea. Ne simţim mai în siguranţă ca un pumn strâns, decât ca o mână deschisă. Această strângere protectoare se instalează în trupul / mintea noastră ca un set de metode de apărare cronice, rigide, care ne îndepărtează de sentimente și ne reduc capacitatea de a răspunde vieţii liber și deschis."227. Din cauza modului în care ceilalţi acţionează asupra noastră, dar și a rezistenţei noastre la frustrare începem să participăm greșit chiar și la propria noastră fiinţă: „Când suntem tineri, părinţii noștri ne oferă imagini a ceea ce suntem noi în ochii lor. Lipsiţi de propria noastră conștiinţă auto-reflexivă, în mod inevitabil, începem să internalizăm aceste reflecţii, ajungând să ne vedem din perspectiva felului în care ne văd alţii. Acest lucru este asemănător cu a ne uita la noi înșine într-o oglindă și a lua apoi de bună imaginea pe care o vedem, mai degrabă decât experienţa noastră imediată. Imaginea din oglindă ne oferă o perspectivă a felului în care ne văd alţii. Cu toate acestea, pentru că ne obligă să ne raportăm la noi înșine de pe poziţia unui observator extern, ea ne separă de felul în care ne percepem noi înșine ca fiinţe vii. Atunci când ne vedem ca o imagine, ne tratăm ca pe un obiect. Devenim un obiect al gândirii noastre, mai degrabă decât un subiect al experienței noastre. 227 Op. cit., p. 28 Capitolul 12. Analiza interacțiunilor interpersonale 191 Acest lucru ne împiedică să ne cunoaștem într-un mod mai direct."228. Aici se pune într-un fel degetul pe o rană mare și sensibilă. Participarea poate fi între două tipuri extreme, prima este întâlnită atunci când experienţa este socotită doar o anexă a gândirii, a doua este când gândirea este o simplă prezenţă, cu rol de conștientizare pe lângă experienţă. Pe calea de mijloc gândirea are un rol activ în schimbarea, căutarea extinderii spre autentic a experienţei, iar rezultatul experienţei schimbă gândirea. Evoluţia știinţei a urmat acest drum și astfel a fost realizat progresul ei uimitor. Știinţa se aplică unei lumi a obiectelor, mult mai ușor de luat în stăpânire, lucru realizabil printr-un efort colectiv. Deschiderea omului spre natura sa profundă este un efort individual, destul de greu de realizat, mai ales dacă am învăţat deja să ne închidem și să ne protejăm de influenţe, să ne bazăm pe ceea ce știm deja și să evităm cât mai mult învăţarea. Cu cât mediul este mai agresiv, mai intolerant la disciplina impusă de obiceiurile lumii și faţă de manifestările diferite, originale ale oamenilor, cu cât este mai puţin structurat, și lipsit de respect faţă de om, pe care îl liniarizează la o notă, o medie, pe care o găsește definitorie pentru un elev, cu atât șansele omului de a se dezvolta ca persoană sunt mai reduse. Din fericire există deja o cultură a omenirii bogată în sprijinul persoanei, o colecţie de practici centrate pe grijă ce pot fi foarte utile. Unele dintre acestea sunt prezentate de psihoterapeuţi, care fac mari eforturi pentru a reechilibra ca sisteme deschise oamenii a căror sensibilitate ori probleme au condus la dezechilibre mai accentuate. Deschiderea și poziţionarea potrivit naturii profunde este destul de dificil de realizat dinafară, dar, dacă lucrurile sunt abordate cu grijă, din timp, fiecare poate deveni conștient de poziţionarea sa, de modul în care participă la relaţii. În acest fel șansele de a da răspunsuri cât mai bune, de a ameliora efectiv situaţia sunt mai ridicate. Abordarea interacţiunilor cea mai explicită, mai ușor de utilizat este probabil cea propusă de Eric Berne, în Analiza tranzacţională și a jocurilor sociale. Analiza structurală Eric Berne este cel care a propus psihologilor și celor interesaţi 228 Op. cit., p. 53 192 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui de analiza interacţiunilor interumane o analiză pe care el o numește tranzacţională, deoarece pornește de la analiza unei tranzacţii între două persoane. Ea are la bază un model de lucru privind organizarea psihologică a omului, clarificat prealabil sub forma unei analize structurale. Pentru a explica alegerile oamenilor privind conducerea propriilor vieţi el mai propune ca instrument de lucru și scenariul de viaţă. Modelul său are la bază observaţiile de tip fenomenologic ce pot fi acum completate cu o nuanţare din perspectiva funcţionării creierului. Unele noţiuni și aserţiuni pot fi mult mai bine înţelese dacă sunt corelate cu tendinţele naturale ale omului de a se folosi de creierul său. Pentru a face aceste legături trebuie văzute mai întâi stările identificate și dinamica acţiunilor plecând de la ele. În prefaţa cărţii sale Analiza tranzacțională în psihoterapie, apărută în 1961 el ne spune că „această lucrare aduce în discuţie un sistem unificat de psihiatrie individuală și socială", ceea ce este foarte important pentru o persoană care își dorește o analiză dintr-o perspectivă care împacă ireductibilul persoanei cu participarea la interacţiunea supraindividuală. Puterea integratoare a noii abordări depășește spre exemplu, psihanaliza, care nu este decât un caz particular, limitat, al analizei structurale229. Modelul său, elaborat spre sfârșitul anilor `50 ai secolului trecut are la bază recunoașterea a trei stări principale ale eului în care se poate găsi omul atunci când se raportează la ceva sau întreprinde o anumită acţiune. Potrivit acestei analize structurale, Eul cu care noi participăm la ceea ce ne înconjoară are stări stabile, preferinţe fundamentate pe o experienţă și o anumită opţiune de viaţă, care se exprimă în moduri specifice în comportament. „O stare a eului poate fi descrisă din punct de vedere fenomenologic ca un sistem coerent de sentimente conectate cu un subiect dat, din punct de vedere operaţional ca un set coerent de modele comportamentale, iar din punct de vedere pragmatic ca un sistem de sentimente care încurajează un set asociat de modele comportamentale."230 Aceste stări pot fi relativ ușor grupate în trei mari categorii: „Se pare că fiecare individ are la îndemână un repertoriu limitat cu asemenea 229 Eric Berne, Analiza tranzacțională în psihoterapie, Editura Trei, București, 2011, p. 14: „Psihanaliza își găsește cu ușurinţa locul, din punct de vedere metodologic, ca un punct de vedere extrem de specializat al analizei structurale." 230 Op. cit., p. 21 Capitolul 12. Analiza interacțiunilor interpersonale 193 stări de ego, care nu sunt niște roluri, ci niște realităţi psihologice. Repertoriul cuprinde următoarele categorii: 1. Stări de ego care seamănă cu cele ale figurilor părinţilor, 2. Stări de ego care sunt îndreptate în mod autonom către evaluări obiective ale realităţii și 3. Cele care reprezintă relicve străvechi, stări de ego încă active, care s-au consolidat în fragedă copilărie. În limbaj tehnic, acestea sunt denumite: stări de ego exteropsihice, neopsihice și respectiv arheopsihice. În limbaj obișnuit, manifestările lor se numesc Părinte, Adult și Copil, iar acești termeni simpli sunt folosiţi în toate discuţiile, mai puţin în cele foarte formale."231 Prin analogie cu ceea ce fiecare experimentăm, ele sunt relativ ușor de identificat: „Astfel stând lucrurile, în orice moment, fiecare individ dintr-un grup social se va afla într-o stare de ego de Părinte, Adult sau Copil, indivizii putând trece de la o stare de ego la alta cu o dinamică variabilă. Aceste observaţii dau naștere unor anumite formule de diagnostic: «Te comporţi ca un părinte» înseamnă: «În momentul acesta te afli în starea de spirit a unuia dintre părinţii tăi (sau tutori) și reacţionezi întocmai cum ar reacţiona el, cu aceeași postură, aceleași gesturi, același vocabular, aceleași sentimente etc.». «Te comporţi ca un adult» înseamnă: «Tocmai ai făcut o apreciere obiectivă, autonomă a situaţiei și expui felul cum ai gândit sau problemele pe care le observi sau concluziile la care ai ajuns de o manieră care nu provoacă neajunsuri». «Te comporţi ca un copil» înseamnă «Felul și tendinţa reacţiei tale sunt aceleași ca și când ai fi fost copil»"232. Copilul Stările se notează cu litere mari, ca niște nume proprii, spre a nu fi confundate cu substantivele din care provin. „Termenul «de copil» este folosit pentru a descrie Copilul (o stare de ego arhaică), deoarece este mai aproape de biologic și mai inofensiv. De fapt, Copilul este, în multe privinţe, partea cea mai valoroasă a personalităţii și poate contribui la viaţa individului exact ca un copil adevărat: farmec, plăcere și creativitate. ... Astfel, Copilul se manifestă sub două aspecte: Copilul adaptat și Copilul firesc. Copilul adaptat este cel care își schimbă comportamentul sub influenţa Părintelui. El se comportă așa cum ar fi vrut tatăl (sau mama) lui: docil sau precoce, de exemplu. Ori se adaptează 231 Eric Berne, Jocuri pentru adulți,Editura Almatea, București, 2002, p. 17 232 Op. cit., p. 17 270 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui un salt ontologic când este avut în vedere un tip de om cu care cineva urmărește metodic asemănarea, faţă de situaţia în care semenii nu prezintă interes decât ca să se preia de la ei prin copiere modurile eficiente în care se pot îndeplini dorinţele. „Cine nu strânge cu Mine (Fiinţa) risipește" căci nu se construiește pe sine ci în lume. Iar ceea ce este în lume rămâne în lume, chiar dacă temporar trece în administrarea unui om. Dar ceea ce modelează în sine, omul duce cu el oriunde. Copiii urmăresc cu atenţie modelele, le caută în cărţi și filme, motiv pentru care ceea ce văd, ca modele, în perioada copilăriei este foarte important. Primul lor model sunt părinţii, apoi cei care fac jocurile în cultura cu care se hrănesc, căci oricine vrea competenţă. Când începe adolescenţa, pornind de la modelul ori scenariul de viaţă (Berne) ales, tânărul începe să își caute un loc între semeni. Modelul poate fi unul căzut (din demnitatea de fiinţă ce se poate construi pe sine), a cuiva foarte abil în lume, sau unul atent la propria fiinţă și la tot ceea ce face. Revenind la subiectul lucrării, omul poate fi competent numai dacă participă cu responsabilitate, cu grijă, preocuparea, deși poate părea utilă, ea poate distruge sistemul din care omul face parte. Spre exemplu, preocuparea de a vinde poate uza de manipulare. Omul păcălit va trece de vraja momentului care l-a făcut să cumpere, și dacă i s-a făcut un deserviciu – produs de proastă calitate, inutil etc., nu va uita vânzătorul și nici firma pentru care lucrează. Probabil că le va face și antireclamă, dar cu siguranţă la următoarea întâlnire va avea o reacţie de respingere, cu atât mai accentuată cu cât prejudiciul este mai mare. Rezultatul pe termen lung este mult mai dezavantajos decât a fost profitul pe termen scurt deoarece păstrarea unei bune relaţii cu clienţii este esenţială în afaceri. Analizând activităţile culturii, Heidegger a făcut și o prezentare a situaţiei în care se găsește „producţia intelectuală de bază", adică majoritatea scrierilor, și o numește maculatură. Motivul este tocmai faptul că este scrisă dintr-o stare căzută, că are la bază o preocupare pentru a oferi soluţii, pentru a dobândi o poziţie în lume, nu o grijă / atenţie profundă pentru a urmări găsirea și adoptarea hotărârii autentice351. Starea căzută este aceea din lume, în care raportarea nu este 351 Ființă și Timp, p. 246 „Vorbirea reiterată nu se întemeiază în primul rând pe colportaj. Ea se hrănește din ceea ce a cules citind. Înţelegerea medie a cititorului nu va putea niciodată să decidă ce anume este extras de la sursă și dobândit cu trudă și ce anume este doar vorbire reiterată. Mai mult, înţelegerea medie nici nu va voi să facă o asemenea deosebire Capitolul 18. Filosofia 271 proprie, pornind de la un adevăr îndelung căutat și atemporal, ci de la modelele, de la practicile consacrate ale momentului. A scrie despre ce este în lume și a propune lumii abordări pornind de la o raportare la opinia generală, pe care scriitorul vrea să o ajusteze, este tot un demers neautentic. Înlocuirea ordinii din lume cu o altă ordine din lume nu eliberează omul spre putinţa lui autentică de a fi, doar schimbă soluţiile propuse lui într-un lanţ nesfârșit. Lumea poate fi rezultatul culturii din sistemul supraindividual. A ieși din lume nu înseamnă a ieși din legăturile ce sunt în sistem ci de la participarea la ele iresponsabil, pentru a evita ștergerea identităţii. Responsabilitatea pune marca, amprenta identităţii. Grija faţă de propria persoană se poate transmite în sistem ca grijă și pentru ceilalţi participanţi la el. Paradoxul competenţei este că omul nu poate avea grijă de semeni dacă nu are grijă de sine, dar nici grijă de sine dacă nu are grijă de alţii. Raportare la experiența altora Raportarea în demersul său de a găsi buna așezare a fiinţei a fost la filosofii dinainte, dar și la poeţi, scriitori ori la creștinism. El a preluat din acestea ceea ce era cu adevărat util omului pentru viaţă: „Deoarece religiozitatea creștină originară este experienţa factică a vieţii, ea nu necesită, în concepţia tânărului Heidegger, decât să fie «explicitată»."352. Având o corectitudine exemplară faţă de sine, probabil pentru a se detașa de o oarecare autosuficienţă și de universul explicaţiei deja cunoscute, specifice mediului teologic, l-a părăsit353 pentru a se dedica studiului înţelepciunii. Dar el se socotea un teolog creștin care a abordat viaţa practică din perspectiva adevărului: „din facticitatea mea face parte faptul că sunt teolog creștin."354. Practic, având o experienţă temporală restrânsă, o viaţă limitată la și nici nu va avea nevoie de ea, deoarece ea înţelege oricum totul". 352 Otto Poggeler, Drumul gândirii lui Heidegger, București, Editura Humanitas, 1998, p. 35. Menţionăm că Heidegger a consimţit acestor aprecieri deoarece autorul i-a prezentat cartea înainte de publicare. 353 Heidegger a studiat patru semestre teologia, dar s-a transferat la filosofie, după anul II 354 Martin Heidegger, corespondenţă cu Lowith, (1921), apud Sylvain Camilleri, Revista Vox Philosophiae, Volumul I, nr. 1/2009. Această asumare este foarte interesantă, având în vedere concepţia sa privind demarcaţia precisă și neamestecul clar a filosofiei cu teologia. 272 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui o anumită zonă din spaţiu și timp, este imposibil de trăit toate provocările adresate omului. Din acest motiv bagajul cultural al umanităţii este extrem de important. El ne permite să fim cu Socrate în Grecia de acum peste 2000 de ani, cu apostolii acum aproape 2000 de ani, cu învăţaţii evului mediu, cu povestitorii arabi ori cu înţelepciunea extrem orientală etc. Astfel omul poate privi lumea cu mult mai mulţi ochi ai minţii decât dacă ar privi numai prin propria experienţă. Își poate confrunta opiniile cu cele ale celor mai mari învăţaţi din toate timpurile, dacă vrea să se apropie de adevăr. Poate testa pe propria sa piele moduri de a se raporta la lume și la ceilalţi urmărind cu atenţie ceea ce alţii îi propun și punând în practică sfaturile. Putem găsi astfel două tipuri de oameni cu experienţă valoroasă. Unii sunt cei la care Eul 1 și-a epuizat vraja și puterea de seducţie din cauza timpului. Așa se nasc bătrânii înţelepţi, care spun basme semnificative nepoţilor, care au construit o cultură populară curată. A doua categorie este a celor care au înfruntat multe persoane, interogându-le despre adevărul lor, au testat și evaluat multe moduri de a fi propuse, care și-au terminat Eul 1 învingându-l prin înţelepciunea adunată. Aproape toţi eroii basmelor au de dus lupte crâncene până când intră în liniștea sufletească, bogăţie și atemporalitate. Luptele reale nu sunt cu zmeii, ci cu dorinţele Eului 1 care vor să ducă omul oriunde, numai să fie departe de el însuși. Activitatea susţinută, cu implicare responsabilă faţă de calitatea rezultatului, nu o face Eul 1, ci Eul 2. De aceea o cale spre eliberare este dezvoltarea competenţelor. Precum moștenesc eroii în basme obiectele care îi ajută să își împlinească misiunea, tot așa a primit Adamul biblic două lucruri în locul vieţii din Rai – moartea și munca. Nevoia de a iubi o avea dinainte. De ele se poate folosi ca de darurile fermecate din basme pentru a găsi împlinirea sa. Imposibilul autentic laolaltă în lume Sistemul supraindividual se bazează pe interacţiune de aceea va fi abordat și acest subiect pentru a identifica perspectiva propusă de Heidegger. Aceste însemnări, precum și cele ale lui Motru legate de funcţionarea persoanei puteau fi tratate în părţile corespunzătoare din carte legate de prezenţa personală ori interacţiuni, dar am preferat să le punem la cultură deoarece odată intrate în mentalul colectiv devin Capitolul 18. Filosofia 273 și o parte a acesteia, care nu este doar o descriere, ci și o ofertă sau chiar o exigenţă culturală. În această lume descoperim adesea condiţia tragică în care ne găsim: „cel mai adesea el (Dasein-ul) sfârșește în neîmplinire, dacă nu distrus și uzat"355. Acestea deoarece „cotidianitatea vede în Dasein o simplă fiinţare-la-îndemână care intră în sfera preocupării, deci o fiinţare administrată și devenită obiect de calcul. «Viaţa» este o «afacere», indiferent dacă ea își scoate sau nu costurile."356. Cauza desconsiderării omului nu este în afara lumii, trăirea neautentică se naște și este chiar în mijlocul ei, izvorâtă din relaţia cu impersonalul „se": „neautenticitate nu înseamnă câtuși de puţin faptde-a-nu-mai-fi-în-lume, de vreme ce ea constituie tocmai un faptde-a-fi-în-lume privilegiat, unul care este cu desăvârșire acaparat de «lume» și de faptul-de-a-fi-laolaltă cu ceilalţi în perimetrul impersonalului «se»"357. Ieșit din impersonal, hotărât, cu plecare dintr-o stare autentică, nu una căzută, omul nu trebuie să se mai teamă de lume: „Când starea de hotărâre, în pre-mergerea sa, a preluat posibilitatea morţii în putinţa sa de a fi, atunci existenţa autentică a Dasein-ului nu mai poate fi depășită de nimic."358 Ca măsură împotriva „ne-aflării acasă", în starea autentică, apare hotărârea: „această privilegiată și autentică stare de deschidere atestată în Dasein-ul însuși prin conștiinţa sa această proiectare de sine, realizată în deplină discreţie și dispusă să înfrunte angoasa, către faptul-de-a-fi-vinovat cel mai propriu o numim stare de hotărâre."359. Omul atât este fiinţă autentică cât a construit în starea de hotărâre întru moarte. Un privilegiu deosebit i se oferă celui hotărât, în starea de hotărâre poate fi o conștiinţă a celorlalţi: „Faptul că Dasein-ul 355 Martin Heidegger, Ființă și timp..., p. 354. 356 Op. cit., p. 421 357 Op. cit., p. 257 În plus, despre cădere: „În fenomenul căderii este atestat un mod existențial al faptului-de-a-fi-în-lume. Flecăreala îi deschide Dasein-ului fiinţa prin care el se raportează prin înţelegere la lume, la ceilalţi și la el însuși, totuși astfel încît această fiinţă raportată la lume... rămîne într-o plutire lipsită de temei. Curiozitatea deschide tot și toate, totuși astfel încît faptul-de-a-sălășlui-în este peste tot și nicăieri. Ambiguitatea nu ascunde nimic înţelegerii Dasein-ului, dar lucrul se întîmplă numai pentru a menţine faptul-de-a-fi-în-lume în peste tot-și-nicăieri-ul dezrădăcinării." p. 258. 358 Op. cit., p. 448 359 Op. cit., p. 432 274 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui se hotărăște către el însuși îl transpune pe acesta, acum pentru prima oară, în posibilitatea de a-i face pe ceilalţi, care sunt laolaltă cu el, «să fie» în putinţa lor de a fi cea mai proprie, iar pe aceasta o face, în același timp, să se deschidă prin grija devansatoare și eliberatoare pentru ceilalţi. Dasein-ul aflat în starea de hotărâre poate să devină «conștiinţa» celorlalţi."360. Conștiinţă devine astfel prin respect autentic de sine, care cheamă la respectul de sine a celuilalt, atunci când el este slujit cu respect, ca unui Tu. Cheia comuniunii nu poate veni din preocuparea comună, ci numai din calitatea de sine autentic: „un laolaltă autentic ia naștere numai și numai din faptul-de-a-fi-sine autentic pe care îl presupune starea de hotărâre și nicidecum din învoielile echivoce și resentimentare și din fraternizările zgomotoase de la nivelul impersonalului «se» sau din aspiraţiile sale de a întreprinde un lucru sau altul"361. Starea de hotărâre este în vederea atingerii unui scop, pentru descoperirea sensului, iar despre rolul important al acestuia am făcut referiri în prima parte. Neajunsul principal al vieţii în lume, care impune căutarea locului dinafara ei, este că în ea nu poate exista un autentic laolaltă. Locurile în lume sunt de tip fermionic362 (exclusivist), adică nu pot sta doi oameni în aceeași stare / poziţie în echilibru. Cineva trebuie să fie mai tare, să aibă controlul, ori alt tip de ascendent. Cauza acestui lucru stă în aceea că imaginea de sine este prin raportare la exterior. Orice interacţiune este viciată de jocul poziţiei celuilalt – cine domină relaţia, cine ia hotărârile etc., Eul 1 infectează totul cu dorinţele lui de a fi respectat, eventual chiar adulat pentru meritele, frumuseţea, cunoașterea lui. Eul 1 nu știe, nu poate juca în echipă, este obsedat de propria persoană. Eul 2 pare sărac cu duhul, nu știe prea multe deoarece nu construiește un adevărat templu cultural pentru sine cum face Eul 1. Deși adesea îngropat sub agitaţia Eului 1, Eul 2 își cere dreptul la viaţă mai ales prin iubire. Făcut să lucreze în echipă, se desăvârșește în iubire. Din acest motiv, după câteva observaţii suplimentare, vom aborda „filosofia practică" a acestei minunate probleme dată spre rezolvare omului. 360 Op. cit., p. 434 361 Op. cit., p. 434 362 Fermionul este o particulă care se supune principiului de excluziune a lui Pauli, de exemplu electronul, în atom nu pot fi doi cu aceleași numere cuantice Capitolul 18. Filosofia 275 Despre ființă după Heidegger O influenţă majoră asupra filosofiei de după Heidegger o au cu deosebire cei care au mers mai departe pe drumul fenomenologiei, între care mulţi foști studenţi ai lui. Câteva rezultate, descoperiri utile ale filosofiei merită menţionate. Dorinţa filosofiei de a ieși din limitarea proprie se exprimă prin încercarea lui Emmanuel Levinas de a face o punte de legătură cu tradiţia iudaică, pe care o pune înaintea celei filosofice. Astfel este regăsită importanţa semenilor, singurii care scot fiinţa din sine (lucru vital, subliniat foarte bine și de Martin Buber), a responsabilităţii, a revelaţiei, a regăsirii sensului, trecând dincolo de ontologie, dincolo de fiinţă363. „A spune că există altul înseamnă tocmai a spune că cineva stă faţă de mine în alt raport decât necesitatea fiinţială, că e mai presus de esenţă: în diferenţa faţă de fiinţă devine astfel «non-indiferenţă faţă de altul, faţă de Celălalt»."364. Urmărind și o bună întemeiere a propriei fiinţe pe care omul o primește în administrare, se poate pune și problema lucrului împreună cu ceilalţi, a trecerii dincolo de ea. Dacă se mută accentul pe Celălalt ori pe impersonal, tot ce se face, întreaga participare are de suferit. Echilibrul și trăirea în raportul Eu – Tu este foarte important. Eul poate să renunţe la imagini de sine în slujire, dar nu la exigenţa faţă de calitatea slujirii sale, pe care o impune o normă internă – să faci altora ceea ce ai vrea să îţi facă ei ţie, dacă ai fi în locul lor. Altfel foarte ușor se poate ajunge la a impune celuilalt ceva, dincolo de respectul deplin pentru libertatea lui. Importanţa ieșirii din sine nu poate fi contestată, mai mult, nu ne putem recunoaște decât în celălalt: „A realiza realitatea ta și existenţa înseamnă a te regăsi în celălalt: celălalt ne redă pe noi înșine, ne face reali. Existenţa nu se realizează ca fiinţă, ca insistenţă pe sine, ci ca recunoaștere în celălalt."365. Practic, nu numai ce facem, ci și ceea ce spu363 George Remete, Ființă și credință, Vol. 1, Ideea de ființă, Editura Academiei Române, București, 2012, p. 134: „Maximul obţinut de Heidegger este tot ontologie. Or, problema este tocmai depășirea ontologiei: nu numai depășirea fiinţării pentru a obţine fiinţa (cum preconizează Heidegger) ci chiar depășirea fiinţei pentru a obţine sensul existenţei. Existenţa este mai mult decât fiinţa: sensul, rostul și esenţialul existenţei constau tocmai în depășirea fiinţei."364 Op. cit., p. 141 365 Op. cit., p. 141 276 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui nem, „ne leagă": „urma Rostirii... mă obligă iar responsabilitatea faţă de celălalt... mă leagă"366. În istorie nu rămâne doar urma faptelor ci și cea a vorbelor rostite. Puterea cuvântului de a influenţa și lega fiinţa indirect, prin ceea ce spunem altora, este prea puţin recunoscută. Prin turnanta teologică a filosofiei, realizată cu deosebire prin fenomenologia franceză (Marion, Lacoste, Henry), devenim conștienţi ca suntem datori celorlalţi, chiar dacă nu le datorăm nimic: „e de ajuns ca celălalt om să apară în faţa mea și să mă constrângă doar prin prezenţa lui să mărturisesc că-i datorez totul, chiar dacă el nu îmi datorează nimic"367. Recunoașterea importanţei unui sistem supraindividual în care vedem și suntem văzuţi de semeni devine astfel evidentă. Dar nu atât faţa sa mi se impune ci prezenţa celuilalt ca icoană, ipostas al fiinţei deschisă spre relaţie. Nu ni se impune cu aceeași putere un om închis în sine pe cât ne solicită, ne trezește, un om care este deschis și care ne vede fiinţial, de ochii căruia nu ne putem ascunde. Putem crede că nu ne vede nimeni, dar întâlnirea cu oamenii care văd dincolo de aparenţe, care ne percep direct, chiar fără cuvinte, este un prilej de bucurie a întâlnirii dar și o invitaţie la responsabilitate, curăţenie și privire considerativă. Regăsirea acestei curăţenii a vieţii este motivul pentru care și teologii responsabili se întorc cu grijă spre filosofie. Împotriva unor teologi marcaţi de autosuficienţa datorată faptului că ei cred că revelaţia divină este încheiată, și ni s-a dat tot ce ar trebui să știm, se poate preciza că Dumnezeu cere înmulţirea talanţilor și lucrul împreună cu El. Nu El are nevoie de filozofie ci omul, ca să gândească și să lucreze curat. Am citat din cartea pr. prof. dr. George Remete, Ființa și credința, care încearcă să supună atenţiei teologilor și intelectualilor o abordare în care grija pentru demnitatea fiinţei înaintea lui Dumnezeu să nu se piardă din greșita „păstorire" a ei, căci omul este păstorul fiinţei sale. Locașuri călduţe pentru căderea din demnitate pândesc la tot pasul și numai conștientizarea ne permite evitarea lor. Sfântul Ioan Gură de Aur nu insistă în cuvântările și scrierile sale pe credinţa pe care o au oamenii cât pe mai ales pe filosofia lor de viaţă, care include și credinţa. 366 Emmanuel Levinas, Altfel decât a fi sau dincolo de esență, Editura Humanitas, București, 2006, p. 341 367 Apud George Remete, Op. cit., p. 149 Capitolul 18. Filosofia 277 Iubirea de înţelepciune ca subiectul de bază a filosofiei, a fost subliniată de Gadamer. Dacă Heidegger ne-a trezit din uitarea fiinţei, Gadamer, un hermeneut de mare valoare, redescoperă importanţa dialogului – calea întâlnirii cu ceilalţi, a filosofiei practice, a iluminării filosofice împotriva propriului ei dogmatism etc. Din această perspectivă nu există metode privilegiate, abordări geniale ce ar putea fi preluate și de alţii căci „Arta gândirii hermeneutice este arta de a întreba cu privire la ceea ce este avut de fapt în vedere prin ceea ce este gândit și spus."368. Iar atenţia la ceea ce este avut în vedere este tocmai grija, în sensul bun al cuvântului. Grija stă la baza responsabilităţii, iar responsabilitatea la baza întemeierii fiinţei. Închiderea într-un sistem filosofic sau de credinţe suficient sieși este de acum recunoscută ca o eroare ce scoate fiinţa din prezenţă. Grija omului nu se încheie cu identificarea unor abordări corecte ale vieţii (care pot fi apoi copiate) ci ea este și câștigul obţinut. Viaţa este abordată corect prin grija la lucrurile semnificative. Competenţa în acest domeniu constă în recunoașterea lucrurilor semnificative și menţinerea lor în atenţie. Puterea de a extinde grija este una ce se câștigă numai prin efort temeinic. Rolul responsabilităţii este tot mai clar filosofilor, ea ne face oameni, dar nu prin asumarea ei faţă de o normă ci faţă de o persoană: „Semenul mă individuează în responsabilitatea pe care o am faţă de el."369. Competenţa înseamnă responsabilitate, dar nu numai faţă anumite persoane ci faţă de întregul pe care îl formează împreună cu mai mulţi semeni. Exigenţele cresc dar astfel prin ele, se poate ameliora și mai mult persoana. 368 http://www.upm.ro/cercetare/CentreCercetare/DictionarCritica/GADAMER_Hans.pdf 369 Emmanuel Levinas, Moartea și timpul, Editura Biblioteca Apostrof, Cluj, 1996, p.

Capitolul 19. Iubirea – invitația la participare Importanţa iubirii pentru fiecare om în parte este incontestabilă. Este suficient să aruncăm o privire în jur pentru a vedea că mediul cultural îi acordă o importanţă deosebită. O enormă parte a literaturii, încă de la apariţia sa, se leagă de ea, iar mai nou, aproape nu este film în care să nu fie o relaţie ce își caută împlinirea. Nici chiar filmele de acţiune nu se pot lipsi de ingredientul numit iubire, trebuie să fie și o relaţie amoroasă acolo. Unii privesc filmele mai mult pentru a observa și învăţa cum să se implice și ce să facă pentru a avea succes în acest domeniu. Prin ea este denumită de obicei relaţia afectivă cu alte persoane. Departe de a fi o simplă nevoie de interacţiune, iubirea este o chemare ce își întinde prezenţa până la nivelul fizic. Ea este prima chemare către omul deja conștient de sine spre a deveni parte a unui întreg supraindividual, altul decât propria familie. De modul cum gestionează această chemare depinde fericirea și împlinirea sa. În Biblie crearea vieţii sexuate este antidotul singurătăţii omului, singura defecţiune pe care Dumnezeu o găsise creaţiei Sale – lipsea chemarea spre iubire. Astfel oamenii tânjesc la început după iubirea specială a unui semen de celălalt sex, prin care împreună să realizeze o unitate supraindividuală complexă. Dar ea nu se oprește la atât, pe lume vin copiii care au și ei nevoie de iubire. Pentru a avea relaţii puternice într-un grup este nevoie de iubire între membrii acestuia. Să fie oare forme diferite de iubire sau înţelegerea iubirii o face să pară de mai multe feluri? Eu cred că iubirea este relaţionarea curată, cu scop de a dărui și îmbogăţi viaţa celorlalţi, fără interes personal (adică nu ca o nevoie de a compensa o lipsă a persoanei). Chiar și pentru relaţia de cuplu o reducere a ei la eros nu rezolvă ci mai mult complică viaţa împreună dacă lipsește relaţia curată, centrată prin a oferi la maxim și a primi cu mulţumire ce se oferă. Persoana este completă și funcţională chiar și fără iubire, dar numai ea îi deschide poarta spre profunzimile naturii umane. Urmare a ei vedem cu adevărat natura noastră relaţională. 280 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Deși este percepută adesea drept un mijloc prin care este asigurată o nevoie de ordin intern a persoanei, ea este mijlocul sau mai degrabă o dovadă prin care se atestă înscrierea cu succes în relaţii a unei persoane. Înainte de a trata perspectiva religiei asupra ei (chemarea grupului spre iubire), merită făcut efortul de a analiza cum se prezintă ea pentru oameni, ce fel de relaţii, interacţiuni, facilitează, cu ce anume ar putea fi confundată. Sunt oameni care, prin profesia lor, s-au întâlnit toată viaţa cu problemele din jurul iubirii și au tras concluzii interesante cu privire la ea. Înainte să tragem concluzii și să îi dăm un sens cuvântului iubire „după capul nostru" este bine să vedem măcar câteva din părerile lor. Îndrăgostirea Confundată adesea cu iubirea, îndrăgostirea nu este decât o pătrundere temporară într-o relaţie mai profundă, care leagă individualităţile și le scot din singurătate: „Dintre toate concepţiile greșite despre iubire, cea mai puternică și mai răspândită este credinţa că «îndrăgostirea» este iubire sau cel puţin una dintre manifestările iubirii. Este o concepţie greșită plină de forţă, pentru că a te îndrăgosti este o experienţă subiectivă resimţită puternic ca experienţă a iubirii."370. Ajutorul primit spre deschidere este unul care își ia puterea din instinctul de înmulţire. „Nu ne îndrăgostim de prietenii noștri de același sex – în afară de situaţia în care suntem orientaţi spre homosexualitate – deși se poate să ne pese de ei foarte mult. Suntem îndrăgostiţi doar când suntem conștient sau inconștient motivaţi sexual. Cea de-a doua problemă este aceea că experienţa îndrăgostirii este invariabil una temporară. Nu contează de cine ne îndrăgostim, mai devreme sau mai târziu îndrăgostirea se termină dacă relaţia durează îndeajuns de mult. Aceasta nu înseamnă că invariabil încetăm să mai iubim persoana de care ne-am îndrăgostit. Înseamnă însă că sentimentul extatic al iubirii care a caracterizat experienţa îndrăgostirii trece întotdeauna. Luna de miere se sfârșește întotdeauna. Bobocul romantismului se ofilește întotdeauna."371. Detașarea de starea de îndrăgostire ne permite apoi o analiză mai 370 Scott M. Peck, Drumul către tine însuți..., p.75 371 Op. cit., p. 75 Capitolul 19. Iubirea – invitația la participare 281 profundă: „Pentru a înţelege natura fenomenului îndrăgostirii și inevitabilitatea sfârșitului ei este necesar să examinăm natura a ceea ce psihiatrii numesc graniţele eului. Din ceea ce putem deduce din probe indirecte, se pare că nou-născutul nu distinge în primele luni de viaţă între sine și restul universului."372. Părinţii sunt cei care favorizează primele asumări de sine: „Interacţiunea dintre copilul sugar și mamă se crede că reprezintă fundamentul pe care începe să se dezvolte sentimentul identităţii copilului. S-a observat că atunci când interacţiunea dintre copil și mamă este grav perturbată - de exemplu, atunci când nu mai există mamă sau un substitut satisfăcător de mamă sau când din cauza unei boli psihice mamei nu îi pasă sau nu este interesată de copil - sugarul crește ajungând un copil sau un adult al cărui sentiment de identitate este grav deteriorat în multe aspecte fundamentale."373. Cu timpul „ne cunoaștem mărimea și limitele fizice. Aceste limite sunt graniţele noastre. Cunoașterea acestor limite în mintea noastră este ceea ce numim graniţele eului."374. De menţionat că sugarii devin obezi dacă nu sunt îmbrăţișaţi, ajutaţi astfel să descopere limitele corpului lor fizic. Probabil că și în cazul psihicului putem deveni inconștienţi de noi înșine dacă nu participăm la interacţiunile cu alte persoane, la diverse tipuri de „îmbrăţișări", „mângâieri", la jocurile sociale375. Invitaţia participării la supraindividual o primim prin modul neplăcut în care resimţim singurătatea: „mulţi dintre noi resimt singurătatea ca pe ceva dureros și se zbat să scape din spatele zidurilor identităţilor individuale spre o stare în care să poată fi mai uniţi cu lumea din afară. Experienţa îndrăgostirii ne permite o astfel de scăpare – temporară. Esenţa fenomenului îndrăgostirii constă într-un colaps brusc al unei zone a graniţelor eului individual, permiţând cuiva să-și unească identitatea cu cea a unei alte persoane. Brusca eliberare a lui însuși de el însuși, exploziva revărsare spre fiinţa iubită și curmarea dramatică a singurătăţii ce acompaniază acest colaps al graniţelor eului sunt resimţite de cei mai mulţi dintre noi ca extatice. Noi și fiinţa 372 Op. cit., p. 75 373 Op. cit., p. 76 374 Op. cit., p. 76 375 A se vedea subcapitolul dedicat jocurilor sociale. 282 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui iubită suntem unul și același lucru! Singurătatea nu mai există!"376. Deși este în esenţă un act de regresiune, este prima dată când este resimţită această posibilitate de a fi legat strâns cu o altă fiinţă decât cu cele din familie: „În unele aspecte (dar cu siguranţă nu în toate) actul îndrăgostirii este un act de regresiune. Experienţa unirii cu fiinţa iubită este un ecou al timpului când eram uniţi cu mamele noastre. De-a lungul acestei uniri re-experimentăm sentimentul de omnipotenţă la care renunţasem odată cu ieșirea din copilărie. Toate lucrurile par posibile! Uniţi cu fiinţa iubită, simţim că putem cuceri toate obstacolele. Credem că forţa iubirii noastre va face ca forţele opuse să se încline supuse sau să se retragă în întuneric. Toate problemele vor fi depășite. Viitorul va fi luminos. Irealitatea acestor sentimente din perioada în care suntem îndrăgostiţi este în esenţă aceeași cu irealitatea sentimentelor unui copil de doi ani care se simte regele familiei și al lumii, cu puteri nelimitate."377. Problemele vieţii ne aduc însă cu picioarele pe Pământ, indiferent cât de des ne îndrăgostim: „Tot așa cum realitatea intervine în fanteziile de omnipotenţă ale unui copil de doi ani, la fel intervine și în fantastica uniune a cuplului de îndrăgostiţi. Mai devreme sau mai târziu, ca răspuns la problemele vieţii de zi cu zi, individul se afirmă din nou. El vrea să facă sex, ea nu vrea. Ea vrea să meargă la film, el nu vrea. El vrea să depună bani la bancă, ea vrea o mașină de spălat vase. Ea vrea să vorbească despre slujba ei, el vrea să vorbească despre a lui. Ei nu-i plac prietenii lui, lui nu-i plac prietenii ei. Așa că amândoi, fiecare în intimitatea inimii lui, încep să realizeze că nu sunt una cu fiinţa iubită, care de altfel va avea propriile ei dorinţe, gusturi, prejudecăţi și program, diferite de ale altcuiva. Una câte una, gradual sau brusc, graniţele eului își reiau locul"378. Să fie îndrăgostirea doar un mijloc prin care suntem păcăliţi ca să aducem pe lume copii sau o șansă de a învăţa lecţii importante privind relaţiile, de a găsi mijloacele potrivite pentru a ne statornici în ele? Sau poate trambulina care ne aruncă în „capcana" mariajului: „Dacă îndrăgostirea nu este iubire, altceva atunci ce poate fi decât un colaps temporar al limitelor și al graniţelor? Nu știu. Dar specificitatea sexuală a fenomenului mă face să bănuiesc că este vorba despre o 376 Op. cit., p. 78 377 Op. cit., p. 78 378 Op.cit., p. 78 Capitolul 19. Iubirea – invitația la participare 283 componentă instinctuală determinată genetic a comportamentului de împerechere. Cu alte cuvinte, colapsul temporar al graniţelor eului datorat îndrăgostirii reprezintă un răspuns stereotip al fiinţei umane la o configuraţie de impulsuri sexuale interne și stimuli sexuali externi, servind la o creștere a posibilităţii de împerechere și slujind astfel la supravieţuirea speciei. Spus de-a dreptul, îndrăgostirea este un truc prin care genele păcălesc prin diferite mijloace mintea raţională sau o prind în capcana mariajului."379. Evident că răspunsul la întrebarea privind poziţia omului, ca mijloc pentru specie sau ca persoană ce descoperă omul și se descoperă pe sine în cadrul speciei, este dată de fiecare persoană în parte, pentru sine, după cum aceasta se comportă, ce urmărește, când participă la relaţie. Dacă instinctul de înmulţire deţine controlul, celălalt este tratat ca pe un mijloc, nu ca un scop în sine. Acest tratament, în care partenerul este doar donator genetic, nu convine nimănui, persoana nu este valorizată, apreciată pentru ceea ce este în sine, motiv pentru care atracţia bazată pe instinct nu durează. Dacă suntem prezenţi, conștienţi profund de ceea ce se întâmplă, deschiși spre învăţare, putem descoperi „aurul" din spatele relaţiei: „Când te îndrăgostești capeţi o perspectivă asupra aurului pur ce zace în inima umanităţii. În primele faze ale iubirii, calităţile puternice ale fiinţei noastre – deschiderea, pacea, expansivitatea, plăcerea – ies pur și simplu la suprafaţă, nestingherite, cu ajutorul simţului accentuat al prezenţei pe care-l experimentăm cu partenerul nostru. Și asta ne inspiră să ne implicăm și mai mult în această conexiune ce se dezvoltă și care pare a ne oferi atâtea plăceri."380. Nu cred că asupra frumuseţii și a rolului îndrăgostirii trebuie insistat, o mare parte din cultura umanităţii este dedicată valorizării acestei situaţii. Toţi sperăm să putem trece această barieră ce apare după ce instinctul și-a atins obiectivul, unii încearcă să repete experienţa cu alte persoane, alţii se străduiesc să devină tot mai transparenţi pentru relaţia prezentă. Nu este altă provocare directă mai mare în lume: „Dacă starea de îndrăgostire ne oferă o perspectivă asupra naturii noastre adevărate, atunci începerea unei relaţii de durată scoate la iveală toate obstacolele – tot ceea ce ne împiedică să fim prezenţi, să fim reali, să fim noi înșine. Nu știu niciun cuplu care să nu fi suferit această cădere la un moment dat, care să nu fi uitat de prezenţa strălucitoare care i-a atras unul către 379 Op.cit., p. 78 380 John Welwood, Dragoste și trezire, p.21 284 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui celălalt. Dar aceasta nu este o problemă atunci când o înţelegem ca parte integrală a călătoriei unui cuplu către un întreg mai complet, către un tip de iubire mai bogată, mai asezonată."381. Deși pare greu de crezut, poate exista acest tip de iubire, mai deplin trăită decât îndrăgostirea. Astfel ea nu este doar mijlocul care aduce pe lume copiii, ci mai ales acela care încearcă să ne ajute spre a fi noi înșine. Calea relației, îmblânzirea Cei mai mulţi dintre noi intră într-o relaţie „oarecum inconștient – fără a înţelege ce ne așteaptă – provocarea de a crea o conexiune autentică cu o altă persoană ne obligă inevitabil să devenim mai conștienţi, să ne autoexaminăm mai profund și să căpătăm o mai mare determinare, un mai mare curaj și să conștientizăm mai bine felul în care trăim."382. Precum mulţi dintre noi, Anselm, personajul principal al povestirii Iris a lui Herman Hesse, nu recunoaște decât târziu că „atracţia sa romantică are și acel impuls mai profund – de a se conecta la ceea ce este cel mai real în sine"383. Conștientizarea acestui lucru este imperios necesară astăzi omului care vrea să trăiască autentic, să descopere natura sa ca fiinţă relaţională: „Acum, că multe dintre lucrurile tradiţionale care uneau un cuplu au dispărut, relaţiile pot supravieţui acestor timpuri grele numai dacă reflectă și promovează adevărata noastră natură. Aceasta este legătura pe care inima noastră o vrea cu adevărat. Chiar vrei un parteneriat care să reflecte și să promoveze personalitatea ta, concepţiile tale, credinţele tale despre sine – ceea ce crezi tu că ești? Aceasta este o relaţie inconștientă, bazată pe ignorarea și negarea aspectelor sinelui care nu se potrivesc cu imaginea din mintea ta. O relaţie conștientă este una care scoate la suprafaţă ceea ce ești cu adevărat. Ea este dedicată adevărului, nu alergatului după niște imagini iluzorii. A privi relaţia ca pe un vehicul sau ca pe un drum care poate ajuta doi oameni să acceseze calităţile puternice ale adevăratei lor naturi oferă o nouă viziune de care vremurile noastre au mare nevoie."384. 381 Op.cit., p. 22 382 Op.cit., p. 24 383 Op.cit., p. 24 384 Op. cit., p. 23 Capitolul 19. Iubirea – invitația la participare 285 De la a privi astfel lucrurile până la a reuși să urci și să călătorești cu vehiculul relaţiei este o cale destul de anevoioasă în cadrul cultural actual, centrat mai mult pe a te folosi de alţii ca mijloace, fără accent pe respectul cuvenit omului ca scop în sine. Aproape toţi suntem tentaţi să îi tratăm pe ceilalţi ca pe un Acela, nu ca pe un Tu, să îi schimbăm ca să se potrivească nevoilor și dorinţelor noastre. Mai mult, vrem să le impunem altora chiar și ce să creadă despre noi, potrivit identităţii, imaginii pe care noi ne-o construim, sau care ne-ar fi pe plac să o aibă alţii despre noi. Valorea necondiţionată, pe care o are oricine în sine, ca prin potenţialul fiinţei sale, este înlocuită cu valori izvorâte din exigenţe legate de comportamente pe axe puternic polarizate – bine-rău, urât-frumos etc. Altfel spus, odată cu fapta condamnăm definitiv și făptuitorul, ca și cum acesta nu ar fi capabil de schimbare. În această viziune, de condamnare nu scapă nici propria persoană – nu putem ierta pe alţii, nu ne putem ierta nici pe noi. A ierta este o putere ce se exersează și crește în relaţia cu alţi oameni, iar aplicarea ei se face cu aceeași putere și asupra propriei persoane. Chiar dacă la suprafaţă putem avea o abordare aparent nuanţată, la nivel profund judecata se bazează pe aceleași principii. Cum îi judecăm pe alţii, așa ne judecăm de fapt și pe noi. Din aceste motive modul în care participăm la relaţie este strâns legat de modul în care participăm la propria natură. Doar că participarea la relaţii este mult mai ușor de observat și conștientizat, și ea este, probabil singura cale de a vedea cu adevărat ce este în noi. Suntem fiinţe relaţionale și evident că acest lucru nu îl descoperim, nu îl putem înţelege fără participare la relaţii. O interesantă exprimare a procesului de transformare a fiinţei prin relaţie este aceea descrisă în Micul Prinț (Antoine de Saint Exupery), în care principalul lucru pe care acesta îl trăiește și îl descoperă în călătoria sa pe Pământ cu ajutorul vulpii este îmblânzirea. În urma ei înţelege unicitatea, gingășia și frumuseţea florii sale, pe care a lăsat-o să îl aștepte pe planeta sa. Lupta sufletelor, ajutorul unui Tu În ciuda unei culturi romantice încă puternice, răspândită mai ales prin filme, care se străduiește să ne convingă că este suficient să îţi găsești jumătatea, că apoi totul este numai bucurie și satisfacţie, „nu 286 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui ar trebui să romantizăm acest timp de conexiune, imaginându-ne că aceasta va aduce numai miere și lumină. În multe feluri, este mai mult ca și cum am găsi un adversar de temut. Ne-am găsit adversarul pe măsură, cineva care nu ne va lăsa să scăpăm cu nimic din ceea ce este fals sau care ne diminuează fiinţa. În timp ce inima unui cuplu oferă o căldură blândă, hrănitoare, conexiunea sufletelor lor oferă un foc intens, transformator. Acesta se manifestă adesea sub formă de fricţiuni, mai ales în primii ani ai unei relaţii, întrucât partenerii se provoacă reciproc, spunând, de fapt: „De ce ești tu așa de blocat în felul tău de a fi? Vreau să te deschizi, să fii viu, să fii mai prezent, mai flexibil, mai real..."385. Pentru ca o relaţie de cuplu (și nu numai) să evolueze nu există decât o soluţie: munca cu sufletul, din tot sufletul: „Atunci când ne opunem confruntărilor cu partenerul nostru, pentru că ele ne ameninţă starea pe care ego-ul nostru încearcă s-o menţină, lupta sufletelor dintre noi începe. Putem încerca să ne apărăm, raţionalizând comportamentul nostru sau nevalidând observaţiile celuilalt. Asta-l face pe partenerul nostru să strige și mai tare pentru a fi auzit. Și asta, la rândul ei, ne face pe noi să ne săpăm și mai adânc tranșeele. Astfel de conflicte pot escalada și distruge o relaţie, dacă nu ne privim, ambii parteneri, ca pe oportunităţi pentru munca sufletului."386. Într-o relaţie toate părţile sufletului sunt expuse, aparent devenim vulnerabili, ceea ce nu este prea comod pentru o persoană: „Atunci când o parte din mine este de neatins, ceea ce-i spun partenerei mele este că refuz să fiu conștient în acel loc, că refuz să introduc acel aspect în dialogul nostru, să nu se amestece. Asta o face pe ea să simtă că nu avem o legătură necondiţionată, că eu nu pot fi pe deplin prezent pentru ea și că va trebui mereu să fie atentă la semnele de «nu treceţi» și să riște să fie rănită de sârma mea ghimpată."387 Felul de a fi în care suntem blocaţi nu este unul de neschimbat, dar cu cât punem mai mare preţ pe propria persoană, cu atât mai greu va putea trece omul profund din noi prin carcasa protectoare: „Oricând trebuie să tăiem niște părţi din noi, suferim un conflict interior care, inevitabil, va lua forma unui conflict exterior cu cei pe care-i iubim. Dacă am blocat tandreţea, atunci identitatea mea de «tip dur» o va 385 John Welwood, Dragoste și trezire, p. 72,73 386 Op. cit., p. 74 387 Op. cit., p. 73 Capitolul 19. Iubirea – invitația la participare 287 răni pe partenera mea și ea se va lupta cu asta. Dacă îmi neg furia, pot acţiona în moduri pasiv-agresive care să o înfurie. Cu cât sunt mai blocat într-o identitate veche, cu atât mai puţin disponibil sunt."388. Se poate să nu protejăm chiar o identitate, ci numai o mască a noastră: „Adesea, ne opunem confruntărilor cu partenerul pentru că acestea ameninţă să ne strice acoperirea, să expună părţi din noi pe care ne străduim să le ascundem. Dar, dacă ne distruge acoperirea, partenerul ne face o favoare. Pentru că, atâta timp cât ne identificăm cu această acoperire – crezând că suntem acea acoperire – ne vom înstrăina de ceea ce suntem."389. Deschiderea și acceptarea observaţiilor celuilalt ne aduc „pe muchie de cuţit, în acel moment de tranziţie în care vechea identitate începe să se spargă, dar nimic clar nu apare să-i ia locul. Dacă vom fugi înspăimântaţi de această experienţă, s-ar putea să nu descoperim niciodată leul din noi. Numai dacă ne deschidem și ne înfruntăm teama de acest nimic, putem descoperi adevărul: că suntem ceva mult mai puternic și mai real decât oricare dintre identităţile create de noi."390 Poziţionarea integrată, deasupra conflictului, permite întâlnirea cu cele mai profunde părţi ale noastre și schimbarea lor: „Atunci când cineva pe care-l iubim ne atacă faţada, dacă putem vedea asta ca pe o ocazie de muncă a sufletului, și nu ca pe o victorie sau ca pe o înfrângere, creăm un nou context pentru acest conflict. El devine lupta sfântă."391. Ca să stai deschis îţi trebuie curaj, ca să auzi ce ţi se spune îţi trebuie tandreţe, sensibilitate: „Astfel, înmuierea aceasta, lăsatul de la tine și vitejia merg mână în mână. Trungpa spunea: «Descoperirea lipsei fricii vine din lucrul cu moliciunea inimii umane». Altfel, «vitejia este casabilă, la fel ca o cană de porţelan. Dacă o scapi, se va sparge». Această combinaţie de curaj și tandreţe este esenţială pentru o relaţie conștientă. Ea ne permite să auzim lucrurile dificile pe care cei pe care-i iubim trebuie să ni le spună și să învăţam lecţii ale sufletului care să ne ajute să eliberăm leul din noi."392 388 Op. cit., p. 73 389 Op. cit., p. 74 390 Op. cit., p. 75 391 Op. cit., p. 75 392 Op. cit., p. 79 Capitolul 19. Iubirea – invitația la participare 289 participa la relaţie. Sub căldura ei poate crește o relaţie de iubire. Merită menţionate aici și modalităţile prin care lupta sfântă poate fi evitată. Cea mai răspândită cale este un fel de armistiţiu pe termen lung în care sunt evitate confruntările. Tacit partenerii sunt de acord că pe celălalt îl doare orice confruntare în anumite zone, de aceea evită să facă orice referire la domeniul respectiv. Altfel spus, stabilesc împreună care sunt zonele în care este permisă exprimarea critică și în care nu. Dacă este „atacată" o zonă nepermisă repercusiunile pot fi majore și pot merge până la despărţire. La acest tip de înţelegere se poate ajunge destul de ușor, cu deosebire astăzi, când căsătoriile sunt tot mai mult însoţiri pentru binele ce rezultă din viaţa în comun. Când apare și ceea ce noi numim rău, dar este de fapt o întâlnire a individualităţilor și o ciocnire a măștilor, mulţi abandonează călătoria în doi pentru că nu vor să-și distrugă carapacea cu multe învelișuri pe care și-au construit-o. Nimeni nu poate fi cu carapace în relaţiile cu unii oameni și fără în relaţiile cu alţii, cu cei apropiaţi. Cine crede că poate să tot îmbrace și să dezbrace aceste învelișuri de protecţie se înșeală. Ele nu pot fi păstrate decât prin legături organice, care dacă nu sunt îndepărtate vor afecta orice comportament, și orice participare a acelei persoane. O relaţie te obligă să fii treaz și prezent, sensibil, curajos ca să poţi ataca blocajele, dar și erou care poate să moară și să renască „gol" sau să cedeze, să distrugă părţile care îl împiedică să participe plenar. Este mult mai ușor să trăiești pe pilot automat, în baza unor obiceiuri respectate de cei din jur, dar în care nu poţi să fii decât singur, dacă nu sunt stabilite și nu se desfășoară împreună cu ei. Astfel, vedem adesea că, decât să petreacă timp pentru zidire împreună cu familia, bărbaţii au de văzut meciuri, de ieșit cu prietenii la bere și la distracţie, femeile au sesiuni de shopping și alte preocupări. Se întâlnesc cât mai puţin și atunci cu program precis, fără libertate și confruntare. Sigur, din evitarea lucrului cu sinele profund nu are de pierdut decât cel care evită. Nivelul satisfacţiei trăirii nu poate fi mai ridicat decât nivelul responsabilităţii asumate. Bucuriile, fericirea vin la nivelul și din domeniul în care lucrează responsabilitatea noastră. Dacă suntem responsabili numai la slujbă, aici vom avea bucurie, dacă suntem responsabili și acasă și aici vom avea împlinire. Din fericire nu trăim ca să muncim, ea este numai mijlocul prin care putem să creștem și să ne asigurăm cele necesare. Cine crede că trebuie să facă efort numai Capitolul 19. Iubirea – invitația la participare 291 bază al acestei educaţii este satisfacerea celei mai importante nevoi a copilului, aceea de iubire (considerând că nevoile de bază – adăpost, hrană, siguranţă, sunt satisfăcute). Cât timp se simte iubit un copil are curajul să fie el însuși și să progreseze. Din păcate sarcina părinţilor devine tot mai grea: „Ca părinţi care doresc să aibă copii responsabili, cu un caracter solid, așa cum se cuvine la acest început de secol, vă daţi seama de amploarea misiunii care vă revine. În general, nu vă puteţi baza pe școli, pe vecini sau pe comunităţi care să vă ajute în mod semnificativ. Adesea, nu puteţi avea încredere nici în propriile rude sau în biserică pentru a reîntări ceea ce îi învăţaţi și le daţi ca model copiilor acasă. Și categoric că nu puteţi avea încredere în mijloacele de informare de masă având în vedere mesajele pe care se bazează."396 Pentru a educa bine copii putem exersa o participare cu grijă la viaţa lor. Acest lucru ne ajută în dezvoltarea propriilor competenţe, deoarece fără participare cu grijă nu există competenţă. Pe scurt, iată care ar fi lucrurile de care trebuie să avem grijă: „Exprimarea consecventă a iubirii trebuie să capete o formă precisă, care să se adapteze vârstei și nivelului de dezvoltare a personalităţii copilului vostru. Această exprimare care stă la baza unei educaţii eficiente constă în patru pietre de temelie: • Satisfacerea nevoilor emoţionale și de iubire ale copilului vostru; • Asigurarea unei pregătiri pline de iubire, dar și formarea unei discipline a copilului; • Asigurarea unei protecţii fizice și emoţionale pentru copil; • Explicarea și exemplificarea controlului mâniei pentru copil. Pe măsură ce veţi încerca să satisfaceţi aceste nevoi ale copiilor încă de când sânt foarte mici – indiferent că au 2 sau 10 sau 12 ani – trebuie să fiţi permanent cu ochii pe scopul final. Obiectivul absolut este educarea copiilor în așa fel încât să fie pregătiţi pentru a duce o existenţă responsabilă, fericită și plină de reușite. Asta înseamnă că veţi anticipa niște situaţii precise pentru copiii voștri, având în vedere că ei nu o pot face singuri."397 Anticiparea situaţiilor pare a fi și modul preferat de învăţare a copiilor. Jocurile lor, liber alese, constau adesea în adoptarea unor roluri specifice vieţii adulte. 396 Op. cit., p. 12 397 Op. cit., p. 15 292 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Importanţa încrederii în ei este foarte mare, doar astfel se trece de la comandă, supunere la responsabilitate. Ca să anticipăm importanţa și din perspectiva culturală, însăși actul întemeietor al creștinismului este un act de încredere. Iisus a avut încredere în oameni, că sunt, dacă doresc, persoane capabile să își realizeze sinele dacă li se dezvăluie calea smereniei, a iertării și a prieteniei, altfel nu ar fi primit renunţarea la viaţa Sa: „Dacă le veţi furniza copiilor ceea ce au nevoie cu adevărat în cele patru direcţii amintite, veţi putea ca treptat să le daţi mână liberă, bazându-vă pe o încredere justificată că pot lua singuri hotărârile cele mai înţelepte și care îi vor ajuta să aibă o viaţă de adult fericită și foarte productivă."398. Privind din această perspectivă, putem spune că un părinte competent este cel care are în vedere aceste lucruri, inclusiv atitudinea proactivă menţionată și acţionează în așa fel încât să menţină evoluţia copilului într-o mișcare ascendentă. În ciuda faptului că toţi părinţii își iubesc copiii, „puţini copii se simt cu adevărat iubiţi și îndrăgiţi de părinţi sau de altcineva. Acesta este un factor extrem de important în a explica de ce copiii trec prin diverse crize personale în perioada adolescenţei. Și totuși, cum e posibil, mai ales când majoritatea părinţilor au impresia că-și iubesc profund copiii?"399. Problema pare să fie că îi iubim în felul nostru, și ne exprimăm prea puţin convingător în acest sens: „În toate relaţiile interumane faptele sunt mai grăitoare decât vorbele. Iubirea și afecţiunea faţă de copii trebuie demonstrate și nu doar afirmate sau presupuse. Există două motive în acest sens. Mai întâi, cu toţii ne întrebăm dacă putem să ne încredem în vorbe care nu sânt întărite de fapte corespunzătoare. Acest lucru este valabil la orice vârstă, fie că este de 8 sau 38 de ani, deși adulţii discern mai bine când este vorba de o formă de iubire, chiar dacă mesajele nu sânt chiar explicite. Cel de-al doilea motiv pentru care iubirea trebuie demonstrată este în legătură directă cu nevoile copiilor în creștere ... Un sentiment profund în sufletul nostru la adresa copiilor nu este suficient. Așa cum este insuficient și să le spunem copiilor că îi iubim. Pentru ca iubirea noastră să ajungă la ei, trebuie să îi iubim pe înţelesul lor, să ne manifestăm afecţiunea clar și practic."400. 398 Op. cit., p. 16 399 Op. cit., p. 41 400 Op. cit., pp. 41-42 Capitolul 19. Iubirea – invitația la participare 293 În primul rând copilul va imita comportamentele, modul de a fi a celor din familie. Nu poţi spera la un control și o responsabilitate la copil mai mare decât o au părinţii: „Cea mai importantă relaţie în familie este cea conjugală. Atât calitatea legăturii dintre părinte-copil cât și cea a siguranţei pe care o simte copilul depind în mare măsură de calitatea legăturii conjugale. De aceea este important să se vină în ajutorul unui soţ și al unei soţii spre a avea o bună relaţie înainte de a încerca să rezolve problemele de educaţie ale copilului lor."401. Intenţiile noastre cu copilul ne pot determina să adoptăm un comportament directiv, în care copilul este trecut pe locul doi. Singurul antidot la această tendinţă foarte subtilă și manipulatoare este iubirea necondiţionată. Mai mult, „Doar iubirea necondiţionată poate asigura ferirea copilului de crizele de mânie infantilă, de resentimente, de sentimentul de vinovăţie, de depresii, de neliniști și de nesiguranţă. Pentru că doar iubirea necondiţionată pune pe primul loc nevoile copilului."402. Dacă ar fi să încercăm să o definim, „iubire necondiţionată înseamnă să iubești un copil indiferent ce ar fi. Indiferent care ar fi capacităţile sale, avantajele, aspectul sau trăsăturile de caracter. Indiferent de cine vă amintește copilul. Indiferent de ce îl înconjoară. Indiferent de ce așteptaţi de la el și, cel mai greu, indiferent cum se comportă, indiferent cum reacţionează. Evident, asta nu înseamnă că întotdeauna veţi aproba comportamentul lui. Înseamnă doar că îl veţi iubi întotdeauna, chiar și când îi veţi detesta comportamentul."403. Asemenea exigenţe sunt dificil de împlinit: „ca părinţi nu putem să reușim întru totul asta, dar ne putem iubi copiii în majoritatea cazurilor. Cu cât ne apropiem mai tare de acest ideal, cu atât vom fi niște părinţi mai buni."404. Deoarece mi se pare util, mai menţionez ce au avut în vedere Ross și soţia sa Pat când a fost vorba de copiii lor. Este evident o abordate de tip „te iubesc pentru ceea ce ești, nu pentru că faci ce îţi cer eu" care respectă și susţine fiinţa fără a cere altceva decât un dialog deschis și onest. „S-ar putea să vi se pară util să nu uitaţi lucrurile pe care Pat și cu mine le-am avut mereu în gând când a fost vorba de copiii noștri: 401 Op. cit., p. 42 402 Op. cit., p. 43 403 Op. cit., pp. 44-45 404 Op. cit., p. 45 294 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui • Sunt și ei copii. • Se poartă ca niște copii. • În mare parte comportarea copilărească este nesuferită. • Dacă eu, ca părinte, îmi îndeplinesc rolul și îi iubesc în ciuda comportamentului lor infantil, vor fi capabili să se maturizeze și să renunţe la acest mod de a se purta. • Dacă îi iubesc doar când îmi fac pe plac (iubire condiţionată) și îmi exprim iubirea faţă de ei doar în asemenea momente, nu se vor simţi iubiţi cu adevărat. În schimb, aceasta îi va face să aibă un sentiment de nesiguranţă, le voi distruge părerea bună despre sine și practic îi voi împiedica să ajungă să preia controlul asupra propriei lor persoane și să se maturizeze comportamental. De aceea, comportamentul lor și dezvoltarea lor în acest sens intră în atribuţiile mele, dar și în ale lor. • Dacă îi voi iubi necondiţionat, vor avea o părere mai bună despre ei și se vor simţi bine în pielea lor. Atunci vor fi capabili să își stăpânească neliniștile și pe parcurs și comportamentul, pe măsură ce vor deveni adulţi. • Dacă îi voi iubi doar când vor corespunde exigenţelor mele sau așteptărilor mele, se vor simţi incapabili. Vor considera că este inutil să se mai străduiască, pentru că niciodată nu va fi de ajuns. Nesiguranţa și neliniștea vor pune stăpânire pe ei și vor deveni un permanent handicap în dezvoltarea lor emoţională și comportamentală. De-a lungul tuturor acestor ani în care m-am străduit să fiu un bun părinte de dragul meu și de dragul fiilor și fiicei mele, m-am rugat ca iubirea faţă de copiii mei să fie cât se poate de necondiţionată. Viitorul copiilor mei depindea de această temelie solidă. Același lucru este valabil și pentru viitorul copiilor voștri."405. În sprijinul suportului afectiv și emoţional se pot spune și multe alte lucruri. Spre exemplu, este nerecomandat să oferi iubirea ca pedeapsă și ca recompensă deoarece nu oferim iubirea pentru un anume lucru ci pentru a dărui unei persoane care merită să primească daruri de la noi. Mai multe despre iubire și dăruire în secţiunea următoare. Cu ea ieșim și din universul familiei ca să vedem cum putem participa și la alte relaţii cu deschidere, sensibilitate și curaj. 405 Op. cit., pp. 46-47 295 Capitolul 20. Religia Rostul religiei Legăturile omului cu Dumnezeu, cu natura sa profundă și cu ceilalţi constituie principala temă a religiei, de aceea se și numește re-ligio, adică reconectarea într-un întreg a oamenilor, refacerea ori construirea legăturilor din ei și între ei. În fapt, religiile susţin că oferă omului mântuirea, unele chiar că au grijă ca omul să se menţină în relaţii de tip Eu-Tu406. Omul se validează numai în acest raport cu un alt om, de aceea principala sa grijă este să păstreze relaţiile pozitive și să ajute și pe alţii să evolueze. În această abordare partenerul sau coparticipanţii la relaţie nu sunt priviţi ca mijloace, ci ca scopuri în sine. Există și orientări religioase care tratează un om ca pe un mijloc, de exemplu unele ramuri ale tantrismului propun eliberarea bărbatului folosindu-se de femeie. Nu se poate generaliza (sunt și religii fără un Dumnezeu personal), dar, în principiu, religia oferă ajutor omului pentru a participa plenar la propria sa natură prin restaurarea ei cu ajutorul divinităţii. Multe dintre religii ori confesiuni sunt promovate de oameni care ei înșiși nu au atins pragul individualizării și nu fac altceva decât să transmită mai departe meme cu efect contrar. Analizând mai detașat lucrurile, dincolo de manifestările particulare, observăm că dualismul undă/corpuscul, destul de greu de înţeles și când analizăm o microparticulă, este prezent la nivel personal prin unicitate și la nivel supraindividual prin faptul că o unicitate nu are 406 Christos Yannaras are o lucrare importantă, Contra religiei, în care condamnă religia. Spune multe lucruri corecte, dar analiza asupra ei este una dintr-o perspectivă prea particulară, centrată pe judecata ce elimină nu pe înţelegerea ce valorifică ce este bun. Specific creștinismului al cărui spirit îl respect, nu este judecata, ci integrarea, de aceea voi adopta o altă abordare a subiectului. 296 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui valoare decât într-un mediu în care ea poate fi implicată și văzută. O persoană izolată nu se poate nici măcar cunoaște pe sine, nu își poate vedea unicitatea și frumuseţea decât în mijlocul semenilor. Unic omul poate să fie numai între fiinţe ca și el, altfel este singur, nu unic. Paradoxal este că omul nu este unic fără ceilalţi, dar nici ceilalţi nu se pot lipsi de modul lui unic de a fi, căci numai în el se pot vedea anumite caracteristici ale lor. Participarea la întregul supraindividual cu păstrarea unicităţii este provocarea majoră adresată omului. El este simultan participant la propria natură, personală și indivizibilă, dar și la un grup de oameni, chiar la condiţia umană în ultimă instanţă, care este o realitate ireductibilă la individual. Provocarea majoră pentru religie este să găsească acea poziţie, acel mod de a fi, care nu doar că nu nesocotește nici una dintre cele două realităţi, ci chiar găsește și propune o soluţie stabilă de convieţuire armonioasă a lor. Mai mult, ea poate să gireze și o poziţionare faţă de timp, cum ar trebui trăit prezentul fără a rata atemporalul și cum ar trebui trăit atemporal fără a rata prezentul. În decursul istoriei s-au înregistrat numeroase tentative de a propune soluţii. Fiecare soluţie are o poziţie destul de ușor de identificat pe axele personal – supraindividual, prezent – atemporal. Spre exemplu, tentativa de a spune adevărul complet, necunoscut până atunci, de a explica totul, de la funcţionarea universului până la salvarea omului, cu detalii despre reîncarnări, memorie universală etc. nu este decât rezultatul unei poziţionări care pune accentul pe un fel de știinţă perfectă supraindividuală căreia trebuie să ne conformăm, dar în care unicitatea omului a fost deja pierdută. Explicaţia ratează prezentul prin aruncare în atemporal, ratează persoana tratând toţi oamenii din aceeași perspectivă. Nimeni nu îi poate spune omului cine este, care sunt calităţile lui unice și irepetabile, nu poate simţi și trăi în locul lui. O explicaţie este o încercare de substituire a fiinţei unice din om cu fiinţa celui ce propune soluţia. Omul care acceptă indicaţiile nu mai merge pe calea lui, ci pe cea descoperită și propusă de celălalt. Undeva, mai devreme sau mai târziu va trebui să revină la unicitatea sa, de care nu poate scăpa, dar de care s-a îndepărtat. O altă cale destul de răspândită oferă omului soluţia stingerii în absolut sau identificarea cu el. „Eu sunt Dumnezeu" spune fiecare adept, astfel că până la urmă toţi „sunt una", dar unicul din fiecare a pierit definitiv. Evident că aici sunt pierdute unicitatea și prezentul, și 298 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui de la care se face. La nivelul cunoașterii comune el este ceva reprobabil, o eroare de comportament condamnabilă care atrage îndepărtarea de păcătos, cu excepţia cazului patologic în care acesta exercită o atracţie fascinantă, din spirit de nesupunere la norme. Pe măsură ce persoanele care își dau cu părerea au cercetat mai bine lucrurile, ideea despre păcat se schimbă. El devine doar o faptă care este săvârșită mai mult din ignoranţă cu privire la consecinţele negative pe care le determină asupra omului. Dar deoarece omul își poate revizui comportamentul, el nu este judecat și condamnat, ci cel mult avertizat. Păcatul nu i-a anulat natura curată, ci a adăugat doar un plus de greutate la viaţa sa. De la interpretarea prin raportarea la norma externă se trece la interpretarea faptelor pe baza consecinţelor asupra persoanei, relaţiilor sale ori a grupului și societăţii din care face parte. Din acest moment suntem pe domeniul în care este posibilă nu doar iertarea și menţinerea comuniunii cu cel afectat, ci și restaurarea fiinţei sale la o stare în care păcatul e depășit. Mai interesantă este etimologia termenului, care ne duce cu gândul la spirit de turmă din latină, pec+cato. Aceasta ar putea dezvălui principala cauză a păcatului, imitarea altora prin neglijarea propriului, implicarea în acţiune fără asumarea responsabilităţii pentru ea. Fiinţa își pierde integralitatea și alunecă într-o stare căzută, sub influenţa unui impersonal dictator și iresponsabil. Heidegger a prezentat câteva deprinderi legate de starea căzută, de o abordare din perspectiva impersonalului: flecăreala, curiozitatea și ambiguitatea. Curiozitatea nu trebuie confundată cu pornirea ce stă la baza unui interes orientat, urmărit cu tenacitate, ea este doar o atașare temporară de un subiect, pentru a fi cât de cât informat asupra lui. Timpul este pierdut aici pentru că nu sunt aprofundate și bine înţelese lucrurile. Flecăreala descrie interacţiunile neautentice, limitate la jocuri sociale neproductive, neimplicare și „omorâre în grup a timpului". Ambiguitatea se referă la cultura adunată la nivel public urmare a primelor două preocupări: „Această ambiguitate îi procură întotdeauna curiozităţii ceea ce ea caută, iar flecărelii îi dă iluzia că totul se decide la nivelul ei."408 Privind mai îndeaproape lucrurile putem deosebi câteva surse pentru „păcate" mai rar menţionate. 408 Martin Heidegger, Ființă și timp..., p. 178 Capitolul 20. Religia 299 Căderi din perspectiva Eurilor Privind oarecum din interior, principalul nostru adversar în realizarea comuniunii este lucrarea Eului 1 care construiește o părere de sine, numită cel mai adesea ego. Cu ea ne identificăm și cu ea construim. A fi morţi pentru lume, cum propune creștinismul înseamnă a nu mai lucra cu acest ego, care este interfaţa omului cu lumea. Dacă nu îi mai pasă de părerea lumii despre el și încetează a trăi prin Eul 1, Eul 2, adică cel ce este omul cu adevărat poate să participe la relaţii autentice și astfel să crească. Separarea de semeni datorită comparațiilor „Tiranul" numit ego se instalează odată cu comparaţiile, cu nevoia omului de a se hrăni ca individ, nu ca persoană, cum spunea M. Buber. Fiecare are deprinderi, abilităţi în anumite domenii mai bune ca alţii. Observă acest lucru și ţine minte, alimentând stima de sine cu o idee de valoare despre sine. Cu cât darurile din naștere sunt mai numeroase, inteligenţa, frumuseţea, vocea ori un talent deosebit, cu atât ideea propriei valori este mai ridicată. Și ca orice alt bun, talentele pot fi întrebuinţate corect sau greșit. Pe baza lor te poţi apropia de semeni ca să le faci viaţa mai frumoasă sau te poţi separa de ei, socotindu-i nevrednici și mediocri. Cât este copil omul nu se simte ofensat dacă îi spui că nu știe ceva, nu se supără și de aceea nici nu are nevoie să ierte, pentru că eul său nu a fost, nu se simte rănit. Dacă lumea intervine și îl face să se simtă special, vedetă și deosebit, începe procesul de separare la o vârstă mai fragedă. Când merge la școală percepţia începe să se schimbe. Adulţii, reprezentanţi mandataţi ai societăţii, fac să colapseze calităţile, cele academice contează mai mult și impun o ierarhie. Copilului i se retează dorinţa naturală de a învăţa prin aprofundarea subiectelor de interes deoarece trebuie să înveţe ce i se cere. Nu se hrănește cu ceea ce mintea lui are nevoie pentru a clarifica lucrurile, ci cu ceea ce i se dă. Impactul este copleșitor, sistemul de adaptare, dar și cel de protecţie intră în lucru. Copilul se închide, devine selectiv și judecă pe colegii lui privindu-i prin ochii învăţătorului, modelul său. Analizând din perspectivă biblică, putem spune că prima separare majoră a avut loc în rai și este cea pe care a făcut-o Adam. Oamenii 300 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui nu văd adevărata putere pe care Dumnezeu a pus-o în ei pentru că de bună voie au ales altceva. După ce a creat și omul, Dumnezeu a văzut o singură problemă în toată creaţia, că nu este bine omului să fie singur. I-a făcut un ajutor și l-a pus în rai. Aici el ar fi putut să trăiască nemuritor mult și bine, cu Dumnezeu. Ispita pe care omul a primit-o în oferta unuia care, din invidie, nu-i prea dorea binele, a fost de a fi ca Dumnezeu. Între cele două poziţii, cu sau ca Dumnezeu, omul a crezut că poate fi ca Dumnezeu. Eroare gravă, căci nici ajutat nu te poţi investi cu atributele Creatorului. Omul nu poate fi ceea ce ar vrea să fie prin simplul fapt că își dorește acest lucru. Din păcate și astăzi cei mai mulţi dintre oameni aleg să fie ca Dumnezeu, încercând aducerea atributelor acestuia în persoana lor spre a fi deosebiţi în lume. Unii vor să fie înţelepţi, alţii puternici, alţii creatori, alţii frumoși etc., intrând astfel chiar în concurenţă și suferind din invidie că sunt și unii mai bine poziţionaţi decât ei. Strâng cu lumea, vor locuri cât mai alese în ordinea ei. Nu mai strâng cu Dumnezeu, cred că se descurcă și singuri, în baza propriilor talente și a efortului personal. Durerea trăită este una individuală, a nemulţumirii cu rezultatele obţinute, faţă de obtuzitatea lumii care nu le recunoaște talentul, rezultatele și importanţa muncii etc. Ea se manifestă printr-o sete nepotolită de afirmare a valorii personale și o bătălie neîncetată pentru recunoașterea ei. Omul pare astfel să găsească un sens vieţii, dar acesta este chinuitor și nu aduce acea pace lăuntrică, ci o sete neostoită de mai mult. Dar oricât ar face, în lume nu poate fi niciodată mulţumit pentru că lumea, așa cum o vedem în mod obișnuit, nu are în ea ceea ce omul caută. Prin însăși construcţia ei, întemeindu-se pe o raportare căzută – invidioasă la alţii, având ca sursă a imaginii de sine numărul celor depășiţi în calităţi ori posesiuni, nu are cum să funcţioneze pentru că nu toţi pot fi primii, nici măcar într-un domeniu, cu atât mai puţin în toate. Chiar și cel mai bogat om nu poate fi fericit căci alţii îl întrec în înţelepciune, alţii în frumuseţe, și cu siguranţă, aproape toţi îl întrec în bunătate. Într-o lume în care omul este caracterizat folosind gradele de comparaţie ale adjectivelor pe o scară între două antonime, orice poziţionare are limite, iar orice aspirant va fi nemulţumit. Cu siguranţă că un Dumnezeu iubitor nu asta a vrut pentru om, o stare de veșnică nemulţumire. Omul a ales de bună voie aceasta Capitolul 20. Religia 301 când nu a avut grijă și a căzut în capcana comparaţiei. Pentru tot ce se întâmplă rău în lume, aceasta este probabil singura cauză. Făcând comparaţii omul (singur ori cu grupul) găsește lucruri, atribute în care se vede mai mic decât ceilalţi și tinde apoi să se urce mai sus ca ei. Resortul ascuns al mișcărilor devine atunci nevoia de schimbare a poziţiei pe această hartă. Imagine contaminată, întemeierea pe realizări Cât este copil omul ţine la jucării și nu vrea să le împartă deoarece le consideră ca prelungiri ale sale. Sentimentul posesiei este de natură organică, misterul jucăriei nu a fost epuizat, de aceea nu poate fi dată. Poate avea o plăcere estetico-funcţională pentru jucăriile altora de aceea le dorește. Sunt mijloace prin care poate pătrunde în realitate sau în lumea tehnicii, dar nu au valoare ca bunuri în sine. Cu timpul relaţia se schimbă, prin bunurile posedate unii adulţi își hrănesc imaginea de sine. Cu cât are mai multe bunuri și mai deosebite, mai noi și mai scumpe, cu atât se crede mai grozav. Copiii nu sunt atât de lipsiţi de inspiraţie încât să facă din bunuri sau rezultate o parte a imaginii de sine, dar cu timpul, obiceiurile sociale și apucăturile adulţilor îi molipsesc. Chiar dacă intră în acest joc, undeva în profunzimea fiinţei umane distincţia între sinele propriu și imaginea construită pe surse exterioare rămâne clară. Probabil nici un om nu scapă de ispita de a avea, de a se asigura material și de a copleși pe alţii prin opulenţă, chiar și Domnul Iisus Hristos a fost ispitit, dar a recunoscut relativitatea și limitele unei astfel de asigurări prin ale lumii. Realizările pot fi, în mare, de natură materială – exprimate prin dobândirea de bunuri materiale, de natură intelectuală – exprimate prin rezultate deosebite din domeniile culturii, știinţei, artei sau de natură socială – exprimate prin poziţiile relative faţă de semeni câștigate prin, sport, politică etc. Cu fiecare dintre ele autorul se poate simţi grozav în grupurile care le apreciază. Un artist preţuit de ceilalţi artiști, dar sărac și dedicat artei sale, poate fi dispreţuit de un bogat, pentru care succesul se vede în garaj, dimensiune și dotări vilă etc. Reciproca este și ea valabilă. Și totuși, în ciuda relativităţii lor, ele sunt considerate de mulţi adulţi marca proprie și sursa unei bune imagini despre sine, iar orice recunoaștere a calităţilor care le fac posibile este un bun masaj pentru ego. 302 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Căderi în grup O descriere pertinentă a prezenţei și manifestărilor legate de aspectele acestei duble determinări la nivelul spiritual și o prezentare a căderilor posibile chiar în biserici este realizată de Mircea Vulcănescu409. Potrivit acestuia, aservirea omului organizaţiei Bisericii, sub cezaro-papismul pontifical trebuia să conducă la Reformă deoarece nevoia de participare autonomă a fiinţei a fost neglijată. Și în Biserica zilelor noastre s-a căzut din ascultare firească faţă de unul mai experimentat într-un domeniu la subordonare, deoarece unii din prelaţii ei au trecut de la slujire la conducere, abandonând calea de mijloc. Virtutea ascultării de cuvântul altuia cu scopul de a câștiga mediat experienţă este pierdută dacă ea nu este folosită din raţiuni interne, asumată, ci este impusă de o organizaţie. Oamenii care au abandonat autonomia demersului, respectiv construcţia din interior a propriei lor fiinţe, acceptând ceea ce le impun alţii, au renunţat la propria lor demnitate aservindu-se. Expresia maximă a acestei aserviri este în atentatele sinucigașe unde controlul și manipularea prin credinţă a mers atât de departe încât depersonalizarea este totală, omul și viaţa sa prezentă nu mai contează deloc. Cu cât depersonalizarea este mai puternică, cu atât radicalismul și lipsa de respect pentru libertatea celuilalt este mai ridicată. Dacă pentru o persoană nu contează propria sa libertate, de ce ar conta pentru alţii? Așa se ajunge și la acţiuni naţionale, în care un popor poate lupta împotriva altui popor, iar indivizii (nu sunt persoane datorită depersonalizării) pot găsi chiar satisfacţie să facă rău sau chiar să ucidă alţi oameni.410 Darul iubirii Mergând în direcţia opusă pierderii prin păcate, realizând integrarea omul devine părtaș la revărsarea unor daruri ce întrec orice satisfacţie pur individuală. Într-un capitol precedent am menţionat de iubirea ca dar făcut altuia. În descrierea procesului ce are loc atunci 409 Mircea Vulcănescu, Creștinul în lumea modernă, în volumul Logos și Eros, Editura Paidea, București, 1991, p.76 410 Aspecte prezentate și în lucrarea de la Colocviul de Educaţie și transdisciplinaritate de la Arad. Capitolul 20. Religia 303 când oamenii ajung să se vadă cu adevărat prin comunicarea nonviolentă am folosit un citat asupra căruia nu am insistat: „Este un dar să te poţi arăta descoperit și onest în orice moment, neavând nici un alt scop în afară de a dezvălui ce este viu în tine."411 De unde vine acest dar de a trăi o stare binecuvântată de comuniune profundă, îl face cineva omului sau vine singur urmare a atingerii unui nivel de comunicare profundă? M. Rosenberg s-a obișnuit cu revărsarea darului și bucuriile asociate, dar dacă cineva îi citește destăinuirile descoperă că pentru a ajunge aici (mediind conflicte) a trecut prin multe situaţii urâte: „Am trecut prin situaţii atât de urâte cu oamenii, încât nu-mi mai fac niciun fel de griji. Este inevitabil."412 Se poate ca această experienţă unificatoare trăită în comun să nu fie decât manifestarea atingerii unui nivel personal profund și o deschidere reciprocă a participanţilor ce permite o vedere a naturii lor profunde. Este socotită de natură divină deoarece este însoţită de o anumită revărsare de energie ori de o trăire specifică imposibil de uitat, în care sinele, fără să se piardă trăiește bucuria comuniunii. Oameni precum Rosenberg au găsit după studii îndelungate asupra naturii umane calea pe care pot conduce un grup de oameni către această întâlnire autentică. Energia revărsată este numită de el Energia divină, însă ea nu poate fi comparată cu un alt tip de participare, cum a fost de exemplu cea descrisă în episodul schimbării la faţă în Biblie ori în alte întâmplări în care sunt implicaţi sfinţii, care au acces la energia numită în ortodoxie necreată. Multe religii descriu oameni realizaţi care primesc acest dar și propun căi spre descoperirea ei. Cert este că indiferent de calea aleasă, ajungerea pe nivelul unei comunicări profunde, înţelepte, presupune un efort deosebit pentru o bună cunoaștere a omului. Nu unul specific știinţelor, ele urmăresc o cunoaștere obiectivă, ci unul de natură participativă, în care omul, prin experienţa proprie se transformă pe sine și în mijloc de cercetare a realităţii interpersonale și de testare a culturilor, imposibil de investigat altfel. În scrierile lui A. Maslow sunt descriși astfel de oameni, numiţi pe calea actualizării sinelui. Am văzut că graţia poate să apară urmare a faptelor bune, făcute 411 Marshal Rosenberg, Spiritualitatea practică, p.13 412 Op.cit. p. 14 304 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui de dragul cuiva pentru ceva important în viaţa altuia sau pe nivelul relaţiilor sau a culturii de grup. Bucuria care se naște din bucuria altuia este un fel nou, deosebit de iubire. A urmări un astfel de schimb pentru a primi în dar această bucurie duce la creșterea iubirii și a revărsării ei ca dar. Darurile pe fiecare le primim nu ni se dau pentru a le lăsa să moară ci pentru a avea cu ce participa la acest negoţ din care se câștigă nu doar pâinea zilei ci și harul, bucuria ei. 305 Capitolul 21. Calea creștină Ceea ce acum descoperă știinţa, cu deosebire ramura ei ce dă socoteală despre natura lucrurilor, fizica, pare să fi fost știut de multă vreme de către cei ce sunt consideraţi părinţii Bisericii creștine. Ea a descoperit că nu putem ști exact cum va reacţiona un sistem microscopic dacă urmărim interacţiunile sale cu lumina sau materia. Putem estima probabilităţi să se întâmple anumite lucruri, dar cu certitudine nu vom ști nimic. Puterea de pătrundere a teoriei în natura lucrurilor este limitată, la fel ca puterea de înţelegere prin raţiune a intelectului. Pentru un creștin dualismul ireductibil undă-corpuscul nu este de neînţeles, îl știe din natura dublă, divino – umană a lui Iisus. Interesantă este imaginea complexă, necăzută într-o manifestare anume, la fel după cum potenţial există toate stările într-un sistem înainte de manifestarea sa pe un anumit canal, de colapsarea funcţiei de undă. Știinţa, fizica, dau socoteală de manifestările materiei și a energiei, dar este ceva care le scapă – corelaţiile cuantice. La fel cei ce studiază natura umană s-au ocupat de manifestările vizibile ale ei, dar le scapă ceea ce se întâmplă sub acţiunea energiilor necreate ale lui Dumnezeu, toate minunile și lucrurile care sunt imposibile după legi cunoscute. Cine tratează serios aventura știinţei, cu deosebire fizica recentă, dar este familiarizat cu teologia nici nu poate spune care îl ajută mai mult să o înţeleagă pe cealaltă. Teologia trăită nu este una a teoriilor, ci a unei întâlniri personale cu un Tu. „Dumnezeu nu este obiectul vreunei știinţe, iar teologia se deosebește fundamental de gândirea filosofilor. Teologul nu îl caută pe Dumnezeu așa cum un om ar căuta un obiect, ci se lasă cuprins de El așa cum cineva se lasă cuprins de o persoană. Și tocmai pentru că a fost mai întâi găsit de Dumnezeu, pentru că Dumnezeu, am putea spune, a purces să-l caute printr-o întâlnire revelatoare, el îl poate apoi căuta pe Dumnezeu, așa cum cineva ar căuta o prezenţă cu întreaga sa fiinţă (dar și cu întreaga sa minte). Dumnezeul teologiei este un «Tu»; El este Dumnezeul Cel viu al Bibliei, Absolutul, desigur, însă un Absolut 306 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui personal Căruia ne putem adresa în intimitatea rugăciunii."413 Arta de a ajunge la integrare și comuniune prin iubire este fixată ca o știinţă puternic distilată printr-o lungă tradiţie și bine descrisă în religia creștină, confesiunea ortodoxă. Să nu uităm că pentru ea Dumnezeu, căutat și iubit cu ardoare, se numește chiar Iubire. Acest lucru nu înseamnă depersonalizarea lui Dumnezeu prin identificarea cu relaţia numită iubire, ci recunoașterea Sa ca facilitatorul ei. Ceea ce ne interesează este de a arunca o foarte scurtă privire fenomenologică asupra a ceea ce presupune o deschidere creștină asupra lumii. În tradiţia iudaică Dumnezeu a lăsat legile după care să se călăuzească viaţa oamenilor. Se pare însă că prescripţiile asupra comportamentului nu pot aduce omului împlinirea, iar cercetările moderne demonstrează414 ineficienţa sau chiar toxicitatea unei relaţii bazată pe recompensă și pedeapsă deoarece mută în afara omului motorul acţiunii distrugând autodirijarea. În plus, este evident că o fericire viitoare, de după moarte, nu este o motivaţie intrinsecă, ci una extrinsecă ce depinde de încrederea în cel care o promite etc. Calea prieteniei O cale mult mai ușor de urmărit și de înţeles este aceea a prietenului. Pentru oamenii sensibili, mișcaţi de nefericirea proprie ori a aproapelui, de nonsens, rezonanţa cu personaje istorice ori divine, precum sfinţii ori Iisus, este firească. Dorinţa de a fi precum sunt aceștia poate fi un mobilizator mult mai eficient, mai ales că efectul apropierii de „prieten" este simţit chiar la nivel de fiinţă. Aici este de fapt situaţia alegerii prietenilor, în care „vreau să fac la fel ca altcineva" spre a atinge anumite obiective ori propulsare socială trece în „vreau să fiu ca o anumită persoană", nu prin copiere, ci prin asimilarea naturii intrinseci a modelului. Acest lucru se realizează cu deosebire printr-o relaţie strânsă cu el, creatorul unui mod de a fi manifestat prin opera lui, ne poate prinde în chemarea sa. Încrederea în el este deplină și călătoria împreună nu se termină decât atunci când transferul de experienţă este realizat. Pe parcursul călătoriei omul se îmbogăţește și poate apoi 413 Vladimir Lossky, Introducere în teologia ortodoxă, Editura Sofia, București, 2006, p.12 414 A se vedea cartea Drive Capitolul 21. Calea creștină 307 continua călătoria cu un alt prieten, precum în pilda ortodoxă prezentată în Capitolul 4. În acea călătorie primul prieten este nevoinţa, efortul consecvent. El vindecă de curiozitatea care nu caută adevărul și se mulţumește cu o simplă informare. Ca să înţeleagă temeinic lucrurile omul trebuie să urmărească un fir până când dă de un capăt al lui, apoi să îl ia pe cel care este legat la acel capăt, călătorind cu efort alături de cei care s-au ocupat de subiectul de interes. Copiii, la vârsta „de ce-urilor" își caută parteneri adulţi de călătorie, care nu le răspund întotdeauna cu seriozitatea necesară. Cu timpul, dacă nu găsesc un adult partener serios de călătorie renunţă să ceară ajutor și ori abandonează întrebările ori pornesc singuri în aventură. Personajele din basme pleacă aproape întotdeauna de acasă, trecând pe cont propriu, iar aceasta este sugestia intrinsecă a lor. Nu e vorba de o plecare neapărat la propriu, ci mai ales de o aventură în cunoaștere, dincolo de ceea ce le este familiar și intrat în obișnuinţă. Prietenii și-i găsesc pe drum, dacă au această capacitate de a se împrieteni. Deplasarea este mult mai ușoară dacă cel ce călătorește nu poartă încărcături care îi îngreunează călătoria și resping prieteniile. Ca să devină prietenos, capabil de a interacţiona eficient cu oamenii, el trebuie să fie curat. Dacă este plin de ifose, de sine, lipsit de respect, de bunăvoinţă, cine stă în preajma lui? Al doilea prieten, curăţenia, îi cere să înveţe de la alţi oameni cum să interacţioneze astfel încât nici măcar influenţa inconștientă să nu afecteze negativ pe ceilalţi. Trebuie să devină un altfel de om, care a scos din firea sa, din dorinţa de a fi disponibil pentru învăţare, orice fel de judecată la adresa celorlalţi. În basme o nevinovată reptilă ori insectă salvată îl scoate pe erou din situaţii imposibile. Dacă ar fi judecat-o, considerând-o nesemnificativă, undeva în viitor soarta i-ar fi fost pecetluită. În sfârșit abia alături de al treilea prieten omul ajunge la măsura sa desăvârșită, la împăratul care este și în afară – vede prietenul la adevărata sa valoare, dar și în sine, căci numai împăraţii (peste propria fire) pot discuta cu alţi împăraţi. Acesta este milostenia, bunăvoinţa exprimată în practică, actul de a face un bine dezinteresat celui care are nevoie de el. Pentru a face bine trebuie văzută nevoia, trebuie să existe dorinţa de a face bine și aceasta să fie curată, onestă, adică lipsită de orice interes egoist. Câţi oameni au fost întăriţi de călătoria cu acest prieten ca să îi luăm ca pe tovarăși ai noștri? În societatea 308 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui contemporană am putea crede că nu mai există așa ceva, că până și creștinii care spun că fac altora bine de fapt urmează un scop egoist, mântuirea lor. Calea creștină seamănă cu calea devoţiunii, Bhakti-Yoga, situarea în relaţia personală cu Dumnezeu Iisus fiind una ce devine ţinta aspiraţiei lăuntrice. Deosebirea esenţială este că în creștinism Dumnezeu s-a făcut om și s-a oferit ca prieten printr-un act de sacrificiu de sine ce oferă creștinilor participarea la fiinţa Sa. În plus, persoana nu mai este pierdută, dizolvată, ci desăvârșită printr-un act de împreună-lucrare, în care libertatea omului este permanent și pe deplin respectată. Procesul nu este unul de stingere de sine, ci de realizare de sine, acest sine fiind specific, asimilabil Eului 2, nu Ego-ului. Omul este co-creator al propriului său sine. Un Dumnezeu paradoxal și smerit Imaginea despre Dumnezeu oferă o indicaţie preţioasă despre nivelul spiritual al unei culturi. Nu este la modă, ci un lucru propriu naturii umane să fie un întreg indivizibil, parte într-un alt întreg supraindividual indivizibil. Dar în majoritatea religiilor se pune accentul pe una dintre participări, din care este văzut un Dumnezeu specific, greu se reușește a se menţine calea de mijloc. Părintele Sofronie Saharov spune: „Viziunea creștină este ciudat de paradoxală"415. Motivul este că însăși învăţăturile de bază, dogmele – axiomele credinţei sunt astfel: „Formulele dogmatice sunt paradoxale pentru că prind în ele aspecte contradictorii esenţiale ale realităţii vii și de o bogăţie inepuizabilă. Dogmele exprimă astfel în ele totul: infinitul și finitul, unite, fără desfiinţare, în toate aspectele lor."416 Astfel, la baza credinţei creștine sunt două postulate asemănătoare cu cel al dualismului din fizică prin incapacitatea de a ni le reprezenta: „Credinţa creștină este zidită neclătit pe două dogme de căpătâi: 1) dogma despre Dumnezeirea una în Trei Feţe – Treimea cea de o fiinţă și nedespărţită; 2) dogma celor două firi și două voi, cea Dumnezeiască 415 Arhimandritul Sofronie, Nașterea întru împărăția cea neclătită, Editura Reîntregirea, Alba Iulia, 2003 416 Dumitru Stăniloae, Teologia dogmatică ortodoxă, Editura Institutului biblic și de misiune al Bisericii Ortodoxe Române, 2003, vol. 1, p. 98 Capitolul 21. Calea creștină 309 și cea omenească, în unul Ipostasul Cuvântului întrupat."417. Prin ele orice încercare a creștinului de a aplica reducţionisme asupra naturii divine ori a celei a Cuvântului divino-uman este îndepărtată. Iar asupra omului, fiind după chipul lui Dumnezeu, de asemenea nu putem aplica reducţionisme. Vederea lui nu se mai oprește la o perspectivă particulară, ci obligă la o privire ca la ceva viu, integrat, ireductibil, ce poate fi prezent întreg în tot ce face ori este. Prin faptul că impune o astfel de vedere a omului îi redă acestuia demnitatea. Nici structura unui atom nu se lasă cuprinsă, de ce omul să fie mai simplu și mai ușor de pus în cadre. În fizică teoriile cele mai avansate asupra atomului nu mai au pretenţia că îl pot descrie perfect, dimpotrivă, un principiu (Heisenberg) chiar exclude acest lucru. De ce omul ar putea fi pus în cadre și explicat? Are cumva o alcătuire mai simplă, sau este o structură integrată cu dimensiuni de miliarde de ori mai mari faţă de un atom? Evident că este de preferat și mult mai bine justificată o atitudine plină de respect. Dumnezeul creștin este paradoxal deoarece are și atribute legate de dreptate, omnipotenţă, omniscienţă etc., dar are și pe cel al milei nemăsurate, de muncitor alături de om pentru realizarea sa. Este și judecată, dar este și iertare, este și dreptate, dar este și iubire, și în timp și în afara lui. Este și puterea absolută, dar și slujirea deplină. Este o persoană în trei, dar și trei persoane în una, în comuniune desăvârșită. Puterea minţii de a-și reprezenta o astfel de situaţie se dă bătută lăsând loc experienţei trăite să umple golul de înţelegere, sensibilităţii spirituale în locul instrumentelor sofisticate. Pentru creștini nu este o problemă acest Dumnezeu ce nu poate fi încadrat nicăieri deoarece ei găsesc modelul de viaţă în omul după a cărui viaţă s-au schimbat erele și numerotarea anilor, Iisus Hristos. El a trecut religia iudaică de la un Dumnezeu care a dat unor supuși o lege și impunea un comportament reglementat, la unul care se pune în slujba omului pentru a-l ridica pe acesta în relaţie cu El prin înfrăţire și înfiere. Reprezentarea asupra lui Dumnezeu suferă o schimbare majoră, de la un Tată autoritar la un frate care cunoaște natura umană și calea prin care ea iese din cercul strâmt al propriilor amăgiri. În locul unui Dumnezeu distant, drept și rece creștinii văd acum pe unul care oferă pildă de smerenie și slujire chiar prin Fiul Său și ajutor permanent prin El și prin cealaltă persoană a Sfintei Treimi, Duhul Sfânt. 417 Arhimandritul Sofronie, Nașterea... p.80 310 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Acesta este iubit de unii dintre oameni deoarece se dovedește un Dumnezeu care nu are pretenţii (cere doar ca noi să ne respectăm la adevăratul potenţial, pentru noi, nu pentru El), ci doar oferă, prin aceasta respectând pe deplin libertatea omului. El stă la ușa inimii și bate, dacă este cineva înăuntru și deschide ușa intră cu toată bogăţia pe care o are și umple inima de o bucurie specială. El s-a făcut mic, și oricât de mic se face omul, tot nu se poate face mai mic, căci dimensiunea actului de micșorare este dată de distanţa dintre demnitatea iniţială și cea finală. El avea putere asupra vieţii și a morţii, dar s-a lăsat răstignit pe cruce de dragul oamenilor. Împăratul vieţii, stăpân peste cele sfinte, cu puteri inaccesibile omului obișnuit, a fost considerat de oameni hulitor a celor sfinte, vrednic de moarte pentru acest lucru. De pe crucea care l-au trimis în braţele morţii El a avut puterea să spună „Părinte, iartă-le lor, că nu știu ce fac!". Pentru cei ce nu îi înţeleg pe creștini, pe care îi judecă ca pe niște plăsmuitori de mituri, aici se află încă unul din secretele înţelegerii lor. Creștinii care urmează cu credinţă pe acest Om au fost fascinaţi de această putere de a iubi și a ierta. O vor pentru ei și îi caută izvorul și temeiul. Sigur, cel puţin unii au găsit-o, câtă vreme au fost dispuși să primească mai degrabă martiriul decât să renunţe la legătura cu ea. Puterea de a te face mic ca să poţi fi de ajutor oricui, fie el mare sau mic, vine dintr-o mare putere de smerire, dintr-o adâncă modestie. Puterea în lume este să comanzi, să umilești pe alţii când ţi se opun, să ai, dar puterea căutată aici este aceea de a nu te lăsa pradă unei bune imagini de sine și de a fi prezent mereu cu toată responsabilitatea în orice faptă. Puterea de a ierta vine din această putere de a te vedea mic, cu propriile limite, și ea este indicatorul care oferă dovada puterii de a trece peste orice automatism de conservare ori protecţie pe care și-l formează omul, care poate fi apoi piedică în calea dezvoltării sale. Creștinii nu se luptă cu cei dinafară, ci cu propria lor limitare, răutate ori cu propriul egoism. Nu renunţă la încredinţarea că omul se poate schimba pentru că Iisus, în fire umană fiind a putut să rămână mic (simplu muritor) și să ierte chiar și atunci când viaţa Sa era luată. Secretul acestei puteri, care nu poate veni doar dinăuntrul unui trup trimis spre moarte, este fascinant pentru ei. Pe cruce El se baza pe relaţia Sa cu celelalte două persoane din Sfânta Treime mai mult decât se temea de moarte deoarece secretul învingerii morţii și a limitărilor temporale îi era cunoscut. Capitolul 21. Calea creștină 311 Perspectiva creștină, precum și unele curente din alte religii, probabil sub influenţa creștină, propun o altă abordare, care reușește să acopere atât persoana și participarea ei la supraindividual, cât și prezentul cu atemporal cu tot. Această cale nouă, după modelul întemeietorului creștinismului este slujirea ca prieten a aproapelui. Calitatea slujirii depinde de persoană și de implicarea sa, iar eficienţa ei de cunoașterea, participarea la relaţia cu aproapele. Astfel omul poate să împlinească, dar nu de capul său, ci asistat cumva de semenii ce îi evaluează serviciile. Ca să slujească trebuie să fie în prezent, iar pentru ca slujirea să fie de calitate trebuie avut în vedete atemporalul. Legătura cu subiectul cărţii este în aceea că în competenţă vedem de fapt calitatea slujirii bazată nu pe recompensă, ci pe servire responsabilă a semenilor din grup. Primul pas, greu de făcut, este legat de stabilirea unor relaţii în care înţelegerea pentru celălalt și corecta poziţionare să primeze. Așa cum se obișnuiește în lume și aici pot să apară întrebări cu privire la afirmaţiile anterioare, că acestea sunt speculaţii, că realitatea arată cu totul altfel, că creștinii sunt niște sentimentaliști etc. Dar oare cine privește poate recunoaște creștinii? Unul care nu știe fizică poate recunoaște savanţii din acest domeniu? Dacă vrem să vedem realitatea trebuie să mergem la cei care au studiat acea realitate, lucru care este valabil în orice domeniu. Spre exemplu, între cei care au studiat temeinic, punând propria lor viaţă în joc, și care au demonstrat de curând prin iubirea de care au dat dovadă (unii martori încă trăiesc) că vorbesc din experienţă, îl găsim pe Părintele Paisie Aghioritul, care spune, aparent paradoxal și împotriva Dogmei, că smerenia este singura virtute: „Una este virtutea: smerenia. Dar fiindcă nu înţelegeţi aceasta, hai să vă spun că este și dragostea. Dar, oare cel ce are smerenie, nu are și dragoste?"418. Iubirea este cea care ne cheamă la smerenie căci nu poate să apară fără ea, smerenia este mijlocul care duce la împlinirea ei. Împlinirea iubirii lui Dumnezeu pentru oameni s-a realizat în creștinism prin smerirea lui Dumnezeu, adică prin asumarea de către El a naturii umane limitate, prin întrupare, ca să îi extindă acesteia participarea. Pe calea pe care Dumnezeu a coborât se poate și urca spre El. Lângă cineva care se face mic încape multă lume în relaţie, dar 418 Cuviosul Paisie Aghioritul, Cuvinte duhovnicești, vol. 5, Patimi și virtuți, Editura Evanghelismos, București, 2007, p.165 312 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui lângă unul care se crede mare, că nici el nu își vede marginile, unde să mai fie loc și pentru alţii? Fără smerenie nu este loc pentru iertare, cine nu poate ierta are încă o părere de sine bazată pe Eul 1. Virtuțile iertării Noblețea Rolul interacţiunilor în a schimba persoana este esenţial. Iar în această privinţă primul și cel mai serios beneficiu pentru om este acela de a ieși de sub teroarea ego-ului. Există numeroase propuneri care se adresează direct omului, care propun diverse căi, dar cele mai multe nu fac decât să îl accentueze. Spre exemplu, dobândirea virtuţilor (moralitate ridicată, curăţenie sufletească etc.) este considerată o cale spre ieșirea din lume, spre adevăr. Însă a te socoti virtuos este contrar smereniei, considerată și ea virtute. Când cauţi virtuţi, fie ele din sfera cunoașterii adevărului, a poziţionării faţă de ceilalţi, trebuie să ai un loc în care le ţii socoteala. Eul 1 se ocupă de obicei de acest lucru, Eul 2 nu vede decât faptul că oricât înaintează mereu este loc de mai bine. Astfel se ajunge la situaţia paradoxală că pe măsură ce calitatea participării omului crește, el devine tot mai conștient de lipsurile sale. Altfel spus, pentru că creșterea în calitate este inepuizabilă, el poate să se simtă „tot mai păcătos", adică tot mai deschis, dar și limitat în același timp. De fapt numai deschiderea îi arată limitele, dacă nu și le vede, înseamnă că nu este deschis. Eul 1, prins în jocurile lumii este sclavul determinaţiilor acesteia. Categoriile calitative bun – rău, deștept – prost etc. impuse de ea, obligă omul să își caute propria poziţie. Aceasta este expusă prin simplul fapt al apartenenţei la lume și oricare alt om din lume o poate contesta. De aceea este vulnerabilă și omul trebuie să lupte pentru ea, la fel ca pentru a menţine o bună imagine de sine (tot la lume raportată și aceasta). Cine ne afectează aceste imagini ne supără. Menţinerea supărării se face prin neacordarea iertării. Iertarea ar fi deci în primul rând absolvirea celuilalt de vina de a ne fi produs un prejudiciu la nivelul celor două imagini. Sigur, prejudiciul poate fi chiar la nivel fizic, sau de tipul pagubei materiale, însă marea majoritate a „păcatelor" pe care le Capitolul 21. Calea creștină 313 ţinem altora sunt cele care atentează la imagine, mai rar se întâmplă celelalte tipuri de prejudiciu. Iertarea de pe poziţia Eului 1 nu se prea poate face, el este prins în aceste legături și imaginea sa depinde de părţile sale constituente. Dacă cineva îi murdărește o parte, chiar dacă retractează cuvintele de jignire, și, oarecum restaurează imaginea, faptul că l-a jignit nu poate fi iertat. Aceste lucruri rămân în memoria afectivă și nu se prea pot șterge. Este ca în cazul unui căţel, pe care dacă îl superi odată, nu te uită multă vreme, deci partea din fiinţă implicată este una arhaică, doar că supărarea este la nivelul imaginii de sine, nu la nivel concret ca în cazul căţelului. Iertarea este privilegiul unui „om foarte bogat" de o nobleţe extraordinară, care nu se supără de aceste pagube pe care i le produc alţii deoarece raportarea sa nu este la imagini, ci la lucrarea sa. Eul 1 nu are așa o bogăţie, el este extrem de sărac și de dependent de ceilalţi. Eul 2, al simţirii autentice de sine, nu este afectat de jocurile de imagine, deoarece nimeni nu poate ști cum este un om de fapt, și ce poate el face. Părerea altora nu este relevantă, Eul 2 nici nu apleacă privirea la ele. El este sculptorul care nu se lasă intimidat de părerile altora vizavi de lucrarea sa, încă neterminată. Poate să ia din opiniile lor, dacă există un adevăr folositor, care îl ajută să își desăvârșească lucrarea, dar pentru ajutor le este recunoscător. Poţi să faci ce vrei cu imaginea unui om nobil. Pentru că nu se identifică cu ea, el nu poate fi afectat de faptul că imaginea este târâtă prin noroi sau ridicată în slăvi, ceea ce cred alţii despre ea, așa cum li se pare lor că omul este în lume. Omul acesta nu mai vieţuiește în lume (privită ca și comunitate a celor ce se raportează la impersonal), de aceea nu îl va afecta de ce se întâmplă cu ea, știe că părerile și judecăţile oamenilor se schimbă. El este precum metalul nobil, poţi să crezi că îl arzi cu foc sau cu acid, îl poţi pune pe fruntea regelui, dar o să vezi că nu s-a schimbat cu nimic. Beneficiile iertării Beneficiul cel mai mare al iertării este acela de a vindeca. Domnul Iisus vindecă de obicei prin iertarea păcatelor. Și oamenii pot vindeca iertând păcatele pe care semenii le-au făcut lor sau cerând iertare pentru semeni. 314 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui În Hawai, există chiar o artă, un ritual al vindecării prin iertare – Ho'oponopono, care înseamnă continuitatea firească a relaţiilor. Ea spune că cei pe care nu îi putem ierta sunt într-un fel prizonierii noștri. Să ne imaginăm că la un anumit nivel noi trebuie să purtăm după noi și acești prizonieri până când îi eliberăm – cât sunt în viaţă fizic, nu îi putem elimina din noi. Cum este mișcarea în acest plan, dacă trebuie să avem grijă să nu uităm, să nu pierdem prizonierii, ca nu cumva să ne rănească. Dar dacă sunt „liberi"? Cu siguranţă că unuia care eliberează imediat orice prizonier, care nu ţine legături de antipatie către alţii, se va mișca mult mai ușor și va fi liber să treacă la un nivel mai profund de participare. Folosind această terapie Dr. Ihaleakala Hew Len a făcut „minuni", ajungând ca în patru ani să depopuleze un pavilion dedicat pacienţilor foarte violenţi de la Spitalul de Stat din Hawai, datorită schimbării totale a comportamentului lor.419 De pe poziţiile Eului 2 (și din Cercul 2 al utilizării energiei), neimplicat în disputele din lume, omul poate fi foarte generos și înţelegător faţă de ceilalţi. Sursa bunătăţii lui este în bogăţia pe care o dobândește în relaţia cu Fiinţa. Aceasta participă la jocul dăruirii, și nu are mentalitatea resurselor limitate, frica de epuizabil, pentru că a ierta nu consumă, nu distruge, ci îmbogăţește și vindecă. Curgerea energiei vitale prin om este împiedicată de tensiunile interne ce trebuie menţinute până la nivel de corp fizic. Ca să nu uiţi trebuie să depui supărarea undeva, să o ţii la îndemână într-un organ sau un mușchi. Locul în care este depusă nu mai funcţionează normal și în timp, din cauza forţării, se îmbolnăvește. Străpungerea spirituală până la fiinţă nu se mai poate face, omul rămâne blocat la nivelul la care este depusă supărarea pe un alt om. Singurul lucru pe care omul este chemat să îl facă, să și-l asume când rostește rugăciunea Tatăl nostru este iertarea. De iertarea lui este condiţionată participarea la propriul proces de deblocare și îmbogăţire, deci nu se poate negocia cu acest lucru. Cu tensiunile interne neeliminate este imposibilă pacea lăuntrică. Persoana care a fost sursa nemulţumirii este practic invitată de cel ce s-a supărat să locuiască în el, să îl perturbe în continuare. Este un act de igienă spirituală și curăţenie lăuntrică să te debarasezi de nemulţumire și să cauţi seninătatea. Ceea ce s-ar putea câștiga cu supărarea și manifestarea ei este cel mult o revanșă a Eului 1, lezat în 419 Sursa www.hooponopono.ro/terapia-iertarii/ Capitolul 21. Calea creștină 315 amorul propriu. Dar ceea ce se pierde este accesul la Eul 2, care nu este liber atâta timp cât Eul 1 rămâne pe scenă ca să rezolve nemulţumirile. Iertarea este rezultatul și semnul instalării smereniei profunde. Omul care crede că îi poate fi răpită bogăţia de cineva, a adunat o bogăţie nefolositoare. Bogăţia dinăuntru nu poate fi nici furată, nici depreciată, nici crescută artificial de intervenţiile, opiniile altora. Am văzut că din contactul profund cu propria fiinţă, cu sentimentele și nevoile proprii, omul nu mai dorește să participe la jocul „cine are dreptate", nu mai urmărește o poziţie în această bătălie. Conștientizarea eforturilor necesare pentru trăirea profundă, diferenţa calitativă majoră între trăirea la nivelul lumii sau la nivelul relaţiei, fac omul doritor de a renunţa la orice barieră artificială care ar putea distruge relaţia. Nimic din lume nu merită păstrat dacă atentează cât de puţin la calitatea și menţinerea relaţiei. Prea ocupat cu lucruri serioase, omul care trăiește relaţional nu poate introduce separarea pe care ar impune-o orice judecată asupra celorlalţi. Dimpotrivă, conștient de dificultatea găsirii unei condiţii autentice în viaţă, omul profund are înţelegere totală faţă de cei ce luptă împinși de Eul 1 pentru o poziţie de putere, influenţă sau plăcere în lume. Nu natura lor este rea, ci doar poziţionarea de moment. Faptul că o mașină nu merge în direcţia bună nu este din vina ei, ci a șoferului, care ori nu caută direcţia bună, ori nu are grijă de mașină ca să funcţioneze corect. Dar șoferul nu este identic cu mașina și oricând poate să îndrepte cursul sau să remedieze starea mașinii. Compasiune și iertare Un scop important al budismului este compasiunea. Odată descoperită/ atinsă o stare de compasiune pentru toate fiinţele omul este aproape de împlinirea vieţii sale. Dar pasiunea este o manifestare afectivă faţă de ceva sau cineva, nu o participare prin întreg. Compasiunea este un sentiment faţă de o persoană aflată în durere, de la cea fizică până la cea ontologică. Scopul vieţii nu poate fi stabilizarea pe un sentiment, implicarea și participarea afectivă de acest tip. Cu o filosofie de viaţă centrată pe deziluzionare prin cunoaștere, afectul nu își găsea locul. Pentru a fi și el implicat i s-a propus ca scop compasiunea. „La început, evocarea compasiunii poate să necesite un efort deliberat și poate părea un sentiment simulat. Dar pe măsură ce practica 316 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui avansează, sentimentul de compasiune devine natural și spontan, putând fi evocat cu ușurinţă."420 Învăţarea compasiunii și evocarea ei pot fi tot jocuri pe care le controlează Eul 1. Acesta poate să își ia și scopuri măreţe, precum dezvoltarea inteligenţei emoţionale, dar acest lucru nu presupune o abandonare a ego-ului și o regăsire naturală a Eului 2. Dimpotrivă, poate fi o unealtă foarte rafinată prin care timpul poate fi ocupat, cu senzaţia unei mari revelaţii. Demersul poate fi rezultat al unei preocupări pentru accesul la mai multă putere, în loc să fie născut din dorinţa de a cunoaște omul mai bine, spre a-l sluji mai bine. Compasiunea poate fi socotită și ca un mijloc prin care se îndepărtează un pericol, o teamă: Dalai Lama „si-a folosit iarăși șerveţelul, de data asta pentru a culege insecta. I-a dat apoi șerveţelul unui călugăr tânăr din spatele lui, care a dus-o în grădină și a eliberat-o. Cu râsul său caracteristic, Dalai Lama ne-a explicat: «Îmi era teamă că din greșeală mi-aș putea pune mâna pe el si aș acumula acea karma pe care o capeţi atunci când faci ceva fără intenţie, dar este totuși o oarecare karma»."421 Sensibilitatea și grija pentru fiinţele vii este extraordinară, dar Eul 2 este liber de această teamă de karma, el are grijă în ceea ce face din respect pentru celălalt, nu din frică ori interes pentru sine. Originea oricărui demers și starea fundamentală din care pleacă, dau calitatea lui. Dacă urmărește îmbogăţirea unui eu, se obţine un rezultat, dacă se caută depășirea unor blocaje pe calea către celălalt, altele sunt rezultatele. Primul demers dezvoltă Eul 1, al doilea Eul 2. Primul demers are originea în frică, al doilea în grijă, deschidere sinceră. Spre deosebire de acest sentiment ce poate să apară și ca reflex condiţionat, rezultat al unui demers impus, iertarea presupune înţelegerea celuilalt și a faptului că limitele noastre ale tuturor sunt prezente, dacă nu într-un domeniu, atunci în altul. Durerea pentru celălalt în creștinism nu este un sentiment detașat de compasiune, ci o coparticipare prin graţie la condiţia celuilalt. Este o relaţie cu un Tu, nu un sentiment al unui Eu pentru Acela. Nu poate fi autoimpusă, ci apare ca rezultat al deschiderii inimii către celălalt. Iertarea de sine și a celuilalt este o acţiune concretă, actul de îndepărtare a unei bariere artificiale, creată de dorinţele unui Eu de a se poziţiona în lume, de a impune celuilalt un respect etc. 420 Daniel Goleman, Emoțiile distructive / Dialog științific cu Dalai Lama consemnat de Daniel Goleman, Editura Curtea Veche Publishing, București, 2005, p. 441 421 Op. cit., p. 443 Capitolul 21. Calea creștină 317 A cere iertare – abandonarea Eului 1, deschiderea spre Tu Unul dintre lucrurile cele mai dificile pentru om este să ceară iertare. Motivul este destul de simplu, dorinţa de a păstra poziţia Eului, frica de a nu-și întina imaginea printr-o recunoaștere a unei greșeli și prin cererea de a fi iertat. A nu cere iertare este mult mai simplu, dar acest lucru lasă lucrurile într-o poziţie incorectă faţă de un Tu. Poziţia corectă presupune colaborare, încredere reciprocă, respect mutual, situare în același plan, deschidere sinceră, iar orice îndepărtare de această poziţie din cercul doi al energiei impusă printr-o atitudine ori un act ce rănește partenerul de dialog trebuie anulată printr-o cerere de iertare. Eul 1 nu poate cere iertare, pentru el acest lucru este mai mult decât o execuţie publică. Eul 2, centrat pe relaţii de calitate, nu poate să nu ceară iertare dacă o faptă a sa a pus o barieră în relaţia cu celălalt. El nu are pace dacă știe că din cauza sa celălalt suferă și este scos de pe poziţia unui Tu. Actul prin care se cere iertarea este un act care cere o restabilire a relaţiilor și trebuie apreciat în acest sens. Acordarea iertării este repunerea în relaţie. În practica creștină cererea iertării lui Dumnezeu la spovedanie ar trebui să plece din dorinţa de refacere a unei relaţii pierdute, nu din teama de consecinţele încălcării unor dispoziţii. Despărţirea de cineva drag este mai grea decât orgoliul personal ori salvarea imaginii de sine și de aceea cel ce consideră că a afectat relaţia se supune de bună voie judecăţii și condamnării celuilalt. Scopul este clar, reîntoarcerea din poziţia de Celălalt la o poziţie de Tu. Un Tu desăvârșit Între căile propuse omului spre restaurarea de sine cea creștină este una mai apropiată temporal, mai cunoscută în Occident, răspândită în aproape toată lumea. Întemeietorul ei, Domnul Iisus Hristos, ne propune să ne regăsim cu ajutorul Său și prin persoana Sa, iar mijlocul este legea nouă pe care o dă este iubirea semenilor după chipul iubirii sale. Pentru a-și demonstra buna credinţă și iubirea lui pentru oameni, jertfa Sa este cât se poate de potrivită. Viaţa semenului trebuie pusă mai presus de viaţa noastră. Altfel nu este slujire adevărată de pe poziţia Eului 2, ci un interes oarecare a Eului 1. Prezenţa curată, lipsită de orice preocupare ori intenţii specifice, 318 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui deschiderea deplină către celălalt pentru a primi un Tu fără nici un fel de judecată, este posibilă pentru cei care își asumă felul de a fi a lui Iisus. Nu este vorba de a copia comportamentul, iubirea nu poate fi copiată, ci de a primi cu încredere (credinţă) că este calea bună și din tot sufletul una sau mai multe slujiri către semeni, iar în schimbul acestei acceptări se primește darul care asigură suportul necesar ei. Motivul este destul de clar și de simplu. Ca să înveţe cu adevărat trebuie ca să și „moară", adică să renunţe la ceea ce credea înainte. Convingerea de bază a omului obișnuit este că știe ce trebuie să facă, el are scheme de acţiune pentru aproape toate situaţiile vieţii curente. În realitate, acţiunea stereotipă nu este utilă decât în cazuri limitate, poate atunci când se lucrează cu obiectele. Cu oamenii situaţia se schimbă, nu există doi oameni la fel, două situaţii identice, de aceea orice acţiune se desfășoară diferit, de la om la om, de la un moment la altul. Omul care nu este capabil să renunţe la tot ce știe, la toată „bogăţia sa" nu poate intra în împărăţia păcii căci nu poate să depășească schemele de acţiune și procesele cognitive simple, de care este atașat. Pe undeva este ușor de înţeles acest lucru. Până ajunge să găsească căi de a răspunde la provocările vieţii trebuie să facă efort, să caute multe răspunsuri, să le lege laolaltă într-un întreg consistent. La un moment dat omul renunţă la felul de a fi al copilului, bazat pe căutare de răspunsuri, spune că îi ajunge câte a învăţat. Din clipa în care crede că știe, de fapt a încetat înaintarea, mișcarea fiinţei lui. Acceptând perspectiva celor două euri menţionată de Tim Gallwey vedem că și faţă de semeni acţiunea lor este diferită. Poziţionarea pe Eul 2, deschis, care lucrează, diferă de poziţionarea pe Eul 1, ce are sursa în convingerile sale despre sine. Primul se implică total în acţiune, fără a cere nimic pentru el, al doilea reclamă cunoașterea și acţionează ca și cum ar ști soluţia. Acesta „pune imediat un diagnostic și prescrie reţeta pentru tratament", apoi se detașează, în timp ce Eul acţiunii știe că nu are sens să crezi că știi, mai bine stai în preajma omului și îi oferi ceea ce el cere – prezenţă nondirectivă, conștientă și deschisă spre analiza consecinţelor diferitelor acţiuni/ răspunsuri. Eul 2, cel autentic, nu fuge de crize, probleme, ci acceptă să stea la nivelul lor până când problema este rezolvată, alegând poziţia de slujitor. Eul 1, cel bazat pe ideile despre sine, este atotștiutor, imediat vede problema și soluţia, apoi se comportă ca un conducător, trasând dispoziţiile necesare pentru rezolvarea problemei. Capitolul 21. Calea creștină 319 Afirmaţia Sfântului Siluan „Ține mintea în iad, dar nu deznădăjdui" poate fi înţeleasă și în acest fel. Iadul este criza neînţelegerii cu celălalt, lipsa unui Tu, a sensului și a singurătăţii fără de leac. Cine nu fuge de probleme în uitare de sine poate învinge iadul și descoperi raiul. Raportarea persoanei la lume nu conduce la dezvoltarea, ci la îndepărtarea de propria natură, la pierderea ei. Studiul oamenilor sau confruntarea (în sensul bun, în căutarea prietenilor) cu alte persoane permite omului să vadă cine este, ce poate, cum și ce poate el să fie. De cele mai multe ori oamenii privesc la alţii doar în virtutea dorinţei de a vedea ce fac, cum să rezolve anumite lucruri, ca să copieze comportamente. Chiar și un copil reușește să se raporteze critic de la o anumită vreme la comportamentul adulţilor. Cu atât mai mult ar trebui să facă acest lucru un adult, dar din păcate, mulţi preferă să urmeze prin copiere ceea ce se face în lume și să trăiască pe pilot automat. Am văzut de la M. Buber că doar cea ce omul adună în relaţie cu o altă persoană construiește Eul. Până la a strânge cu Hristos, singurul Tu desăvârșit, înţelegerea și învăţarea de la ceilalţi este esenţială. Oricum învăţăm tot ce știm de la sau în relaţie cu alţii. Hristos ne invită să fim conștienţi de la cine și ce învăţăm. Din prea mare respect de sine, mulţi oameni uită de respectul pentru alţii. Hristos, prin jertfa Sa pentru oameni, învaţă în primul rând că semenii noștri merită respect și dragoste. Merită priviţi ca un Tu unic și ca o mărturie vie a frumuseţii naturii umane. Fiecare om are ceva numai a lui, prin care se vede ce poate rezulta dintr-o anumită poziţionare faţă de lume și faţă de ceilalţi. Dragostea pentru ei nu poate fi adoptată fără rezerve decât dacă se merge pe încredere, „pe mâna" celui care a iubit primul cu adevărat oamenii astfel încât a primit moartea pentru ca ei să se trezească și să priceapă virtutea iubirii și a lui Tu. Porunca nouă (ca învăţătură de căpătâi, nu ca ordin) pe care cei ce Îl aleg ca prieten o primesc de la El este să iubească pe semeni așa cum El iubește, adică cu o dragoste până la jerfa de sine. Această dragoste nu este una a beatitudinii în care omul odată prins pierde contactul cu sine, ci una a crucii, adică a efortului în slujba celorlalţi, căci numai slujind lor omul se crește pe sine. Prin iubirea, adică relaţia bună, slujitoare, pe care o vor avea între ei creștinii se vor dovedi ucenicii săi. Fără o relaţie Eu-Tu cu oamenii nu există nici persoana noastră. Paradoxală această validare, descoperire prin ceilalţi, dar este singura posibilitate îngăduită și de logica lucrurilor. Un sistem nu poate 320 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui fi conștient de sine decât din interacţiunea cu sisteme similare. Orice oglindă ar pune ca să se vadă singur, ea va ascunde cel puţin capacitatea sa de relaţie, ce nu se poate descoperi altfel decât în interacţiune. Oricum ar face, omul rămâne vulnerabil la atașarea de modele și valori promovate de alţi oameni. Acest lucru se întâmplă chiar și din simplul motiv că nimeni nu iubește singurătatea, toţi suntem fiinţe relaţionale. Chiar dacă se mulţumește cu puţin, cu jocuri sau mângâieri sociale, fără semeni omul se dezechilibrează psihic. A fi participanţi conștienţi la aceste relaţii, a se îmbogăţi reciproc în ele prin jocul dăruirii, este nu un moft, ci o poziţie firească. Evaluarea unui om este corectă numai dacă evaluatorul poate fi un Tu pentru el, aceasta e singura cale potrivită. Numai în această cheie citind, studiind pe alţii, poate să consolideze Eul și să facă din el un Tu adevărat. Astăzi se practică analiza celuilalt ca un Acela, raportarea este la „ei" și la impersonalul „se", deși fără o implicare activă în relaţie nu este văzut Tu. Ceea ce stă la baza creștinismului este această convingere că numai persoana validează și descoperă persoana. Toţi cei cu această convingere sunt membrii activi în Biserica lui Hristos, nu prin ce spun, cât mai ales prin ceea ce aleg să facă și să fie. Din păcate acest demers de construire în raport cu un Tu este neglijat, nici măcar nu este conștientizat în educaţie. Importanța asumării morții, comuniune, competențe Pentru copil este firească schimbarea, adultul însă nu o acceptă prea ușor. El se identifică cu eul său „știutor" și acţionează de pe poziţiile sale. Pentru a bloca autofluxul mental422, care produce și asociază gânduri pe bandă, cea mai bună și poate unica soluţie este gândul la moarte. Ea nu afectează Eul faptelor, ci numai pe cel al imaginii de sine. Eul părerii de sine rămâne blocat, este pus în faţa unei realităţi mai tari decât el, pe care nu o poate manipula și nici acoperi cu știinţa, experienţa lui anterioară. Eul faptelor este atât prezent cât și atemporal prin răspunderea asumată. Eul acesta nu poate fi aruncat în spaima de moarte deoarece trăiește și pe partea vieţii, dar și de cealaltă parte, dincolo de moarte. Acesta pune aici și acum persoana, în faţa celorlalţi, 422 Proces denumit astfel și preluat în înţelegerea dată de Agusto Cury. Capitolul 21. Calea creștină 321 dezbrăcată de ego-ul despărţitor, gata de a lucra împreună. Dezvoltarea competenţelor este în strânsă legătură cu asumarea morţii și detașarea de această lume. Dacă se dorește participarea și trăirea prin ceva supraindividual trebuie renunţat la ego-ul personal. Nu este o renunţare la propria persoană, ci numai la identificarea cu părerea de sine. Sfinţii din toate veacurile au recunoscut importanţa cugetării la moarte și din perspectiva ei. Ea este considerată antidotul la trăirea vieţii pe pilot automat. Sfântul Vasile spune și el că cea mai înaltă filosofie este ca „de-a pururea să cugetăm la moarte"423. Sfântul Ioan Damaschin: „O, moarte, moarte, mai bine te-am numi pe tine viaţă, că cel ce pururea cugetă la tine, pururea viază" – Îndrumar pentru restabilirea sănătății424. Dintr-o perspectivă creștină soluţia ar fi destul de limpede, după cum am mai menţionat, cadourile „magice" date creștinului la intrarea sa în lume sunt moartea și slujirea pentru dobândirea celor necesare vieţii. Cu ele iese de sub impulsul acţiunii spre căutarea rostului ca fiinţă cu propria personalitate, și de sub cel al autosuficienţei în căutarea competenţei, a participării de calitate certificată prin mulţumirea semenilor, în grup. Competenţa este, din perspectiva grupului, o exigenţă, o nevoie a lui pentru calitate și eficienţă a acţiunii. Nu poate fi nici măcar sesizată în toate caracteristicile sale fără participarea la realitatea supraindividuală. Identificarea cu grupul, participarea la natura sa „ondulatorie" îi este dată omului prin ieșirea din identificarea cu particularul propriei persoane și asumarea conștiinţei de grup, a responsabilităţii din perspectiva acestuia. Spre exemplu, un profesor trebuie să privească inclusiv la supoziţiile ascunse ale sistemului educativ, la premisele filosofice ale demersului adoptat, nu doar la interacţiunea lui directă cu elevul. Trebuie să vadă cu ochii celui care a proiectat sistemul, numai așa, prin confruntarea cu acest Tu are loc transfer de competenţă și o evaluare corectă. Această punere în locul acelui Tu care organizează sau vede într-un anume fel lucrurile într-un sistem este esenţială pentru progres mai ales în cazul în care omul ar putea lua contact cu o decizie de echipă. Acest Tu, al unei echipe, este, de obicei, unul mai puternic și mai înţelept decât al unui singure persoane. Organizarea în comun a lucrurilor poate fi mult mai bună dacă se realizează 423 apud părintele Cleopa www.youtube.com/watch?v=mjcZ7GZ9tbE (accesat în iunie 2012) 424 www.crestinortodox.ro/carti-ortodoxe/ne-vorbeste-parintele-cleopa-vol-2/despre-moarte-81197.html (accesat în iunie 2012) 322 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui o activitate în echipă. Omul nu se dizolvă însă în echipă și nu este aservit instituţiilor pe care el însuși sau echipele le creează. În ciuda staturii sale mici, omul este mare (dar smerit) prin responsabilitatea asumată. Aproape în toate domeniile aportul personal de calitate are în vedere pe cel al predecesorilor. O contribuţie de calitate presupune studiul perspectivei lor, dar nu una de tip detașat, care nu poate sesiza detaliile participării specifice acelui Eu, ci una în care subiectivitatea contribuţiilor nu se pierde. Pentru ca omul să înţeleagă pe cineva trebuie să privească prin „ochii lui" lucrurile, din interior, nu din exterior. Acesta este aportul și rostul artei, să ajute pe cititor, privitor, ascultător, să vadă lucrurile din perspectiva autorului, pentru a îmbogăţi propria sa perspectivă. Nu doar pentru a fi autor se cere artă, ci și pentru a fi „consumator", iar una dintre talentele necesare este „dezbrăcarea" de „propria piele", ca să poţi intra în „pielea lui" ca să vezi și să simţi ce simte el. Hrănirea sufletului cu idei este relativ ușoară, dar superficială. Când acesta se hrănește cu întreaga viziune a autorului, cu subiectivitatea lui, când vede și rostul care l-a determinat să se pronunţe într-un anume fel, atunci câștigă cel mai mult. Acest tip de abordare crește capacitatea omului de a se raporta critic la cultura altui om sau a unei organizaţii. O raportare prin reducerea unui om la lumea ideilor, ca și cum acestea ar fi cele mai valoroase produse ale vieţii umane, este ca și cum ai refuza să vezi opera de artă. Tot meșteșugul scrierii unei capodopere ar fi dat la o parte pentru a reţine doar câteva idei. Astfel, toată trăirea prin imaginaţie alături de personaje ar fi declarată inutilă. Pentru a jongla cu idei omul nu trebuie să primească uitarea totală de sine, dimpotrivă, de acest sine, Eul 1, are cea mai mare nevoie, ca să poată fi critic. Eul 2 nu verbalizează, nu critică, el vede și învaţă, nu are nevoie de memorarea verbală a ceea ce face. Ar fi chiar culmea să ceri, de exemplu, degustătorilor să înveţe din teorie această meserie. Competența – calitatea slujirii Majoritatea oamenilor cred că slujirea celorlalţi este ceva oribil, de care trebuie fugit. Ceea ce ar trebui căutat, din această perspectivă lumească, este conducerea celorlalţi. Omul interesat de apropierea de starea în care Dumnezeu l-a pus pe Adam, înainte de cădere, descoperă că Capitolul 21. Calea creștină 323 lucrurile stau invers. Omul nu se poate cunoaște pe sine, găsi propria fiinţă privindu-se într-o oglindă magică, ci numai prin interacţiunile cu ceilalţi, că el crește doar ajutând pe alţii să crească. Dacă nu slujește oamenilor nu are cum să descopere natura umană. Calea aceasta poate nu ar fi fost probabil adoptată de nimeni dacă Cineva nu ar fi insistat cu preţul vieţii să ne arate ce putere mare are slujirea. Provocările adresate oamenilor de alţi oameni sunt diverse. Acceptându-le ei sporesc în propria descoperire. Prin provocările intelectuale, sportive, artistice etc. omul descoperă omul și puterea ascunsă în el. Dar cea mai serioasă provocare este cea pe care ne-o adresează Iisus Hristos. El spune nici mai mult, nici mai puţin că este cel care ne mântuiește, ne repune în relaţie cu Dumnezeu. Dacă ar fi o simplă provocare intelectuală ar mai putea fi trecută cu vederea. Dar nu, această provocare este pecetluită cu o viaţă, Hristos și-a dat viaţa în această credinţă. Mai mult, a făcut-o nu ca pe un gest teatral, ca pe o sfidare (de fapt cine are curajul să dea un astfel de spectacol?), sau spre a respecta regulile cetăţii și propria demnitate precum Socrate, ci spune că a făcut-o pentru mine personal, cel care m-am trezit să răspund la provocările semenilor în căutarea acelora care îmi oferă prin prezenţa unui Tu, ceva pentru care merită trăit. Odată percepută această provocare omul nu poate rămâne indiferent. Ca să fie corect trebuie să verifice dacă este adevărată, apoi ori a găsit un sens vieţii dacă are dreptate, ori poate să sfideze autorul pentru afirmaţii și pretenţii nefondate. Numărul mare al oamenilor care cred că propunerea nu este mincinoasă este prea mare ca să o tratezi cu indiferenţă. Oare să fie chiar ieșirea din criza provocărilor mărunte din moment ce atâţia oameni cred că Iisus are dreptate? Dacă omul bine intenţionat se duce printre acești oameni ca să vadă de aproape ce cred și cum trăiesc ei s-ar putea să fie dezamăgit. Mulţi cred că Iisus este salvatorul lor, respectă formal ceea ce El le spune, dar viaţa și relaţia lor cu semenii nu au o calitate care să merite măcar a fi invidiată. Iisus pare că în loc să îi elibereze către o demnitate mai înaltă i-a prins și i-a făcut robi cu indicaţii foarte precise, urmărite spre a fi respectate de învăţători religioși ori oameni îmbrăcaţi în negru, care în loc să trezească bucuria unei vieţi mai depline, mai tare te sperie cu judecata și cu iadul. Mulţi dintre cei bine intenţionaţi se pot opri aici. „Mirosul" lor le spune că ceva nu este în regulă și nu merg cu cercetarea mai departe. 324 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Dar pentru cel care vrea să meargă mai departe nu se termină surprizele. Chiar dacă nu își face o idee despre Iisus de la cei care răspândesc frica, ci îl caută la cei care par să ducă o viaţă deosebită pe baza învăţăturilor Sale, la prima vedere aceștia nu sunt de invidiat. Acţionează exact invers decât lumea, nu vor să fie ca Dumnezeu, cu atribute la superlativ, ci sunt modești și par a se hrăni mai mult din bucuria altora decât pentru reușitele proprii. În loc să conducă pe alţii cu înţelepciunea lor, preferă să îi slujească, după cum învaţă chiar de la Mântuitor. Par a nu se mulţumi nicicând în slujire, tot mai mult vor să ajute, și cât mai bine pe alţii.425 Pentru un om care caută adevărul absolut, ce poate fi însușit, care scapă de probleme și oferă înălţare socială prin prestigiu obţinut în știinţă, cultură etc., această cale a competenţei nu pare potrivită deoarece crește „necunoașterea" și îl cheamă să se facă tot mai mic, nu să se înalţe. Pentru cei care merg mai departe deoarece nimic din lume nu este mai important ca o viaţă autentică se revelează puterea slujirii de a repune omul în adevărata sa natură. Participare și împărtășire Cea mai mare importanţă acordată termenilor din familia parte – întreg este realizată prin transformarea lor în cuvinte ce desemnează un act sacru. Părtășirea sau împărtășirea este actul sacru prin care creștinii ortodocși, catolici și evangheliști luterani primesc în trupul lor pe Dumnezeu, prin taina cea mai importantă a Bisericii – euharistia. Cuvântul lui Dumnezeu s-a făcut trup în Iisus Hristos și El a instituit această taină prin care creștinii primesc un aliment foarte special, integral pentru integralitate. Astfel creștinii se hrănesc din Cuvântul Său, care nu mai este doar o informaţie, ci hrană pentru vindecarea și dezvoltarea sufletului. Păstrarea relaţiei stabilite astfel se face prin păstrarea cu grijă a Cuvântului ca semnificativ, viu și lucrător în persoană. La ce bun să auzi un cuvânt revelator dacă el nu devine și constitutiv? Prin el se realizează o legătură nu numai cu autorul cuvântului, ci și cu toţi cei ce îl consideră semnificativ, important și demn de a fi urmat, căci ei „cinează" 425 Sfântul Ioan Gură de Aur, Comentar la Evanghelia de la Ioan, p. 419: „Voi vedeţi, fraţii mei, că iubirea lui Dumnezeu este amestecată și confundată cu iubirea aproapelui: aceste două iubiri sînt legate împreună, ca și o funie." Capitolul 21. Calea creștină 325 împreună. A fi într-un gând cu toţi ce primesc Cuvântul întrupat, înseamnă a primi spre a fi parte neîmpărţită a unei comunităţi. Acest act este sacru atunci când cuvântul este de la Dumnezeu. Dar hrănirea din cuvinte nu este un lucru neobișnuit. Dimpotrivă, este probabil cel mai răspândit lucru. Prin schimbul de cuvinte are loc nu doar informarea reciprocă, ori atingerea, mângâierea de care ne spune E. Berne, ci și o acţiune de schimbare. Se poate schimba fiecare participant și poziţia reciprocă a celor în dialog, iar urmare a cuvintelor schimbate se apropie sau se îndepărtează. Participanţii se pot schimba prin influenţa reciprocă. Fiecare om are un punct de vedere, o atitudine, un fel de a acţiona etc. Dacă acţiunile pot fi imitate și doar clarificate folosind cuvintele, credinţele intime trebuie mărturisite pentru a fi cunoscute, iar mărturisirile, descoperirile personale se adună în cultură. Din aceste motive nu se poate ajunge la om fără a studia cultura. Lucrarea diavolului Într-o lume care spune despre sine că este deasupra mitologiei chiar și a aduce vorba de el descalifică. Imediat riști să fi judecat ca fiind departe de o înţelegere corectă, știinţifică a lumii. Eu cred că dimpotrivă, subiectul nu poate fi evitat dacă dorim o abordare știinţifică. Deși nu se manifestă obiectiv precum fenomenele naturii, ca să poată fi surprins și „arestat", prezenţa sa în experienţa fiecărui om este destul de evidentă prin ceea ce se numește ispitirea spre păcat. Ne-am putea liniștiţi socoti fără de păcate dacă nu am observa că o chemare spre a da curs unor porniri cu consecinţe negative pentru noi și semeni nu poate fi evitată. Unii răspund acestor chemări și tratează oamenii ca pe mijloace, refuzându-le demnitatea umană din considerente care de care mai ciudate. Problema nu este doar că altfel ar fi greu de explicat răul din lume ci și faptul că orict de departe ajungi să te îndepărtezi de felul ei de a fi nu scapi de ispita de a face rău. Un factor activ are grijă să ne încerce la fiecare pas stabilitatea în respectarea valorilor asumate sau pretinse a fi respectate pe care se bazează stima de sine. Cineva care găsește un bun partener de dialog în Eul 1 are grijă nu doar să ne pună la îndoială propria stimă de sine ci și să ne asiste cu sfaturi în realizarea de compromisuri și scăderea grijii fașă de consecinţele faptelor noastre. 326 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Aparent este un agent negativ, care pe lângă răul din lume aduce și disconfort intern prin mustrări de conștiinţă. Cred însă că mai degrabă el este câinele de pază al fiinţei. Ca să o scoată din nemișcare, platitudine și până la urmă chiar din lume o provoacă și o testează mereu. Îi exploatează și îi aduce în faţă toate slăbiciunile, oricât de departe ar fi de iresponsabilitate, chipurile ca să o umilească. Umilire este însă numai dacă este și mândrie, altfel este doar o chemare la o acţiune tot mai conformă, și mai lipsită de agresivitate faţă de sine, faţă de ceilalţi și faţă de generoasa noastră gazdă, Pământul. De acest test nu a scăpat nici Iisus, ca să-și dovedească deplina stăpânire asupra fiinţei, de neamestecul în ea a impropriului și a lumii, a fost ispitit de diavol în privinţa autosuficienţei sale, a tentaţiei de a se socoti bogat prin ceea ce oferă lumea ori prin puterea asupra semenilor. Oricât au fugit de religie până la urmă chiar și filosofii au ajuns la recunoașterea existenţei acestor ispite. Scăparea omului nu este într-o colivie de aur și izolare de semeni ci în acţiunea pusă în slujba lor. Aceasta este izvor nesfârșit de învăţare și prilej nesecat de ne întemeia prin a face bine evitând capcana mândriei. Slăbiciunea diavolului este că nu se poate lega de oameni decât prin slăbiciunile lor. Vulnerabilitatea noastră nu este astfel faţă de o putere dinafară ci faţă de lipsa de stăpânire, de întemeiere, ori de grijă pentru ceea ce este ori pleacă de la noi. Dorinţa de a fi cu ceilalţi, de a nu fi singuri, însoţită de uitarea de sine duce la aservirea oamenilor și devine spirit de turmă și supunere necondiţionată. Astfel răul cel mare devine și mai puternic căci are mai mulţi adepţi depersonalizaţi. Omul care își respectă demnitatea și are o sursă corectă a ei, nu se poate hrăni din umilirea altuia și desconsiderarea sa căci aceasta implică și o desconsiderare a naturii umane care îi este și lui proprie, deci este până la urmă o desconsiderare de sine. Interesant este faptul că antrenamentul pe care ni-l impune nu este numai legat de raportarea la sine ci și la ceilalţi. Adesea vin alţii asupra noastră, ne judecă cu o virulenţă extremă pentru fapte bune pe care ei nu au reușit niciodată să le facă. Principul sănătos care spune să participi constructiv nu distructiv, cu adăugare, nu cu demolare, pare a nu fi cunoscut de aceștia. Iertând intervenţiile lor omul devine tot mai puternic în relaţii, aici este iarăși un mare câștig. Astfel că direct sau indirect tot diavolul slujește omului, însă omul nu interpretează întotdeauna corect slujirea sa. 327 Capitolul 22. Sinteze, analize Cele mai multe dintre cărţile citate în această lucrare prezintă perspective asupra unor domenii ale realităţii, realizate ca urmare a analizei și sintetizării unor informaţii variate, ce nu se limitează la domeniul respectiv. Spre exemplu, Rosenberg explică bazele comunicării nonviolente, dar el a studiat psihiatria, culturile diverselor popoare legate de comunicare, religia etc. Heidegger a analizat temeinic nu numai filosofia, ci și literatura, arta și religia. Constantin Rădulescu Motru era nu doar un filosof, ci și un psiholog foarte bun. Aproape toţi cei care au adus contribuţii semnificative au ieșit din domeniul lor pentru a prinde și aspectele legate de natura umană, implicarea și participarea omului. O cultură în sine este idolatrie, „artă de dragul artei", nu în serviciul omului, ca și cum omul ar fi pentru „artă", ea ar fi zeiţa ce trebuie slujită, în loc ca „arta" să servească omului. La fel se prezintă lucrurile cu știinţele și cu toate preocupările umane. Și în religie se uită că ea este pentru om și nu omul pentru religie. Iar academismul a ajuns atât de departe încât aproape că ia prizonieri pe oamenii ce se implică în activităţi academice. Heidegger atrage atenţia că mult din ceea ce ei fac nu este gândire originală, proprie, ci compilare de texte și maculatură, realizată conform unui obicei. Și dacă ar fi numai aceștia afectaţi, și tot ar fi o problemă. Dar prin ei, cu deosebire prin corpul profesoral, este afectată negativ toată societatea, se distruge creativitatea și se îngroapă talentele native. O radiografie a acestui proces este făcută recent și de Ken Robinson în lucrarea sa O lume ieșită din minți: o revoluție creativă a educației. O serie de afirmaţii merită avute în vedere dacă ne dorim o raportare faţă de educaţie lipsită de microbul spiritului de castă. Înainte de a trece la literatură merită scoasă în evidenţă o realizare ce s-a născut din experienţa celor interesaţi de obţinerea rezultatelor în viaţa practică, cu deosebire în afaceri. Mulţi am auzit de filmul Secretul. A avut multă trecere după lansare deoarece promite multe și chiar reușește să producă o schimbare în viaţa celor care sunt atenţi și 328 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui pun în practică sfaturi din film. Pare un lucru extraordinar, miraculos, însă dincolo de veșmintele comerciale și de publicitate nu sunt foarte multe lucruri profunde. Am văzut ce important este să ai un scop, el devine un organizator al vieţii. Dar, cel puţin la fel de important este ca el să fie prezent în minte ca să poată deveni organizator: „Treaba noastră ca oameni este să avem permanent în minte ceea ce vrem să facem, să ne clarificăm scopurile. Pornind de aici, începem să invocăm una dintre cele mai mari legi ale universului care este legea atracţiei.". Dacă analizăm sfatul descoperim de fapt ce înseamnă grija, întro formă relativ primitivă a ei. Dacă omul nu are grijă – atenţie la scopul urmărit, nu are șanse să își atingă obiectivele. O tehnică propusă de unul dintre cei care au stat la baza realizării filmului, Bob Proctor, este aceea de a avea un bileţel ce trebuie purtat permanent, pe care este notat visul ori scopul urmărit pentru a nu-l uita (pierde din vedere) și a obţine o mobilizare și o aliniere a resurselor fiinţei în direcţia atingerii scopului. Filosofic este ușor de observat că mutaţia ontologică propusă a fi realizată, este trecerea de la preocupări, adesea divergente, la grijă și evaluarea a tot ce se întâmplă ori se face prin raportarea la ea. Acesta este un prim pas important pentru a ajunge la a trăi autentic. Și sigur că odată cu trăirea tot mai autentică vin și rezultatele deosebite, „atracţia" își face efectul. În film nu este important scopul: bani, poziţie socială etc. ci învăţarea grijii. Și într-adevăr, nu prea contează, obiectivul iniţial este descoperirea secretului mișcării și al participării cu întreaga fiinţă. Apoi omul își poate schimba direcţia, alege scopuri tot mai apropiate de împlinirea sa. Academismul și educația Am inclus în această secţiune câteva informaţii legate de academism deoarece este un tip de memă culturală puternică și virală. Analiza lui Ken Robinson privind importanţa creativităţii și a modului în care ea este eliminată prin sistemul educativ trebuie avută în vedere deoarece îndepărtând ceea ce este unic, specific persoanei, practic frumuseţea ei și partea ce o face demnă de respect, este anihilată. Persoana se întemeiază pe modul ei unic de a vedea viaţa, legăturile cu semenii, ea fiind construită printr-o experienţă unică în contact cu Capitolul 22. Sinteze, analize 329 acestea. Punctul ei de vedere va conţine mereu ceva ce alţii, călătorind pe alt drum nu au cum să vadă. Înainte de a trece mai departe aș dori să fac câteva observaţii legate de prezenţa fenomenului în România. Cred că și la noi sunt multe domenii afectate, dar personalităţile deosebite ies de obicei din aceste cadre. Ele sunt creatoare de aceea apreciază ceea ce este legat de creativitate în om. Cei care se mărginesc la transmiterea a ceea ce au spus alţii în loc la o resemnificare proprie sunt mai afectaţi de această orientare. Specificul autohton este mai ușor de înţeles pornind de la o observaţie pe care a făcut-o un doctor în teologie426 care s-a ocupat chiar cu studiul vieţii monahale din Transilvania. El a observat că mănăstirile erau un fel de centre de cultură prin faptul că cei ce se retrăgeau aici nu se izolau pentru o mântuire proprie, retrași din lume. Dimpotrivă alergau mai tare, înainte în căutarea adevărului și apoi transmiteau și mirenilor din jurul mănăstirii (ca îi căutau cu drag și încredere) așezarea corectă, participarea de calitate în diverse domenii ale vieţii spirituale. La fel sunt și profesorii universitari reprezentativi din spaţiul românesc, ei reinterpretează ceea ce studiază, coroborează cu trăirea specifică locului, nu doar transmit informaţii mai departe, astfel sunt surse de experienţă trăită. Operele lor mărturisesc despre acest lucru, am văzut la C.R. Motru și putem găsi multe exemple similare. Scopul prezentării capitolului este delimitarea de fenomen și reducerea influenţei acestuia. Problema influenţei academismului este cât se poate de serioasă, chiar acută astăzi, când schimbarea pare să fie principala constantă a vieţii: „Rata și amploarea schimbării care a cuprins întreaga lume ilustrează profunda transformare a modului în care oamenii își trăiesc viaţa și își câștigă existenţa. Trebuie să fim la fel de radicali și în privinţa modului în care gândim educaţia. Simpla creștere a standardelor academice nu va rezolva problemele cu care ne confruntăm, doar le complică. Pentru a merge mai departe avem nevoie de o înţelegere proaspătă în ceea ce privește inteligenţa, capacitatea umană și natura creativităţii. Trebuie să regândim unele dintre ideile de bază pe care le avem despre educaţie, inteligenţă și despre noi înșine. Și, mai presus de toate, trebuie să ne trezim cu toţii din ceea ce, pe bună dreptate, James Hemming (1909-2007) a numit «iluzia academică», aceea care 426 Discuţii particulare cu pr. dr. Dan Hognogi pe marginea tezei sale de doctorat 330 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui ne-a înrobit mai mult decât vă puteţi imagina."427 Pentru a clarifica termenul, Ken precizează: „Oamenii folosesc termenul «capacitate academică» pentru a se referi la «inteligenţă». Ele nu înseamnă câtuși de puţin același lucru. Activitatea academică este centrată pe anumite tipuri de înţelegere verbală și matematică: pe lucrări și eseuri critice, pe discuţii verbale și pe analize matematice. Ele sunt forme extrem de importante ale capacităţii umane. Dar dacă inteligenţa umană s-ar fi limitat la capacitatea academică, nu s-ar mai fi produs o mare parte din cultura umanităţii. Ar fi existat foarte multe discuţii, și mai deloc acţiune. Nu ar fi existat știinţa practică, nici tehnologia, nici afacerile, nici arta, nici muzica sau dansul, nici teatrul, poezia, iubirea, sentimentele sau intuiţia."428. Aservirea educaţiei s-a făcut pentru a sluji academismului, uitând de om: „Unul dintre motivele pentru care activitatea academică a ajuns să domine învăţământul general este că nevoia de a avea universităţi a modelat cultura educaţiei de masă atât direct, cât și indirect. Cerinţele de intrare la facultate au avut un impact direct asupra programei școlare și asupra formelor de evaluare și de examinare publică. De asemenea, universităţile au afectat, indirect, în multe feluri educaţia, nu în ultimul rând pentru că meseria de dascăl a fost și este profesată în mare parte de absolvenţii de facultate. În multe feluri, întregul proces de educaţie elementară și liceală este un proces de pregătire pentru admiterea la facultate. Tinerii care se înscriu la facultate mai degrabă decât să se angajeze sau să se înscrie în programe de pregătire profesională sunt văzuţi ca reușite reale ale sistemului."429. Orice om competent, ca Fred, inteligent și de omenie merită respect, indiferent unde este întâlnit: „Dacă ar fi să facem un pas înapoi pentru a privi educaţia din afară și am întreba: «La ce folosește ea?», ne-am putea centra în primul rând pe aceia care par să beneficieze cel mai mult de cerinţele și așteptările sale. Am putea conchide că principalul scop al educaţiei este să formeze profesori universitari, consideraţi un fel de apoteoză a culturii academice. Și eu, la rândul meu, sunt profesor universitar și am un mare respect pentru mediul și viaţa academice. Dar aceasta nu este decât o altă formă de viaţă, care nu 427 Ken Robinson, O lume ieșită din minți: revoluția creativă a educației, Editura Publica, București, 2011, p. 107 428 Op.cit., p.89 429 Op.cit., p.89 Capitolul 22. Sinteze, analize 331 ar trebui să devină standard pentru alte forme de realizare umană. Cunosc artiști, oameni de afaceri, dansatori, sportivi și mulţi alţii, ale căror realizări, inteligenţă și omenie sunt la fel de substanţiale ca ale oricărei persoane cu doctorat pe care am întâlnit-o."430. Merită menţionată aici o întâmplare care a avut loc în unul din satele din Transilvania pe vremea când comunismul trebuia transmis ţăranilor431. Unul dintre domnii în cravată care a venit să îi înveţe despre socialism, „marea cucerire" a oamenilor muncii, atins de măreţia misiunii sale, s-a gândit să facă mai întâi diferenţa între el și ţăranii cu care vorbea. De la masa intelectualilor, de sus, de pe scenă, îi întrebă: „Știţi care este diferenţa între noi și voi?" Se aștepta ca oamenii să nu știe, dar unul se ridică cu seninătate, departe de a fi complexat de lipsa sa de știinţă și zise: „Știm, nodul de la gât!". Intelectualii de pe scenă s-au gândit la nodul de la cravată și s-au simţit probabil mândri de această uniformă. Nu au realizat subtilitatea răspunsului, în sens mai larg, nodul de la gât este cel care întrerupe legătura dintre inimă și minte. O caracteristică a celor care au impus deposedarea ţăranilor harnici de cele pe care le agonisiseră după o viaţă de muncă era bine surprinsă. Cei care le luau bunurile prin colectivizare nu mai aveau inimă, pentru „înalta misiune" a impunerii socialismului erau aleși cei mai puţin harnici, care nu aveau nimic de pierdut. Este posibil ca și pe intelectualii care propovăduiesc și trăiesc aservind viaţa lor diferitelor valori culturale să-i influenţeze prezenţa nodului de la gât. Nu voi insista cu exemple, sunt bine cunoscute și expuse publicului, începând cu faptele prezentate în Noul Testament ori în cărţi precum Trădarea cărturarilor, Cunoașterea inutilă și terminând cu ironiile și lupta împotriva religiei pe care o vedem la unii oameni de știinţă și astăzi (sunt multe exemple și pe site-ul www.ted.com). Academism și cultură Privind dinafară, principala sursă a iluziei academice pare a fi convingerea, credinţa iraţională că omul este definit prin producţia sa intelectuală. Dacă nu produce cu mintea ceva pentru cultura umanităţii, pentru „academicieni" o persoană nu există ca om, nu se va scrie în 430 Op. cit, p. 90, 91 431 Întâmplare povestită de preot Negrea Dumitru, Ighiu 332 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui cărţi despre ea. Omul este definit prin produsele sale în interiorul culturii, nu la nivelul propriei fiinţe. Pentru cei afectaţi de această iluzie nu contează ce a făcut omul cu sine, cât de înaltă este propria structurare, cât de clare, precise și de bine ameliorate îi sunt cele trei tipuri de jocuri – interior, interpersonal și cultural, chiar nivelul competenţei, privită ca slujire de calitate, poate fi irelevant. Academismul este parazitul care trăiește pe seama culturii mari, adevărate, pe care mai mult o ocultează decât o dezvăluie. Slujitorii academismului sunt ca o castă, cu grade academice, cu reguli destul de precise de detectare a contribuţiei personale la dezvoltarea „măriei sale", cultura. Ea pare a fi scopul în sine, marea zeiţă ce trebuie servită. În loc să arate cum cultura scoate omul profund din noi, iluzia academică ne învaţă și ne cere să ne punem viaţa în slujba culturii. Minunata recompensă este un loc de cinste între slujitorii ei, nemurirea prin veșnica pomenire între oameni a unei „măreţe" contribuţii. Sursa academismului este destul de îngustă, doar două abilităţi bine dezvoltate sunt suficiente pentru un succes garantat: „Capacitatea academică se bazează pe aceste două abilităţi de înţelegere logicodeductivă și de cunoaștere propoziţională. Termenul „academic" provine de la numele unei grădini din apropierea Atenei antice, numită Academia. Acolo, cu 400 de ani înainte de nașterea lui Hristos, filosoful grec Platon a pus bazele unei comunităţi de discipoli, deosebit de influentă."432 Cauza apariţiei iluziei academice ar putea fi socotită raportarea greșită la cultură, neînţelegerea legăturii strânse cu celelalte două jocuri, izolarea la nivelului jocului cultural. Cea mai bună ilustrare a abandonului unui astfel de joc este cea prezentată de Herman Hesse în Jocul cu mărgele de sticlă Marele maestru, unul dintre cei mai redutabili din istoria jocului, îl abandonează spre a se dedica unei ocupaţii mai satisfăcătoare decât orice joc cultural, educaţia tinerilor. Prin aceasta el închide triunghiul Eu – Semeni – Cultură, cu revărsarea puterii culturale acumulate spre dezvoltarea persoanei, revenirea la Eu. Revenirea la Eu a iluziei academice este în chip conducător, cu putere de lege și de evaluare, judecare a omului. Poștașul Fred ar fi demn de dispreţ, sau mă rog, nu merită nici un fel de consideraţie din partea celor aserviţi culturii deși are cea mai puternică și mai vie cultură – cultura respectului deplin faţă de om, faţă de lucrul bine 432 Op. cit., p. 110 Capitolul 22. Sinteze, analize 333 făcut, și slujirea ireproșabilă. Viaţa la care el participă, legăturile cu semenii, respectul acestora sunt mai profunde decât cele garantate de un rezultat academic. O teorie explicativă este limitată prin însăși intenţia ei, ce putem noi face este să încercăm a descrie lumea și să clarificăm calitatea și limitele instrumentelor utilizate. Iar o descriere nu este completă fără analiza completă a relevanţei pentru om și a interacţiunii lui cu semenii. Superioritatea înţelegerii lui Bohr asupra celei a lui Einstein este tocmai faptul că a ieșit din iluzia academică. Einstein credea probabil și la sfârșitul vieţii că prin cunoaștere omul poate pătrunde totul, în timp ce Bohr spunea că putem cunoaște doar atât cât ne permite instrumentul ales, că în lume sunt lucruri care scapă înţelegerii, deși pot fi observate, ori trăite. Nuanţând, am putea spune că Einstein slujește cunoașterii în timp ce Bohr se folosea de cunoaștere, înţelegând și limitele acestui instrument. Din fericire toţi oamenii „funcţionează" foarte bine deși niciunul dintre ei nu cunoaște cum funcţionează mintea și corpul uman, ce avem din punct de vedere academic sunt doar diverse teorii, la limita verificabilului și a obiectivităţii. Observând însă ce putere de învăţare și de modelare are creierul și corpul uman, putem să ne folosim de aceasta, putem atinge diverse performanţe pe care nici pe departe nu le are tehnica modernă deși este uimitoare. Un singur exemplu este suficient, văzul. Putem lua și integra atâta informaţie dintr-o simplă imagine simbolică încât nu au sens comparaţiile cu nici o mașină de calcul. Unde o mașină nu vede decât o cruce, un plus, un creștin poate vedea o dezvoltare nesfârșită pe ambele direcţii, verticală și orizontală, cu un punct de întâlnire a lor, a personalului de pe axa verticală cu generalul de pe axa orizontală etc. Poate chiar să își imagineze că cele două direcţii sunt unite și pot forma o unitate numai prin competenţă. Iluzia academică ne spune că performanţa minţii noastre este măsurabilă, că oamenii pot fi organizaţi, clasificaţi, după criterii liniare, că un IQ spune aproape totul despre om. În realitate nimeni nu poate prezice cum va acţiona un om în condiţii complexe. Experienţa și felul său unic de a fi determină răspunsuri unice. Încercarea de a obliga elevii să dezvolte abilităţile academice este ca și cum ai obliga toate mașinile să aibă aceleași performanţe, indiferent pentru ce sunt construite. Toate ar trebui să se miște cît mai bine pe orice direcţie, și să poată duce multă marfă străină. Nu contează capacităţile colaterale 334 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui – de autoorientare, de colaborare, de asigurare a homeostaziei proprii, de operare asupra mărfii transportate, eficienţa și combustibilul consumat etc. Toate mașinile trebuie să știe executa aceleași manevre de mișcare pe sol. Nevoia de a face ordine în domeniul exprimării și a creaţiei umane a condus la selectarea acelor domenii în care sunt mai ușor de cuantificat performanţele, unde subiectivul nu mai contează, sau contează mai puţin. Judecăţile asupra oamenilor nu pot decât să reducă potenţialităţile lor, așa cum încercarea de a stabili prin ce fantă trece fotonul distruge comportamentul său ondulatoriu. În ciuda ignorării dezvoltării persoanei în ansamblu, a lipsei de relevanţă privind caracterul, interacţiunile sociale, auto-organizarea etc., în Statele Unite: „Timp de 100 de ani, coeficientul de inteligenţă a rămas principalul criteriu de selecţie pentru diferite forme de educaţie, pentru numeroase forme de angajare într-un loc de muncă și pentru înrolarea în armată."433. Cu toate lipsurile și deficienţele observate, „ideile despre capacitatea academică și despre IQ au ajuns să fie considerate ca de la sine înţelese, ca o stare naturală a lucrurilor mai degrabă decât ca produse ale anumitor valori culturale și presupuneri știinţifice, ceea ce, de fapt, și sunt"434. O tradiţie greu de depășit, dar pe cale de a fi abandonată. La nivelul culturii se găsesc germenii schimbării în direcţia respectului pentru om, dar aceștia trebuie să fie preluaţi de Euri ce rezonează cu schimbarea, care să modifice apoi interacţiunile, iar acestea vor conduce în cele din urmă la schimbarea ponderii diverselor orientări culturale. În sprijinul academismului pare să vină știinţa. Trebuie menţionat însă că nu viziunea mecanicistă, deterministă a adus progresul pe care îl vedem astăzi, ci cu deosebire elucidarea structurii atomului, realizată de teoria cuantică a microuniversului. Mai trebuie precizat că știinţa înţelege obiectele, fenomenele la care ele participă, dar are probleme cu fiinţa, ceea ce este firesc. Structurile deosebit de complexe, în mai multe dimensiuni, cum este viaţa, pot fi descrise generic, dar o descriere nu ne dă controlul asupra ei. Ca să cunoști viaţa și lucrurile, trăirile legate de ea, trebuie să le experimentezi, ori aceasta nu mai este știinţă obiectivă, ci una cât se poate de subiectivă, bazată pe multe alegeri, nu pe un determinism orb. Nu poţi trăi ceea ce nu vrei 433 Op. cit., p. 113 434 Op. cit., p. 114 Capitolul 22. Sinteze, analize 335 să trăiești, nu poţi evalua ceea ce nu ai vrut să verifici. Avem „aparate de măsură" foarte sensibile, bine calibrate, construite pentru a observa atât ce se întâmplă cu obiectele cât și cu persoanele. Suntem deja puși în situaţia de cercetători, dar pentru a afla ce sens să dăm vieţii noastre odată scăpaţi de satisfacerea nevoilor de bază. Academismul, înţeles ca o concepţie de viaţă care are la bază „reducţionismul" omului la activitatea intelectuală, ca și cum acest lucru este singurul și cel mai grozav pe care îl poate face, are încă putere pentru că este promovat prin educaţie. Nivelul de înţelegere al societăţii a trecut însă de reducerea omului la inteligenţa logicomatematică și cea de înţelegere verbală. Sunt recunoscute acum și alte tipuri de inteligenţă, cum ar fi de exemplu cea emoţională, cea socială, iar acestea au un impact mai mare pentru succesul în viaţă și armonia ei. Dar reducţionismul a ajuns la limitele sale. Lipsa de participare determinată de o abordare adresată numai logicilor verificabile și rezultatelor lor, fără impact asupra nevoilor de înţelegere și organizare afectivă, de comunicare reală, îndepărtează tot mai mult copiii de educaţie, determină scăderea continuă a rezultatelor lor. Obligaţia de a intra într-o matriţă îi face reticenţi, și oricâtă bunăvoinţă ar avea cu noi, adulţii prea angajaţi într-o viziune reducţionistă, până la urmă trebuie să ne părăsească. Pierdem și noi, dar, din vina noastră, cel mai mult pierd ei. Pace între știință, filosofie, religie Cele trei mari domenii ale vieţii umane par a se contrazice mereu și parcă sunt prinse într-o luptă pentru supremaţie, care adesea urmărește chiar desfiinţarea celorlalte, sau măcar a uneia dintre ele. În realitate toate sunt necesare și importante. Sunt ireductibile pentru că aparţin celor trei niveluri la care are loc participarea, ireductibile și ele unul la altul. Știinţa este cea care dă claritatea pe nivelul individual și al manipulării obiectelor de către om. Pentru atingerea ei este nevoie de multă nevoinţă. Funcţionează când este atinsă autonomia. La nivelul interacţiunilor filosofia ar trebui să clarifice lucrurile astfel încât fiecare persoană să participe cât mai ușor și mai profitabil la grup. Ea ar trebui să aducă curăţenia, iar filosofia lui Heidegger spre exemplu, reușește destul de bine să asiste pentru realizarea acestui 336 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui lucru. Când are loc dobândirea măiestriei prin interacţiuni ce permit învăţarea de la alţii, ea și-a atins obiectivul, omul poate construi împreună cu alţii. Religia adevărată trebuie să aibă grijă de cultura comună astfel ca fiecare om să fie respectat și să se poată împlini, fără a fi victima procesului de nivelare socială. Ea se naște din mila pentru omul rătăcit și prizonier în nefericire, neîmplinit. Funcţionează când lucrurile au sens prin faptul că integrarea în grupul ce favorizează învăţarea și evoluţia este realizată. Dacă le lăsăm izolate, fiecare pe nivelul ei, încă nu este pace între ele. Fiecare dintre demersurile specifice trebuie să le cuprindă și pe celelalte astfel încât să lucreze împreună. Spre exemplu, a încerca să îndrumi spiritual pe alţii fără a testa temeinic o realitate (știinţa), cu înţelepciune (filosofie), este doar un demers lipsit de sens. A practica știinţa pentru a descoperi cum să distrugi este un demers lipsit de înţelepciune și de respect pentru ceilalţi oameni. A propune anumite moduri de a fi și de a interacţiona fără a le testa și fără a ști ce anume se acumulează prin ele în cultura de grup este un act inconștient. Omul integral nu se poate lipsi de niciuna dintre ele fără a-și pierde integralitatea, iar a crede că una le poate rezolva pe toate înseamnă a opera un reducţionism extrem de periculos și pentru om și pentru societate. 337 Capitolul 23. Literatura Am lăsat la urmă domeniul care probabil era cel mai îndreptăţit să deschidă această secţiune a cărţii. Motivul este simplu, în acest domeniu cred că este mai bine să rămână deschisă discuţia despre cultura umanităţii deoarece cele mai multe eforturi de a ajuta omul s-au exprimat prin literatură. Întinderea ei este atât de vastă, atât de cuprinzătoare, că uneori ne simţim prinși în personaje, nu privitori la jocul lor. Acestea sunt oameni sau chiar altfel de personaje cu puteri fantastice ca în basme, care trăiesc un anumit tip de viaţă, care pot participa la anumite interacţiuni, în funcţie de ceea ce ele (prin autor, evident) aleg să fie. Aici cultura despre om, despre viaţa sa și profunzimea autorilor este revelată de complexitatea personajelor, de viaţa și confruntările la care acestea sunt puse să participe. Peste timp rămân acele opere în care omul este surprins în complexitatea vieţii sale, care propun acea vedere, organizare, structurare a vieţii ce se poate dovedi stabilă, dar în același timp dinamică. În funcţie de înclinaţiile, darurile proprii ne vom simţi mai apropiaţi de unele sau altele dintre personaje, le vom însoţi în aventura vieţii lor, vom trăi emoţii și sentimente apropiate. Prin sau alături de ele ne vom îmbogăţi experienţa ca și cum noi am fi trăit acele întâmplări. În alte opere, cu deosebire în anumite poezii, poetul spune ce vede, ne prezintă formulată și prinsă în cuvinte revelaţia sa asupra lucrurilor, interacţiunilor, valorilor etc. Urmându-i cu atenţie putem privi lumea prin ochii lor, trăind astfel, pe calea deschisă de ei, uimire, bucurie, chiar și revelaţiile ce le-au fost dăruite lor. Aproape de poezie sunt memoriile, jurnalele, însemnările, aventurile din călătorii în spaţii fizice sau spirituale. Și ele conţin viziunea, trăirea unică, observaţii, sentimente, tot ce trebuie pentru a reface o experienţă chiar și fără a participa în mod direct la ea. Cu cât călătoria noastră cu aceste personaje este mai lungă, cu atât vom vedea mai multe. O analiză detaliată cu exemplificări convingătoare ar putea crea 338 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui material pentru câteva cărţi. Evoluţia spiritului, a așezării omului faţă de lume și semeni, a implicării și mișcării sale poate fi urmărită ca o istorie dincolo de istoria întâmplărilor, așa cum o recomanda indirect și Heidegger în Ființă și timp. O să trec în revistă doar câteva observaţii, lăsând deschisă analiza aportului literaturii din perspectiva creșterii calităţii participării. Cartea bate filmul Din păcate tot mai mult oamenii preferă călătoriile scurte, oferite prin intermediul unor filme, care pot fi și ele de calitate. Însă oricât de captivante și chiar profunde uneori, ele nu pot transmite atât de bine ceea ce trăiește personajul, nu pot exprima la fel de clar contextele și reacţiile, mai ales cele interne, precum o fac cărţile. Cine a văzut ecranizările unor cărţi profunde, cum ar fi de exemplu Frații Karamazov sau Mizerabilii, reduse la filme de maxim 3 ore, și a citit cărţile, poate rămâne uimit în faţa diferenţei de trăire prilejuite. Mai mult, chiar esenţa mesajului riscă să se piardă pentru că privirea ne este atrasă de întâmplările prin care trec personajele, nu scopul prezenţei lor în operă. Așa de exemplu am încercat să găsesc cuvântarea despre rolul tatălui, despre importanţa asumării paternităţii, element pe care îl consider central și o exprimare clară a mesajului romanului Frații Karamazov, dar nu l-am găsit nici în ecranizarea rusă, nici în cea americană. Din filme reiese prin ce întâmplări au trecut personajele, din carte ajungi să simţi nemulţumirea autorului faţă de lipsa de implicare, de dragoste a părinţilor, a taţilor care nu își asumă responsabilitatea pentru destinul copiilor lor. Tatăl moare ucis de cel ce este probabil fiul nerecunoscut ca fiu, tratat ca un servitor. Lipsit total de spirit de sacrificiu pentru copiii săi, aceștia apucă pe diversă căi, care aduc echilibrul numai pentru unul din patru, altuia îi aduce smintirea intelectualistă, altuia necazuri din relaţiile sale, iar fiului criminal răceala și suficienţa de sine. În carte vezi, întâlnești pe Dostoievski profetul, care vedea parcă ce va aduce comunismul (creat de intelectualul rasat și dus la îndeplinire de incultul cu pretenţii de intelectual, de înţelegător al misiunii înalte a acestuia), în film vezi doar aventuri. Nu sunt de vină cei care Capitolul 23. Literatura 339 fac scenariile, ci mijlocul de exprimare, limitele lui. În film ai construite imaginile, un context, dacă citești trebuie să le construiești singur. Dacă ar fi să exprim „cuantic", aș spune că o realitate intenţional complexă și de care se pot fixa mai multe înţelegeri, prezentă într-o carte este colapsată la nivelul unei singure interpretări în film. Ca să prilejuiască un contact mai prelungit cu personajele au fost inventate serialele. Cel puţin limitările legate de intrarea în pielea lor rămân. În carte autorul îţi poate descrie pe pagini întregi lucruri care se petrec în mintea personajului și modul cum se simte. Din film poţi vedea întâmplările, dar în afara unor trăiri simulate, nu poţi ști ce a simţit personajul, așa cum îţi poate spune precis autorul. De aceea înţelegerea autorilor, a rostului operelor lor – esenţa fenomenului literar, este mult mai redusă în film. Slujirea, competența ascunsă în literatură Aici cu siguranţă sunt foarte multe de spus. Marii conducători, agreaţi de grupurile de oameni sunt cei care au slujit acestora. Trăsăturile, viaţa lor este prezentă în opere literare sau de analiză. Numeroase personaje împrumută de la ele tăria de caracter, slujirea ca vocaţie. Nu voi insista asupra lor, prezint doar situaţii, personaje care m-au marcat. Nu îmi amintesc cum am ajuns să citesc Mizerabilii, important este că am făcut-o destul de devreme, nu cred că eram trecut de paisprezece ani când l-am citit prima dată. Cert este că autorul m-a influenţat prin două personaje ce m-au făcut să văd altfel lucrurile. În primul rând impresionantă a fost tăria de caracter întru bine a personajului principal, Jean Valjean. În ciuda faptului că avea toate motivele să se răzbune pe lume el a rămas statornic în a face bine, mai mult pentru alţii decât pentru sine. Asocierea acestei tării de caracter cu o putere fizică impresionantă, a cărei pierdere este descrisă atât de frumos la sfârșitul romanului, a fost de efect, pentru că a făcut personajul memorabil. Sigur, depinde de vârsta la care te prinde cartea, dar un personaj care are doar virtutea caracterului nu poate fi văzut din prima cu adevărat puternic, deoarece aceasta este relativ ascunsă, ea nu poate fi afirmată ci numai dedusă din faptele, poziţionarea și grija lui. Urmărind desfășurarea forţei fizice și a poziţionării în viaţă aleasă, se poate descoperi încet caracterul care a condus și pe una și pe cealaltă. 340 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Am încercat apoi să văd secretul, de unde și-a luat personajul principal puterea de a fi altfel. Așa am prins respectul faţă de un alt tip de oameni, prezenţi în viaţa reală, așa cum se pare că a fost și preotul sau călugărul care l-a inspirat pe Victor Hugo, autorul romanului. În carte prezenţa „sursei" este restrânsă, marcante fiind doar episoadele în care modestul preot bătrân (ce alt simbol al înţelepciunii profunde era mai potrivit?) îl primește în gazdă, fără frică, fără să judece precum o fac oamenii obișnuiţi, pe fostul ocnaș. Poate că acestea nu l-au impresionat așa de mult pe Valjean, care a plecat cu un set de tacâmuri de argint de la preot (nu era bogat, poate le primise în dar, bogată era doar cinstea pe care o arăta oaspeţilor). Cert este că fără ele personajul principal nu s-ar fi întâlnit cu cea mai mare virtute a preotului, capacitatea lui de a ierta. Eu, prins în paradigma culturală a dreptăţii și al respectului pentru proprietatea altuia, dincolo de problemele de viaţă și de moarte, deja jubilam că hoţul care vroia să supere un bătrân preot atât de cumsecade a fost prins. Nu prea mă interesa destinul lui, important era că justiţia divină intervenea prin poliţie ca să se facă dreptate. Dar preotul a avut o reacţie neașteptată pentru mine, care m-a scos de pe pilot automat – a minţit! A spus că el a dăruit acele tacâmuri ocnașului. Nu doar că l-a iertat, mai mult, i le-a făcut cadou și a spus chiar o minciună. A fost șocant și pentru mine, mă scotea din paradigma în care vedeam lucrurile. Vedeam un om mai puternic ca lumea, care ieșise din felul ei de a fi. Nu m-a interesat imediat sursa puterii sale, trebuia să urmăresc personajul principal, dar aveam să revin asupra ei. Puterea preotului l-a impresionat și pe Valjean și i-a schimbat viaţa. Ceea ce a fost interesant să văd a fost faptul că dacă oamenii „au norocul" să întâlnească oameni deosebiţi, aceștia le pot schimba viaţa. Iar dacă nu „au norocul" să îi întâlnească în mod direct, aceștia pot fi găsiţi deoarece sunt imortalizaţi prin cărţi, doar să vrei să îi cauţi. Astfel, nu a durat mult și am înţeles de unde își lua și preotul, și o mulţime de oameni deosebiţi puterea. Principalul vinovat al ruperii de paradigmă, care a dat și altora curajul să fie altfel decât lumea, să se opună funcţionării pe pilot automat și după lege, este Iisus Hristos. Doar nu degeaba personajul de la care venea influenţa în roman era preot, slujitor a lui Dumnezeu, în religia care spune textual că Dumnezeu este iubire. Sigur, în alte culturi, în alte religii, persoanele ce stau la baza orientărilor ce împlinesc omul pot fi altele. Avantajul nostru, Capitolul 23. Literatura 341 al românilor, este că trăim într-o anumită zonă de întâlnire a spiritului religios creștin oriental – ortodox, în care accentul este pus pe participare, cu spiritul întreprinzător occidental în care accentul este pus pe acţiune. Astfel suntem și mai greu de înţeles, dar crește și probabilitatea de a se prinde conceptul de competenţă. Din ea se naște apoi implicarea și acţiunea ce asigură o participare de calitate. O povestire cu care m-am reîntâlnit de curând, și pe care aproape că o uitasem deoarece nu mi se păruse relevantă, ci mai mult o metaforă pe marginea vieţii lui Hristos, este Călătoria spre soare răsare a lui Herman Hesse. Acum văd în ea altceva, nu o metaforă, ci descoperirea unui secret și o descriere interesantă a ceea ce este viaţa, a angajamentului nostru faţă de ea. În titlu are deja prezentat și ceea ce este viaţa – o călătorie, dar și busola pe care trebuie să o folosim – soarele răsare. Dacă pornim în această călătorie căutând mereu de unde răsare – înţelegerea lucrurilor – lumina soarelui, este imposibil să nu ajungem în rândul oamenilor vii, prezenţi, înţelegători. Mai interesant, din punct de vedere al rolului asumat de cel mai competent dintre membrii grupării, este faptul că Alesul-Aleșilor, Leo, era slujitorul, nu conducătorul. Povestirea lui Herman Hesse435, în care Leo, conducătorul suprem este și slujitorul suprem, este o bună ilustrare a modului în care persoana cu cea mai mare răspundere, aceea de a reprezenta grupul, este cea mai responsabilă și cu cea mai ridicată purtare de grijă în vederea implicării și dezvoltării tuturor. În practica muncii în echipă, odată identificată împreună o soluţie, rolul „slujitorului suprem" este acela de a „parafa" decizia grupului, nu de a decide pentru el. Raportarea la el nu este una care implică o abandonare a responsabilităţii membrilor implicaţi, ci una ce recunoaște un nivel de responsabilitate mai ridicat. Cel mai responsabil om din grup este invitat în faţă pentru că efectiv el poate vorbi în numele grupului mai bine ca oricine, el este cea mai bună „întrupare" a grupului într-o persoană. Întruparea grupului în fiecare persoană nu se poate face altfel decât prin asumarea responsabilă a destinului de grup și atenţia la fiecare membru, astfel el primește și o conștiinţă de sine. Acţiunea grupului se filtrează, este evaluată prin conștiinţa fiecărui participant implicat responsabil.436 Domeniul culturii este practic inepuizabil prin ofertele sale. Oricine 435 Herman Hesse, Călătorie spre soare-răsare, ro.scribd.com/doc/3970365/Hermann-HesseCalatoria-spre-SoareRasare 436 Din lucrarea prezentată la Simpozionul din Arad, 2012 342 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui găsește aproape orice dorește pentru a aprofunda domeniile variate ale vieţii. Poziţionarea faţă de ea poate aduce însă o înregimentare în slujba unor idei și a autorilor lor, ori idei, propuneri, care eliberează. Cercetarea spiritului în care s-au născut fiecare dintre propunerile culturale (identificarea intenţiei lor, cea neexprimată) este munca ce luminează mintea și înmoaie inima. Partea a V-a – Exemplificare dezvoltare competență

Capitolul 24. Principiile lui Fred Curajul de a fi tu însuți, puterea umană manifestată În prima parte a cărţii a fost adus în discuţie Fred. Pentru a fi un Fred omul trebuie să aibă curajul de a se exprima în felul său unic, proactiv și plin de solicitudine. Proactiv pentru că vine în întâmpinarea unor probleme sau a unor situaţii cu potenţial problematic și le rezolvă simplu și elegant. Au iniţiativă și nu așteaptă să li se ceară diverse lucruri, propun ei următoarea lor mișcare. Solicitudinea este disponibilitatea de a face ceva pentru plăcerea de a servi pe altul, nu pentru recompensă. Acest lucru surprinde întotdeauna plăcut pentru că este dovada unei abordări/acţiuni de pe nivelul libertăţii, specific demnităţii umane, nu de pe cel al recompensei și pedepsei, ce poate fi condiţionată și la alte fiinţe, așa cum le vedem în dresajul de la circ. Când întâlnește o acţiune liberă un om întâlnește un alt om și atunci se trezește și în el omul. Iar în urma acestei întâlniri nu lipsesc niciodată beneficiile, chiar dacă nu sunt căutate. Nu cred că este om care să nu fi avut prilejul de a întâlni astfel de oameni deosebiţi. Întâmplările trăite alături de ei sunt memorabile deoarece trec dincolo de interacţiunile reci și distante, ne ating și ne provoacă emoţia descoperirii omului liber, care acţionează pozitiv fără a fi obligat. Pentru acest lucru este nevoie de curajul de a acţiona altfel decât acţionează oamenii lipsiţi de iniţiativă. Principiile unui Fred – trăirea în prezent Pentru capitolul al doilea al cărţii lui Mark Sanborn, ce prezintă principiile unui Fred, subtitlul este „Indiferent ce ți-ai ales să fii, fă-o bine!", 346 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui după Abraham Lincoln. Aceasta ar putea fi, fără îndoială, îndemnul perfect pentru dobândirea competenţei. Aici autorul recunoaște îmbinând pe a face cu a fi, că adevărul este transferabil și prezintă fundaţia – principiile, pe care se poate dezvolta personalitatea cu „Factorul Fred". 1. Primul principiu este unul care redă omului puterea acţiunii. Dincolo de determinismul biologic ori social, omul sănătos este conștient că poate determina schimbarea în jurul lui. De aceea principiul I se numește „Fiecare dintre noi poate determina schimbarea". Este o veste bună, pe care omul nu o primește la școală. De fapt, nu este doar prezentarea unei posibilităţi pe care o are un om special, ci conștientizarea influenţei pe care fiecare om o are în mediul în care lucrează și asupra oamenilor cu care interacţionează. Această influenţă puternică a fost menţionată cu deosebire de către Daniel Goleman în cărţile sale Inteligența socială și Inteligența emoțională. Impactul puternic pe care fiecare îl poate avea poate conduce până la instalarea unor boli la alţii dacă atmosfera este una tensionată. Ceea ce contează nu este doar conștientizarea influenţei, ci și orientarea ei. Aici intervine responsabilitatea pentru tot ceea ce facem fiecare dintre noi. Oricum am privi lucrurile, influenţa pe care o are fiecare om nu poate fi ignorată. Starea neutră este ea însăși o influenţă care se opune schimbării. A fi excepţional este o alegere, cu consecinţe deosebite, nu un dat. Munca poate fi tratată o datorie sau o cale de a face ceva cu pasiune. Această putere a omului de a influenţa poate aduce ea însăși o satisfacţie, dincolo de orice activitate remunerată. Dar nu numai cei ce interacţionează direct cu oamenii, oricine poate contribui la schimbare acolo unde lucrează. Orice acţiune este purtătoare de semnificaţie, de aici influenţa pe care o are într-un context dat. Dăm semnificaţie lucrurilor ce se întâmplă în jurul nostru, apoi acţionăm cu semnificaţie pentru cei din jur. Vrem sau nu vrem, primim, interpretăm semnele din jurul nostru și dăm semne. Unii oameni produc ordine și valoare prin ceea ce fac, alţii generează dezordine și sabotează succesul. Omul poate înnobila munca sa, asocia succesului în muncă bucuria influenţei pozitive, dincolo de recompense și recunoaștere imediată: „Elementul forte al succesului în carieră este acela de a te devota muncii tale, indiferent de sprijinul care ţi se acordă, de recompense sau de recunoașterea celorlalţi."437. Abia după ce munca este înnobi437 Max Sanborn, Factorul Fred..., p. 28 348 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui resursele necesare pentru a atinge performanţa? Atunci gândește-te la Fred. Ce resurse avea el la dispoziţie? O uniformă albastră, ternă, și o geantă uriașă, plină cu scrisori. Atât și nimic mai mult! Și totuși, acest om livra corespondenţa cu inima și mintea deschise către orice posibilităţi. Imaginaţia sa l-a ajutat să creeze valoare pentru clienţii săi și nu a avut nevoie de bani pentru asta. Doar că a gândit mai mult și mai creativ decât alţi factori poștali."440. Posibilităţile de înfrumuseţare și potenţare a vieţii sunt inepuizabile. Cineva care aduce noutate și bucurie prin faptul că ajută efectiv pe cineva este bine primit oriunde și poate fi socotit angajabil. „La sfârșitul fiecărei zile, Fred iese învingător în lupta cu acel adversar tăcut care îi ameninţă potenţialul, așa cum fiecare dintre noi este ameninţat. Acest adversar este mediocritatea, disponibilitatea de a face numai cât este strict necesar și absolut nimic mai mult."441 4. Principiul IV: „Trebuie să te reinventezi permanent" constituie esenţa a ceea ce este Factorul Fred. Poate este și cel mai greu lucru deoarece presupune lupta cu inerţia și familiarul. Spre deosebire de copii, adulţii nu își mai pun întrebări, nu prea schimbă perspectiva din care privesc lucrurile. Sloganul lor devine „merge și așa" chiar și atunci când nu merge cum ar trebui. Nereușitele, neconcordanţele, problemele și crizele prin care trecem ca persoane sau grupuri sunt tot atâtea motive oferite gratuit omului pentru a se reinventa. Nu există o reţetă, chiar reţetele trebuie reinventate, dar există în schimb un inepuizabil al persoanei umane ce așteaptă să fie descoperit. Nu poţi „sluji" pe toţi „stăpânii" la fel. Fiecare are personalitatea lui care trebuie înţeleasă. Aici este ascunsă practic marea șansă a descoperirii de sine oferită omului. Nu ne putem cunoaște altfel decât prin interacţiunea cu ceilalţi. Ceea ce este omenesc și frumos la ei este și al nostru, ceea ce este neplăcut poate fi ascuns și în noi, dar se arată mai greu. Fred a uimit autorul cărţii prin dăruire, spontaneitate și căldură sufletească. Acestea există în fiecare om și așteaptă să fie mobilizate. Numai iluzia suficienţei de sine ne împiedică să trăim acest proces de curăţire și îmbogăţire permanentă a fiinţei. Orice întâlnire cu un semen este ceva irepetabil pentru omul care încearcă să privească dincolo de aparenţe și prilej a unei noi descoperiri. Nimeni nu poate privi din 440 Op. cit., p. 29 441 Op. cit., p. 32 Capitolul 24. Principiile lui Fred 349 locuri diferite viaţa decât dacă se pune în locul și privește prin ochii celuilalt. Exerciţiul de a privi prin ochii altuia oferă omului inepuizabilul ce poate sta la baza unei nesfârșite reconfigurări de sine. Competența nu poate fi impusă sau învățată ca o tehnică Ceea ce trebuie remarcat este că astfel de comportamente nu pot fi trecute în fișa postului. Odată devenite obligaţii ele nu vor fi efectuate de pe nivelul iniţiativei spontane și a libertăţii, ci de pe cel al motivaţiei extrinseci, legată de salariu. Angajaţii prezentaţi au fost cu adevărat profesioniști competenţi tocmai pentru că au fost spontani și au perceput nevoile, după care au venit în întâmpinarea lor, nu pentru că aveau în fișa postului toate întâmplările imaginabile. Privind mai de departe, și folosind alte cuvinte, competenţa nu se poate impune, ea se asumă, se caută de către o persoană. Sistemul poate să își dorească angajaţi disponibili și spontani, dar poate defini numai competenţele necesare și oferi câteva exemple. O grijă personală liber asumată de a fi util, fără a cere ceva în schimb pentru acest lucru, o plăcere de a juca în echipă jocul dăruirii în locul celor ale pedepsei, recompensei ori a jocului „cine are dreptate?". Ca să fie competent omul trebuie să vrea acest lucru de dragul competenţei în sine, restul se adaugă ca bonusuri. Demersurile necesare pentru a dezvolta o participare competentă nu se mai pot reduce la respectarea unor prescripţii ci trebuie să meargă spre cunoașterea omului. Cum să fi util altui om dacă nu îl înţelegi și nu știi de ce are nevoie? Și cum nu sunt doi oameni identici este imposibil de găsit o formulă unică sau câteva metode magice, care atrag bunăvoinţa oricui. Suntem organisme prea sensibile ca să nu simţim imediat când cineva se forţează ca să ne facă un bine spre a respecta indicaţii externe sau când intervenţia este spontană și lipsită de pretenţii. Prin aceste trăsături legate de servire spontană, dezinteresată competenţa se distinge clar de orice abilitate sau capacitate ce poate fi cultivată dinafară. Competenţa pleacă dinăuntru și revarsă bunătăţile afară din preaplinul inimii. O inimă goală, nemulţumită ea însăși cum și de unde să aducă bucurie altora? Dobândirea bucuriei poate fi un meșteșug, adică un negoţ bine realizat. Maica Siluana Vlad 350 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui a reunit în două volume (Meșteșugul bucuriei, Editura Sofia) discuţii, observaţii, concluzii personale pe această temă. E bine de văzut deoarece competenţii nu se forţează ca să servească ci se bucură de șansa de a dărui ce li se oferă. 351 Capitolul 25. Implicarea reală în echipă În cartea Cele cinci disfuncții ale muncii în echipă Patrick Lencioni prezintă principalele cauze ale funcţionării deficitare ale unui întreg supraindividual, cum este o echipă. Lucrul în echipă este esenţial astăzi, practic nu mai este domeniu în care omul solitar să poată realiza lucruri deosebite. Identificarea problemelor care stau la baza eșecurilor muncii/acţiunii în echipă poate conduce la deblocarea situaţiei și la o abordare mai curajoasă, fără teama pierderii persoanei în grup. a. Prima disfuncţie identificată este absența încrederii. „În esenţă, asta pleacă de la respingerea ideii de a fi vulnerabili în cadrul unui grup. Membrii grupului, care nu sunt realmente deschiși unii faţă de alţii referitor la greșelile și slăbiciunile lor, fac imposibilă crearea unei baze pentru încredere."442. Practic aceasta este urmare a lipsei de consistenţă internă și de caracter. Omul care nu are încredere în el însuși, pentru că nu are certitudine că poate face bine anumite lucruri și nu are un angajament intern de respect faţă de ceilalţi, nu poate avea încredere în ei. Orice alianţă, prietenie, va fi roasă din interior de neîncrederea deplină în sine și în celălalt. Măsura după care omul îi judecă pe ceilalţi este el însuși. Dacă din sine nu poate face un om bun și nu poate stabiliza în această stare, nu poate crede că realizează aceasta ceilalţi. Curajul angajării în echipă este condiţionat de încrederea în propria persoană, de depășirea vulnerabilităţii. Un om care se raportează la Eul imaginii de sine nu poate avea încredere în el pentru că imaginea este schimbătoare. Unul care se raportează la Eul acţiunii știe ce poate și nu-i este frică de disoluţia în întregul supraindividual. Practic, când ne avem astfel în vedere, suntem invulnerabili. El caută munca pentru sau împreună cu ceilalţi pentru că doar în aceste interacţiuni și cu efort Eul acţiunii se fortifică. Participarea la supraindividual de pe poziţia omului profund, ce nu se raportează la imagini, este o nevoie 442 Patrick Lencioni, Cele cinci disfuncții ale muncii în echipă, Editura Curtea Veche, București, 2010, p. 177 352 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui organică, exact cum copilul caută la adulţi soluţii pentru frământările interne. „Membrii echipelor care manifestă încredere ... • Își recunosc slăbiciunile și greșelile • Cer ajutor • Acceptă întrebări și păreri despre zonele lor de responsabilitate • Își acordă unii altora clauza de nevinovăţie înainte de a ajunge la o concluzie negativă • Își asumă riscuri, oferind feedback și susţinere • Apreciază și apelează la aptitudinile și experienţa altora • Își concentrează timpul și energia asupra unor chestiuni importante, nicidecum asupra intrigilor • Oferă și acceptă scuze fără să ezite • De-abia așteaptă ședinţele și alte oportunităţi de a lucra în grup"443. b. A doua disfuncţie, teama de conflicte, duce la o armonie artificială. Eul acţiunii doar participă, nu impune și nici nu i se poate impune deoarece are libertatea internă de a răspunde cum dorește la ceea ce se întâmplă. Din aceste motive el nu intră în conflicte, ci numai în confruntare. Conflictul este o stare ce implică judecata urmată de o separare și poate chiar o dorinţă de anulare a celuilalt. Confruntarea este doar o expunere de poziţie diferită, faţă de care nu există un angajament puternic. Dacă opinia, poziţia celuilalt este mai bine întemeiată, renunţarea la propria poziţie este facilă. Libertatea faţă de propriile credinţe, tratarea lor ca pe unele care se pot schimba și îmbunătăţi elimină atașamentul bolnăvicios pentru convingerile pe care omul le are când este în discuţii cu ceilalţi. Dimpotrivă identificarea omului cu propriile convingeri îl fac intransigent deoarece părerea diferită este percepută ca o ameninţare, dacă ea câștigă, el va fi pierdut. Conflictul asumat înseamnă răspundere faţă de starea Eului 2, acesta merge până la schimbarea sa sau schimbarea unui alt Eu 2, nu face compromisuri. Ceea ce rezultă în cazul în care ceilalţi sunt percepuţi ca șlefuitori și ajutoare pentru o branșare mai corectă la realitate, este o armonie nedisimulată, un respect reciproc autentic și o bucurie de a fi împreună cu ceilalţi. Când opiniile lor sunt percepute ca ameninţări, ceea ce se poate obţine este o armonie artificială, în realitate cel mult un pact de neagresiune, dar în nici un caz ceva cu dinamică internă, constructiv: 443 Op. cit., p. 185 Capitolul 25. Implicarea reală în echipă 353 „Atunci când membrii echipei nu dezbat în mod deschis și nu-și exprimă dezacordul referitor la anumite idei importante, ei se întorc adesea de unde au plecat – atacuri personale care sunt, de departe, mai nocive decât orice dispută aprinsă legată de chestiunile dezbătute."444 c. Lipsa angajamentului este o disfuncţie care duce la ambiguitate. Omul suficient sieși nu are nevoie de ireductibilul din celălalt, deoarece nu are ce să primească de la el. Omul în devenire nu poate să nu se angajeze în relaţii și în demers constructiv comun. Pentru el ceea ce poate face singur nu este suficient, de aceea trebuie să experimenteze și să lucreze împreună cu ceilalţi. Nu doar că rezultatul efortului comun este mult mai mare, ci omul nu poate învăţa nimic de unul singur. Reflexia personală singulară, chiar meditaţia, nu te învaţă cine ești cu adevărat și ce poţi face. Alături de ceilalţi îţi poţi măsura puterea și valabilitatea credinţelor. Din acest motiv este importantă confruntarea, ea este prima dovadă a angajamentului. Angajamentul este pentru un scop precis, duce la înaintare și astfel elimină ambiguitatea. În ambiguitate poate sta numai omul mulţumit de sine, care nu este interesat să crească și să scoată de la sine mai mult. Pentru cel angajat pe calea dezvoltării îndepărtarea ambiguităţii este sursă de clarificare și de eliminare a incertitudinilor. Preferă să acţioneze cu riscul de a greși, decât lipsa acţiunii. Absenţa ambiguităţii este dovada unei bune funcţionări într-un sistem supraindividual. Scopul, direcţia angajamentului este clară și asumată de către membrii echipei, astfel că există ceea ce specialiștii numesc aliniere. d. Lipsa responsabilităților conduce la standarde scăzute. Responsabilitatea este o evaluare calitativă a ceea ce este făcut de propria persoană, urmare a unui angajament pentru un anumit nivel de calitate. O fiinţă responsabilă nu poate face prost lucrurile pe care le face, desigur, în limitele propriei percepţii și experienţe, care se extinde însă cu fiecare activitate desfășurată. Responsabilitatea autentică faţă de propria persoană se menţine și când omul participă la supraindividual. Obiectul asupra căruia veghează responsabilitatea se extinde, el cuprinde și grupul din care face parte și destinul lui. Practic din această responsabilitate faţă de soarta întregului se naște competenţa. e. Neatenția la rezultate se naște din orgoliu și dorinţa de statut Scopul asocierii este obţinerea rezultatelor. Dacă acestea nu se 444 Op.cit. p.190 354 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui obţin există o problemă internă, o lipsă de menţinere a eforturilor în direcţia obţinerii lor. Orice colaborare trebuie să aducă avantaje celor ce participă la ea. Altfel nu își justifică rostul. Dacă o parte încearcă să orienteze în interes personal situaţiile comune și să obţină altfel de rezultate, de exemplu putere, influenţă, statut, colaborarea este ameninţată. Odată convenite rezultatele urmărite împreună, orice abatere și orice efort realizat spre altă direcţie compromite înţelegerea. „Cum se comportă membrii unei echipe sudate: • Au încredere unii în alţii; • Se implică în conflicte nedisimulate iscate de diverse idei; • Se implică în decizii și planuri de acţiune; • Se trag unii pe alţii la răspundere atunci când cineva acţionează împotriva planurilor create împreună; • Se concentrează asupra obţinerii unor rezultate colective."445. Importanța muncii în echipă Comportamentele echipelor pot fi observate, iar din ele se pot trage concluzii pertinente privind nivelul de participare a membrilor ei. Din păcate și echipele pot suferi de aceleași tipuri de păcate ca și oamenii, de la autosuficienţă până la plăcerea pentru jocuri neproductive – Alain Cardon. Acest coach de echipă cu multă experienţă, distinge patru niveluri principale în evoluţia culturală a echipelor: stadiul instituţional, tehnologic, umanist și de reţea. Nu este obligatoriu ca orice echipă să treacă prin ele, însă relaţii de colaborare autentică nu pot fi decât pe ultimul nivel. Caracteristicile prezentate conduc spre clarificarea unei părţi importante din ceea ce acesta presupune. Provocarea lumii de astăzi este cu siguranţă la nivel de lucru în echipă, și la niveluri de organizare tot mai cuprinzătoare. O politică la nivel de uniune statală trebuie să fie decisă cu competenţă, nu numai la nivelul producţiei private de bunuri etc. Din punct de vedere fizic și psihic resursele omului sunt limitate. Punerea lor în comun poate duce la perspective și soluţii inedite, de neconceput pentru un singur om. Geniul și revelaţia subiecţilor nu mai este suficientă pentru a fi pusă în folosul celorlalţi. Ca exemplu, nici un mare reformator religios, nu 445 Op. cit., p. 179 Capitolul 25. Implicarea reală în echipă 355 a propus în mod izolat soluţii de unul singur, toate au fost apoi preluate și dezvoltate de echipe. La fel este și în știinţă, nici un savant ori geniu nu poate fi scos din context. Toţi s-au bazat pe munca celorlalţi când au adus o perspectivă nouă. Deși Einstein este cunoscut în mod deosebit datorită teoriei relativităţii, el a primit Premiul Nobel pentru alte contribuţii, legate de fizica solidului. Acest lucru s-a întâmplat probabil pentru că o bună parte din teorie, cum ar fi de exemplu transformările Lorentz, erau cunoscute dinainte, autorul teoriei având doar meritul integrării lor. Urmărind întreaga carte a lui Heisenberg (Partea și întregul) vedem că descoperirile extraordinare din fizica secolului XX au fost rezultate de echipă. Chiar dacă unii au avut idei deschizătoare de drumuri, călătoria pe acestea s-au făcut împreună cu alţii. Niels Bohr a deschis o nouă înţelegere ce pornea de la nevoia de stabilitate a atomilor, imposibilă în cadrele fizicii clasice. El a fost cel care l-a luat în echipa sa pe Werner Heisenberg care va propune primul formalism complet al mecanicii cuantice. Punerea la punct a formalismului a fost realizat cu mai mulţi fizicieni. Interpretarea rezultatelor și am mecanicii cuantice a fost o muncă în echipă, de aceea nici nu se vorbește de o interpretare a unei persoane ci a școlii de la Copenhaga. Toată această muncă a fost nu doar un efort de a pune în ecuaţii o realitate în care nu se prea poate pătrunde ci mai degrabă unul de schimbare a gândirii. Heisenberg are talentul și face efortul de a descrie contribuţia celorlalţi la edificarea propriei sale deveniri în fizică. Nu cred că el ar fi putut scoate din devenirea și înţelegerea sa toate discuţiile, controversele, eforturile făcute împreună cu alţii pentru a clarifica diverse lucruri. Dimpotrivă, chiar subliniază aportul celorlalţi la propria sa maturizare în domeniu, și pare să se bucure de faptul că a avut privilegiul de a lucra cu oameni deosebiţi. 357 Capitolul 26. Exemplu demers concret de dezvoltare Din cartea lui Gallwey am ales spre exemplificare un demers realizat pentru dezvoltarea competenţelor angajaţilor unei mari companii americane. Motivul prezentării este simplu, teoria ca teoria, dar practica, lucrul cu oamenii, este adesea mult mai greu, cu deosebire în organizaţii unde nu este suficient să ai în vedere jocul interior. Așa cum am mai menţionat, familia este prima organizaţie din care facem parte. Puterea legăturii în familie este direct proporţională cu deschiderea, expunerea pe care o acceptă membrii ei. La fel și în organizaţii, dacă dialogul și deschiderea sunt înlocuite cu legi de relaţionare – proceduri și control rigid, sunt puţine șanse ca oamenii să se alinieze cu obiectivele organizaţiei, pentru că practic acestea nici nu pleacă de la ei ca angajamente asumate, ci li se impun. Comunicarea interpersonală În interacţiuni contează cui mă adresez de la Interlocutor, pe cine invit în tranzacţii: „Ca antrenor, felul în care vorbesc și relaţionez cu studentul poate fie să mărească perturbarea cauzată de Eul 1, fie să faciliteze funcţionarea naturală a Eului 2."446. Poziţionarea pe Eul 1 se face prin judecată și impunere, de aceea acestea sunt primele care se elimină: „Coachingul folosind metoda Jocului interior funcţionează prin iniţierea unei altfel de conversaţii decât cea purtată de Eul 1. În locul observării care judecă apare observarea obiectivă. În locul manipulării, apare alegerea. În locul îndoielii și al controlului exagerat apare încrederea în Eul 2."447 Efectul unei abordări cu respect faţă de persoană este vizibil imediat: „Când conversaţia exterioară se schimbă astfel, ea are cu adevărat impact asupra mediului interior al jucătorului. Dovadă stau 446 Op.cit., p.68 447 Op.cit., p.69 358 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui schimbări ale expresiei feţei, o mișcare mai cursivă și mai eficace, precum și rezultate mult mai bune. Câteodată, schimbarea e instantanee. Adesea, ea progresează, merge înainte, sau dă înapoi – în același ritm cu fluxul stării de spirit interioare a jucătorului. Arta și practica de a avea un impact benefic asupra conversaţiei interioare a studentului au devenit ţintele mele prioritare ca antrenor. Scopul meu este să înlocuiesc o stare de spirit tumultuoasă, confuză și auto-critică cu una corect focalizată."448 De multe ori efectele colaterale ale judecăţii influenţează calitatea activităţii desfășurate, mediul de lucru poate impune o scădere a randamentului prin scăderea respectului de sine: „Dacă un angajat e văzut de unul sau mai mulţi colegi ca fiind mai puţin competent, acest lucru va tinde să întărească îndoiala de sine a acestuia, să crească auto-interferenţa cu potenţialul său real și astfel se creează o profeţie care se auto-împlinește pentru toţi cei care vor și se așteaptă să găsească deficienţa percepută iniţial la angajatul respectiv. Urmând același mecanism, într-o echipă de lucru în care membrii se privesc unul pe altul cu respect, se încurajează asumarea riscului când acest lucru este potrivit și își preţuiesc unul altuia capacităţile, dialogul interior determinat de mediul exterior are mai puţine șanse să interfereze cu potenţialul fiecăruia și oamenii au un randament mai bun decât când lucrează separat."449 Conversația culturală de fundal Impactul mediului de lucru asupra angajaţilor și a modului în care aceștia participă la îndeplinirea funcţiilor este esenţial. Controlul oamenilor este cu atât mai sufocant cu cât coboară mai mult în direcţionarea comportamentului. „Unele culturi corporatiste sunt bazate pe frică. Oamenii acţionează în primul rând de frică să nu fie criticaţi sau pedepsiţi. Într-o cultură organizaţională bazată pe frică, dorinţa de a da bine – sau de a nu da rău – poate să aibă prioritate în faţa obiectivelor de afaceri de atins și să fie motorul ascuns al conversaţiilor și al întâlnirilor între angajaţi. Alte culturi corporatiste sunt mai degrabă obsedate de control și putere. Conversaţiile culturale 448 Op.cit., p.69 449 Op.cit., pp. 69-70 Capitolul 26. Exemplu demers concret de dezvoltare 359 din spatele conversaţiilor legate de activitatea propriu-zisă sunt caracterizate de cine are controlul, cine e învingătorul și cine supusul. Aceste conversaţii, deși de multe ori invizibile pentru oamenii din acea cultură, au o mare influenţă asupra felului în care angajaţii comunică între ei, și în consecinţă asupra mediului interior al angajaţilor, producând multe dintre presiunile și conflictele pe care ei le trăiesc ca și când ar fi condiţii „normale" de muncă."450 Orice demers trebuie să aibă în vedere toate conversaţiile dintr-o organizaţie, cea internă a angajaţilor, cea interpersonală și deschiderea pe care o oferă cultura organizaţională: „Identificarea relaţiilor dintre cele trei conversaţii – interioară, exterioară directă și conversaţia culturală subiacentă – mi-a permis să aplic Jocul interior într-o varietate de activităţi la AT&T. Conversaţia interioară dinăuntrul angajatului nu venea toată de la el, ci se schimba substanţial în funcţie de calitatea conversaţiei culturale specifice mediului organizaţional înconjurător. La rândul ei, această situaţie putea avea un impact uriaș asupra capacităţii angajatului de a produce rezultate bune, de a face schimbări și de a se bucura de ceea ce face."451. Participarea cu succes are loc atunci când conversaţia interioară este optimă, dar acest lucru nu se poate realiza fără conștientizarea conversaţiei interpersonale și a celor permise de cultura organizaţională. Printr-o raportare conștientă la ele omul poate interveni apoi pentru ameliorarea lor. Prin impactul lor până la nivel personal, omul simte calităţile și lipsurile fiecărei conversaţii și se poate implica activ pentru optimizarea culturii de grup și a modului în care au loc interacţiunile. Cu adevărat competentă este doar persoana care se raportează critic la aceste conversaţii și este capabilă să influenţeze chiar cultura organizaţională. „Pentru a ajunge la conversaţia interioară optimă trebuie, prin urmare, să devii conștient de tine însuţi, conștient de colegii tăi și, ce e cel mai greu, conștient de apele culturale în care te scalzi."452. Nevoile primare, ce se împlinesc prin puterea autonomiei, trebuie avute în vedere în educaţie: „Când securitatea unei persoane e în cumpănă, aproape orice se întâmplă pare ameninţător. Toate îndoielile cad pe pământ fertil. Motivaţia, concentrarea și încrederea se evaporă. Ca urmare, productivitatea individuală, cea a echipei și cea a 450 Op.cit., p.70 451 Op.cit., pp. 70-71 452 Op.cit., p.71 360 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui companiei suferă substanţial. Numai cei a căror securitate nu era atât de dependentă de vechea cultură organizaţională și care își puteau accesa propriile resurse interioare puteau să facă alegerile necesare pentru a obţine stabilitatea interioară. Ca o ironie a sorţii, persoanele care se împotriviseră conformării la normele care caracterizau vechea cultură erau acum cei mai valoroși oameni, erau cei care puteau să ajute compania să supravieţuiască crizei prin care trecea în prezent."453. În multe companii se stabilesc relaţii consensuale care au în vedere mai mult raporturile dintre angajaţi decât atenţia și deschiderea către clienţii pe care trebuie să îi servească. Slujirea lor are de suferit deoarece la „adăpostul" familiei ei pot trata clienţii fără dorinţa de slujire corespunzătoare: „La această companie angajaţii se înscriseseră să joace un joc destul de sigur numit «familia lărgită» și dintr-odată li se cerea să joace un joc riscant pe nume «întreprindere competitivă liberă»".454 La AT&T „Era vorba în mod categoric de management prin proceduri. Și era generalizat. Dimensiunea acestei forme rigide de management mi-a fost revelată într-o zi când stăteam în biroul unui director din departamentul Asistenţă Telefonică, la sediul central al corporaţiei."455 Aici i s-a demonstrat că șeful de la cel mai înalt nivel știa exact ce face un anumit angajat, că disciplina era omniprezentă și omnipotentă, că încrederea în angajaţi era minimă, că angajamentul lor nu era bazat pe implicare consensuală și colaborare ci pe reguli stricte impuse ierarhic. Demersul Respectul libertăţii, prima condiţie a unei cooperări pentru învăţare, a fost avută în vedere încă de la început: „Am fost fascinat de această provocare de a învinge plictiseala din munca de rutină pentru că era un obstacol cu care se confruntau milioane de oameni – cu toate acestea, nu fusese aproape deloc luat în considerare. Ca să încep, aveam de pus două condiţii. Prima era ca niciun operator să nu fie obligat să participe la cele cinci ore de lucru de la seminarul de Joc interior. Participarea la training și folosirea metodelor Jocului interior 453 Op.cit., p. 75 454 Op. Cit. p. 73 455 Op.cit., p.72 Capitolul 26. Exemplu demers concret de dezvoltare 361 urmau să fie în întregime voluntare. A doua condiţie era ca trainingul dedicat metodei Jocului interior să nu trebuiască să fie pe tema amabilităţii."456 Din păcate abordarea tradiţională mai este folosită și astăzi: „Abordarea tradiţională a unui astfel de training era evidentă: să te documentezi despre cele mai moderne practici de amabilitate faţă de clienţi și să produci un video despre abc-ul amabilităţii pentru operatorii telefonici, în care să se pună în scenă acei «trebuie» și «nu trebuie» ai amabilităţii în asistenţa telefonică. Cu alte cuvinte, să creezi «matriţa» după care să se modeleze operatorii. Apoi să creezi un program de training pentru supervizorii care să observe noile comportamente ale operatorilor și să dea feedback. Iar pe cei care n-ar fi reușit să atingă noile standarde să îi identifici și să îi iei deoparte pentru un «antrenament» privat.457 Un alt program, care ar fi dus la pierderea libertăţii de a acţiona, ar fi fost perceput mai prost: „fără îndoială n-ar fi fost apreciat nici de operatori, nici de supervizori, care l-ar fi privit ca pe încă o matriţă în care trebuie să se potrivească. Chiar dacă ar fi apărut unele comportamente noi, ar fi fost la fel de artificiale și mecanice ca și cel al unui jucător de tenis căruia i s-au dat cele paisprezece elemente ale reverului corect. Departamentul de training al AT&T crease și implementase mii de asemenea programe și era mult mai bun la așa ceva decât aș fi fost eu. Așa că am ales o abordare diferită. Nu pornea de la premisa că operatorilor le lipseau cunoștinţele despre amabilitate. În schimb, se baza pe supoziţia că, dacă interferenţa interioară a Eului 1 era redusă, atunci, ca o consecinţă naturală, amabilitatea Eului 2 avea să fie exprimată într-o mai mare măsură."458. Din primele evaluări rezulta clar, calitatea satisfacţiei resimţite de angajaţi nu era prea ridicată: „Prima mea temă era să observ operatorii la lucru, să stabilesc interviuri cu câţiva dintre ei ca să aflu cum văd ei propria muncă și să identific cele mai importante obstacole interioare. Lucrurile au devenit clare destul de repede. • Majoritatea operatorilor erau plictisiţi și își făceau treaba foarte mecanic. • Chiar dacă se plictiseau, slujba devenise mult mai stresantă 456 Op.cit., p.77 457 Op. cit., pp. 77-78 458 Op. cit., p. 78 362 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui pentru că productivitatea operatorilor era monitorizată și măsurată îndeaproape și în mod constant. • Operatorii se simţeau trataţi ca niște copii de clasa întâi de către sistem și de către supervizorii lor. Li se cerea să urmeze proceduri prescrise în toate aspectele muncii lor și să ceară permisiunea pentru orice alt lucru, inclusiv pentru a merge la toaletă. Totul era justificat prin necesitatea de a atinge niveluri mai ridicate de productivitate, precizie și amabilitate. Erau foarte nemulţumiţi de slujbele lor și ostili faţă de management. Aceste condiţii produceau în operatori un dialog interior ursuz, exprimat în conversaţii cu clienţii variind de la mecanice la iritate. Amabilitatea nu era pregătită să se impună."459. Umanizarea obiectivelor, orientarea spre cel care lucrează determină o cu totul altă abordare: „Am lucrat alături de o mică echipă de colegi pentru a crea un program de training pilot care să nu aibă nimic de-a face cu amabilitatea. În schimb, obiectivele erau reducerea stresului, reducerea plictiselii și creșterea plăcerii de a lucra în acel loc de muncă și speram să le atingem creând în fiecare operator atitudinea celui care învaţă și se implică activ într-un proces de învăţare ales chiar de el."460 Prezentarea programului s-a făcut în felul următor: „Acesta este un program voluntar pentru reducerea stresului și a plictiselii de la serviciu. Nu trebuie să participaţi și nu trebuie să aplicaţi ce se predă. Dar mă aștept că îl veţi găsi cel puţin la fel de amuzant ca munca voastră obișnuită."461 Rezultatul – la sfârșit, s-au înscris sută la sută. Abordarea a fost de la concretul situaţiei: „«Care e cel mai interesant lucru care se întâmplă aici?», am întrebat. În mod clar, era vocea clientului și vocea operatorului care răspundea. Am întrebat: «Ce se poate învăţa ascultând vocea clientului, în afară de câteva informaţii?» Ceva-ceva de învăţat era – dacă ascultai. Chiar și dacă o persoană nu făcea decât să recite un număr de telefon, puteai distinge diferite niveluri de stres, cât de grăbită era persoana, ce se întâmpla în fundal."462. Variabilele alese au fost legate de informaţiile care veneau din vocile clienţilor: „Am inventat o serie de «exerciţii de conștientizare» 459 Op. cit., p. 78,79 460 Op. cit., p. 78,79 461 Op. cit., p. 80 462 Op. cit., p. 81 Capitolul 26. Exemplu demers concret de dezvoltare 363 care le cereau operatorilor să asculte clienţii cu mai multă atenţie decât o făcuseră vreodată până în acel moment. Era ca atunci când îi învăţam pe jucătorii de tenis să vadă mai multe în zborul unei mingi de tenis. I-am rugat pe operatori să noteze pe o scară de la unu la zece diversele calităţi pe care le puteau distinge din vocea clientului, precum gradul de «căldură», «prietenie» sau «iritare». Următorul pas era ca operatorii să înveţe să exprime diferite calităţi în propriile lor voci. Era ca un curs de actorie și era amuzant. Când aceste două exerciţii de conștientizare au fost puse la un loc, a devenit chiar un joc interesant. Operatoarea auzea un nivel de stres de gradul nouă intrându-i în căști. Putea să aleagă să răspundă cu o căldură de gradul nouă. Mai des decât credea, un astfel de răspuns ducea la o scădere semnificativă a stresului din vocea clientului la momentul de «la revedere»."463 Se pot observa cele trei elemente importante: conștientizare situaţiei, intervenţie și conștientizarea schimbării. Abia cu feedback-ul luat ca urmare a intervenţiei se încheie acţiunea. Din practica directă au descoperit astfel un mod mult mai bun de a interacţiona: „Operatorii au început să vadă că, alegând să exprime diferite calităţi în vocile lor, puteau să aibă un impact asupra felului în care se simţeau, precum și asupra felului în care se simţea clientul. Operatorii vorbeau cu peste șapte sute de oameni pe zi, dar, deși conversaţiile erau scurte și limitate, puteau să aibă un impact, redus, dar tangibil, asupra unui mare număr de oameni. ... Cum reducea stresul acest exerciţiu? Mare parte din stres venea de la clienţii nervoși. Dar operatorii au descoperit că, atunci când încercau să asculte cu atenţie clientul pentru a determina dacă avea nivelul șapte sau opt de iritare, nu puneau iritarea la inimă. Conștientizarea fără judecarea situaţiei înlătura ameninţarea din vocea nervoasă și făcea posibilă o gamă mai largă de răspunsuri pozitive. Ca și la tenis, interferența interioară se reducea datorită nivelurilor crescute de observare a ceea ce se întâmpla în mediul imediat."464 Efectul eliberării și canalizării energiei într-o direcţie bună, controlul ei din cercul doi a adus progrese imediate: „Jocul era amuzant și de autoconsolidare. Și nu necesită ca supervizorii să se asigure că era practicat. Operatorii îl foloseau la discreţie și au continuat să îl folosească, după spusele lor, și în afara serviciului, și la serviciu. Curând, mulţi și-au dat seama că puteau folosi aceste noi abilităţi de ascultare 463 Op.cit., pp. 81-82 464 Op.cit., p. 82 364 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui și în relaţiile lor apropiate, cu familia și prietenii. ... Când au venit măsurătorile externe ale amabilităţii, toată lumea implicată a fost impresionată. Nivelurile de amabilitate se îmbunătăţiseră peste așteptările managementului în ciuda faptului că operatorii nu încercau să fie mai amabili. Operatorii învăţau să asculte și să se exprime în mai mare măsură pe ei înșiși. Era mai amuzant. Era destul de evident că niște operatori care „sunau" mai aproape de modul de a vorbi al unei fiinţe omenești, și nu ca niște roboţi plictisiţi, aveau să fie percepuţi ca fiind mult mai amabili de către observatori dinafară. Și chiar așa și erau. Deja învăţasem să anticipez asemenea rezultate indirecte. Celorlalţi li se părea un fel de magie. Înainte, asistenţa telefonică era doar o slujbă stupidă, neinteresantă. Acum puteau schimba calitatea experienţei lor la muncă. Faptul că nu li se ceruse în mod expres așa ceva i-a făcut să simtă și mai mult că deţin controlul și nu a lăsat nici o oportunitate pentru rezistenţă."465 Limitele abordării dinafara sistemului La o schimbare venită dinafară a fost firesc ca anumite forţe ce ţin de organizarea firmei să opună rezistenţă: „Interesant a fost că singurul negativism în legătură cu proiectul a venit din partea supervizorilor. Deoarece iniţiativa fusese lăsată în întregime în mâinile operatorilor, unii supervizori s-au simţit lăsaţi în afara procesului și astfel privaţi de alocarea meritului pentru rezultate. Din acest aspect am învăţat multe despre cum competiţia pentru merit în mediul corporatist poate ameninţa iniţiativele solide de schimbare. Au trebuit făcute ajustări pentru a-i implica pe supervizori în training, protejând în același timp libera alegere a operatorilor. În final, «Jocul interior al asistenţei telefonice» a fost ambalat și livrat la aproape douăzeci de mii de operatori telefonici în patru regiuni ale ţării."466 Observaţiile au condus la identificarea jocului interior care dă un sens superior muncii: „Pentru mine, cel mai important lucru a fost că am început să înţeleg că dezvoltarea, creșterea unei persoane care muncea era cea mai importantă muncă în curs de desfășurare în cadrul oricărui loc dc muncă. Această înţelegere a devenit 465 Op.cit., pp. 82, 83 466 Op.cit., p. 83 Capitolul 26. Exemplu demers concret de dezvoltare 365 fundamentul pentru toate aplicaţiile ulterioare ale Jocului interior."467 Modificarea culturii interne care nu a plecat de la o nevoie descoperită și gestionată din interior care să fie apoi fructificată până la obţinerea autonomiei interne, la dobândirea măiestriei și identificarea unui sens transorganizaţional nu rezistă deoarece nu este concrescută cu organizaţia. Mai grav este când și autonomia angajaţilor este afectată, este suficient ca unul dintre cele trei piloni de sprijin ai motivaţiei intrinseci să fie eliminat pentru ca orice efort să fie anulat: „Câteva dintre birourile AT&T care au implementat Jocul interior al asistenței telefonice au făcut aplicarea obligatorie și au însărcinat supervizorii să se asigure că acest lucru se întâmplă. Desigur că magia programului s-a dus, amabilitatea nu a crescut și s-au găsit justificări pentru oprirea programului."468. Un coach poate vedea dinafară problemele, poate propune măsurile de ameliorare a comportamentelor dar dacă nu se transformă cultura prin efortul din interior al organizaţiei, schimbarea nu rezistă. Putem privi organizaţiile ca pe niște persoane care au nevoie de competenţe, care se schimbă pentru a se adapta, motivate intrinsec, nu extrinsec. Aceste observaţii ar putea conduce la schimbarea și umanizarea organizaţiilor deoarece atunci când sunt controlate și forţate să scoată un profit mare pentru acţionari iar câștigul celor care realizează efectiv munca necesară este redus, dezechilibrul nu poate să nu afecteze starea de spirit a angajaţilor. Astfel de organizaţii nu oferă și nu pot avea autonomie, nu vor atinge măiestria și maturitatea căci li se impune un anumit standard de calitate și performanţă care ar putea fi atins doar forţat, nu prin implicarea deplină a angajaţilor. Ca loc de muncă, ele oferă unul plin de tensiune, nesănătos și angajatul va sfârși, în cele din urmă, prin a-l părăsi imediat ce apare ceva mai bun. Exemplele, observaţiile și analiza unui autor implicat direct în proiecte de sprijin a popoarelor din Africa, Ernesto Sirolli, prezentate la conferinţele Ted469, aduce dovezi clare în acest sens, chiar și titlul intervenţiei sale este elocvent: Vrei să ajuți pe cineva? Taci și ascultă!. Cu dorinţa sinceră de a ajuta, câţiva italieni au cultivat roșii și legume pe 467 Op.cit., p. 84 468 Op.cit., pp. 84-85 469 www.ted.com/talks/lang/ro/ernesto_sirolli_want_to_help_someone_shut_up_and_ listen. html conferinţă postată în noiembrie 2012, accesată în decembrie 2012 366 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui o vale în Africa: „Primul proiect, cel care m-a inspirat în prima mea carte, Ripples from the Zambezi, a fost un proiect în care am hotărât să-i învăţăm pe zambieni să cultive plante. Am ajuns în sudul Zambiei cu seminţe din Italia, într-o vale minunată care se întindea până la fluviul Zambezi și i-am învăţat pe localnici cum să cultive roșii italiene, dovlecei. În loc să-i întrebăm de ce nu cultivă nimic, ne-am spus: «Slavă Domnului că suntem noi aici! Am nimerit la fix să-i salvăm pe zambieni de la foamete.»". Dar când roșiile s-au făcut mari, „coapte și roșii, peste noapte, vreo 200 de hipopotami au ieșit din râu și au mâncat tot. Le-am spus zambienilor, «Dumnezeule, hipopotamii! » Zambienii neau răspuns: «Da, de asta nu avem agricultură! » «De ce nu ne-aţi spus? » «Nu ne-aţi întrebat.»."470 Din nefericire ajutorul impus africanilor nu a dat roadele așteptate în ciuda unor sume imense investite pe acest continent: „Am crezut că numai noi, italienii făceam gafe în Africa, dar când am văzut ce făceau americanii, ce făceau englezii, ce făceau francezii, după ce-am văzut ce făceau ei, devenisem mândru de proiectul nostru în Zambia. Pentru că, vedeţi voi, noi măcar hrăneam hipopotamii. Să fi văzut porcăriile pe care le-am adus săracilor africani. Vă recomand să citiţi cartea Dead Aid, scrisă de Dambisa Moyo, economistă din Zambia. Cartea a fost publicată în 2009. Noi, cei din ţările vestice am donat continentului african două trilioane de dolari americani în ultimii 50 de ani. Nu vă voi spune cât rău au făcut acești bani. Citiţi cartea! Citiţi ce-a scris această femeie africană despre răul pe care l-am făcut."471 470 Toate citatele din acest autor provin din conferinţa menţionată. 471 Conferinţa la Ted Ernesto Sirolli. 367 Capitolul 27. Următorul nivel Organizații generoase, regăsirea respectului autentic În cartea Drive sunt date exemple de organizaţii care permit un timp liber angajaţilor, plătit de companie, pe durata programului de lucru. Multe din ideile inovative, de mare valoare s-au născut în aceste momente. Sunt deja pe piaţă organizaţii pentru care banii nu sunt singurul scop, iar a contribui la dezvoltarea angajaţilor, a societăţii sau chiar a umanităţii este o problemă importantă. Noii lideri și patroni din lumea afacerilor nu își mai privesc propria afacere doar ca pe un instrument ce slujește numai scopurilor personale ori a acţionarilor. Satisfacţia de a face bine și altor oameni devine cel puţin la fel de semnificativă precum aceea de a face bani. Fără ea nu poate fi atins echilibrul care ne menţine În formă472. A face bani este o aservire unui scop limitat, care hrănește prea puţin nevoia de stimă de sine autentică. Demnitatea și respectul de sine nu se câștigă și nu pot fi păstrate decât în mică măsură prin dobândirea de mijloace, ci numai prin contribuţia la mai binele altor fiinţe vii, capabile să se bucure, să crească și să exprime recunoștinţă. A impune un ajutor este la fel de toxic deoarece lipsește respectul: „Noi, occidentalii, suntem imperialiști, colonialiști, misionari și avem două moduri de-ai trata pe alţii: fie îi tratăm de sus, fie suntem paternali. Expresii care în limba engleză au rădăcina latină pater, care înseamnă tată, însă au înţelesuri diferite: când suntem paternali, îi tratăm pe cei din alte culturi ca pe proprii copii – te iubesc mult; când îi tratăm de sus, îi considerăm servitorii noștri. De asta albii din Africa sunt denumiţi bwana, adică șefi. Am fost șocat când am citit cartea 472 Trimitere la cartea În formă la serviciu și acasă, care afirmă că fără acest sprijin, pe spiritual, orientat spre ceilalţi, nu putem ajunge la performanţă. 368 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Small is Beautiful, scrisă de Schumacher, care a spus: cel mai important aspect în dezvoltarea economică e: dacă oamenii nu vor să fie ajutați, lăsați-i în pace. Ăsta ar trebui să fie primul principiu în acordarea ajutorului. Primul principiu e respectul."473 Un demers care oferă un ajutor autentic nu poate veni decât din slujire: „Când aveam 27 de ani mă hotărâsem doar să le răspund altora și inventasem un sistem denumit Enterprise Facilitation al cărui principiu e să nu iniţiaţi nimic, să nu motivaţi pe nimeni ci să deveniţi servitor al pasiunii locale, servitor al localnicilor care-și doresc să devină mai buni. Ce trebuie să faceţi? Să tăceţi! Nu veniţi cu idei într-o comunitate ci staţi cu localnicii." Motivul este simplu: "Cel mai important aspect e pasiunea. Putem să-i dăm cuiva o idee, dar dacă refuză s-o aplice, ce putem face? Pasiunea pe care o are cineva pentru dezvoltarea personală contează cel mai mult. Apoi îi ajutăm să găsească cunoștinţe, pentru că nimeni în lume nu poate reuși de unul singur. E posibil ca persoana ce propune o idee să nu aibă cunoștinţe, dar cunoștinţele sunt accesibile."474. Din acest motiv și în educaţie implicarea și menţinerea pasiunii sunt foarte importante, degeaba dăm cunoștinţe elevilor, dacă ei nu au motive să le folosească. În experienţa lui Ernesto este prezentată calea eficienţei unui astfel de demers, trecerea peste propria deșteptăciune și ascultarea reală a celuilalt, cu intenţia sinceră de a-i fi de folos: „Am făcut un experiment în Esperance, în Australia de Vest. Eram student la doctorat în acea vreme și încercam să scap de obiceiul de-ai trata de sus pe alţii, de-a ne duce la ei să le spunem ce să facă. În primul an în Esperance m-am plimbat pe străzi și în trei zile am găsit primul client și l-am ajutat. Afuma pește într-un garaj, era un tip maori pe care l-am ajutat să vândă peștele la un restaurant în Perth, să-și organizeze munca, apoi un pescar a venit la mine și m-a întrebat: «Tu l-ai ajutat pe tipul maori? Ne poţi ajuta și pe noi?» Am ajutat cinci pescari să colaboreze, să nu-și vândă tonul la fabrici de conserve în Albania cu 60 de cenţi/kg, ci am găsit o cale de-a trimite peștele în Japonia pentru sushi cu 15$/kg. Apoi fermierii au venit la mine și m-au întrebat: «I-ai ajutat pe ei, ne poţi ajuta și pe noi?». Într-un an, am avut 27 de proiecte, reprezentanţi ai guvernului au venit la mine și m-au întrebat: «Cum poţi face asta? Cum poţi...? » Le-am răspuns: 473 Conferinţa Ted a lui Ernesto Sirolli. 474 Ibidem. Capitolul 27. Următorul nivel 369 «Fac ceva foarte, foarte dificil. Tac și îi ascult.». Și reprezentanţii mi-au spus: «Fă-o din nou.». Am făcut-o în 300 de comunităţi din lume. Am ajutat la iniţierea a 40.000 de afaceri. O nouă generaţie de antreprenori se stinge din cauza singurătăţii."475 El a contribuit la conectarea antreprenorilor, scoaterea lor din singurătate. Ingredientul succesului este iniţiativa celor cu calităţi antreprenoriale: „Vă spun că, antreprenoriatul e ce trebuie. Suntem la sfârșitul primei noastre revoluţii industriale, combustibil fosil care nu poate fi înlocuit, și dintr-o dată avem sisteme care nu sunt durabile. Motorul cu combustie internă nu e durabil. Folosirea freonului nu e durabilă. Trebuie să acordăm atenţia necesară felului în care ne hrănim, educaţiei, transportului, comunicaţiei pentru 7 miliarde de oameni într-o formă durabilă. Nu există tehnologii care să facă asta. Cine va inventa tehnologii pentru o revoluţie verde? Universităţile? Luaţi-vă gândul! Guvernul? Luaţi-vă gândul! Antreprenorii sunt cei care vor face asta și deja o fac."476 Înapoi la școală? Exigenţa educaţiei permanente nu este un moft, ci o nevoie conștientizată a societăţii din perspectivă pragmatică. Pe de altă parte este nevoia omului de a se adapta la noi realităţi și de a atinge o performanţă proprie și în sistem tot mai ridicată, un sens și o satisfacţie de a fi cât mai plenară. Educaţia adulţilor este o nevoie, ar fi bine să aibă și o susţinere socială, dar în primul rând ea ţine de activitatea de zi cu zi. Orice demers trebuie să fie unul complet, așa cum o comunicare devine nonviolentă abia după ce situaţia a fost corect observată, apoi trecută prin filtrele sentimentelor și nevoilor ca să se finalizeze cu o cerere respectuoasă pentru un loc onest pe scena vieţii. Pentru ca un demers să se împlinească trebuie observată mai întâi situaţia, analizate sentimentele și reprezentările pe care le avem asupra ei, apoi confruntată cu nevoile personale și abia apoi propusă ori realizată o acţiune cu respect pentru ceilalţi și pentru mediul de viaţă. Acestea ar fi bazele pe care se poate construi și satisface apoi nevoia de competenţă. Nu este 475 Conferinţa Ted menţionată 476 Ibidem 370 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui școală mai bună și mai la îndemână ca școala vieţii, singura condiţie este să fim prezenţi pe scena ei, actori în rolul principal, nu spectatori neputincioși din sală. Educaţia, spre a fi eficientă ar trebui să asiste omul ca să opereze conștient pe toate cele trei niveluri de participare, ea nu se poate ocupa doar de un singur nivel – primul, cel centrat pe știinţe, ca acum. Stabilirea de relaţii ţine de nivelul interacţiunilor, în vederea a ce sunt stabilite relaţiile ţine de cultură. Iar pentru a participa cu adevărat la relaţii și interacţiuni, omul trebuie să fie bine integrat și realist poziţionat faţă de semeni. Înapoi la școală nu trebuie să meargă (măcar simbolic) numai adulţii, ci în primul rând cei care predau. Orientarea curentă a educaţiei și-a trăit traiul și nu mai face faţă provocărilor unei societăţi în care serviciile, interacţiunile interpersonale au devenit foarte importante, când evoluţia tehnică merge așa de repede încât oamenii greu se ţin după ea. Este nevoie de o perspectivă nouă, adaptată unei realităţi cu mai multe niveluri de organizare, care să satisfacă deopotrivă nevoia omului și a societăţii de competenţă. Dar pentru a ajunge la competenţă trebuie făcut un mare pas moral în cultura organizaţională, acela de a trece de la interacţiuni asemănătoare celor din lumea Obiectului, care încep cu manipularea, la unele în care se recunoaște și se respectă importanţa Subiectului. Întâia calitate a educatorilor ar trebui să fie recunoscută dragostea pentru copii, ea este sensul intrinsec al educaţiei477. Prin ea se vor construi apoi și interacţiunile și cultura ce va valoriza cu adevărat omul. Până atunci adulţii nu pot avea altceva decât obiective prin care vor dori să impună cultura lor altora. În experienţa lui Ernesto regăsim și secretele necesare unei abordări noi, de succes: „Totuși, e un secret în a lucra cu antreprenorii: mai întâi, trebuie să le oferi confidenţialitate, altfel, nu vor veni să-ţi vorbească; apoi, trebuie să te dedici cu pasiune serviciilor pe care le oferi, și în cele din urmă, trebuie să le spui adevărul despre antreprenoriat. Fie cea mai mică sau cea mai mare companie, trei lucruri trebuie realizate în cea mai bună măsură: produsul pe care vreţi să-l vindeţi trebuie să fie extraordinar, marketing-ul trebuie să fie extraordinar și administrarea financiară trebuie să fie foarte bine pusă la punct. Vreţi să știţi ceva? N-am întâlnit niciodată o persoană care să fabrice, să vândă și să se ocupe 477 Anca Dragu, Structura personalității profesorului. E.D.P., R.A., București, 1996 Capitolul 27. Următorul nivel 371 de finanţe în același timp. Nu există așa ceva! Această persoană nu s-a născut încă. Am cercetat și am analizat 100 de companii dintre cele mai cunoscute din lume: Carnegie, Westinghouse, Edison, Ford, și companii noi ca: Google. Yahoo. Aceste companii de succes au un singur lucru în comun, doar unul: niciuna nu a fost înfiinţată de o singură persoană. Predăm antreprenoriat tinerilor de 16 ani din Northumberland și începem lecţia cu primele două pagini din autobiografia lui Richard Branson în care trebuie să sublinieze, în aceste două pagini, de câte ori e folosit pronumele «eu» și de câte ori e folosit pronumele «noi». «Eu» nu-i folosit deloc, «noi» e folosit de 32 de ori. Nu a fost singur când și-a început afacerea. Nimeni nu a început singur o afacere. Nimeni! Putem crea comunitatea unde avem mediatori care vin dintr-un mediu mic de afaceri, stăm în cafenele, în baruri și cei mai devotaţi amici vă vor ajuta, cum a făcut-o cineva pentru acest domn care-și amintește de întrebările: «De ce-ai nevoie? Ce poţi face? O poţi face? Ok, o poţi vinde? Poţi ţine evidenţa banilor?» «Ah, nu, nu pot face asta.» «Ți-ar plăcea să găsesc pe cineva?» Stimulăm comunităţile. Avem grupuri de voluntari care susţin Enterprise Facilitator care vă ajută să găsiţi resurse și oameni și care au descoperit că miracolul inteligenţei localnicilor vă ajută să schimbaţi cultura și economia acelei comunităţi doar datorită pasiunii, energiei și imaginaţiei localnicilor."478 Cu redescoperirea importanţei energiei locale, a puterii ei de a schimba lucrurile, ajungem la orientarea culturală cinstită și eficientă, profitabilă pentru toţi, întoarsă la propria rădăcină – iniţiativa omului conectat în grup. Suntem și putem rămâne bogaţi dacă și cei din jur sunt bogaţi prin propria muncă, nu prin speculaţii financiare. Munca ce are puterea de a schimba omul poate schimba și comunităţile dacă este inteligent organizată. Șansa ei de a fi astfel depinde de cea care și-a asumat rolul de a pregăti oamenii să facă faţă provocărilor, educaţia. Vrem sau nu vrem să recunoaștem, viitorul sustenabil nu poate începe decât cu ea. Umanizarea competenței Într-un dialog479, desfășurat pe marginea unei variante de lucru a 478 Ernesto Sirolli, conferinţa Ted menţionată. 479 cu domnul prof. univ.dr. Anton Ilica, pe poșta electronică, ianuarie 2013 372 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui cărţii și a utilizării termenului de competenţă în educaţie, au reieșit câteva observaţii relevante pentru organizarea educaţiei. Astfel, competenţa, identificată ca participare de calitate nu poate fi socotită nici metodă de lucru, nici rezultat, ci o prezenţă activă, îmbunătăţită, de calitate. Un rezultat pare a fi câștigat pentru totdeauna, prezenţa este însă condiţionată de implicarea în participare. Faptul că o persoană poate demonstra o participare competentă în faţa unei autorităţi care îl verifică, nu înseamnă că în viitor este garantată competenţa sa. Dimpotrivă, chiar obţinerea unei certificări recunoscute poate determina o scădere a implicării sale, trecerea din poziţia de ucenic în cea de „meșter recunoscut" poate determina o subtilă schimbare de atitudine, de la poziţionarea „cel ce învaţă" la „cel ce se pricepe", care subminează prezenţa. Când este căutată competenţa ea devine un mijloc, când este observată prezenţa, participarea, poate fi socotită un rezultat. Dar în esenţă, ea este o participare de calitate la un sistem supraindividual. Reperele, indicatorii participării de calitate nu sunt greu de identificat, aproape în orice situaţie pot fi găsite observabile externe ori indicatori care pot da mărturie despre calitatea participării. Raportarea la aceștia poate da o estimare a competenţei participării. Iar acest lucru se întâmplă deja în firme. Fiind atribut al unei participări, cu siguranţă competenţa este legată și de context, dar și de implicarea celui ce participă. În situaţiile concrete aproape fiecare om poate constata că un anumit anturaj pare să scoată tot ce este mai bun de la el (de exemplu o echipa funcţională) iar altul pare să îi reveleze doar umbra, adică limitele inferioare ale participării sale. Aceeași persoană poate participa cu mai multă grijă și competenţă atunci când este odihnită și are energie, dar poate să se implice și cu mai puţină competenţă atunci când este obosită și nu are resursele necesare pentru a gestiona un număr mare de variabile. În acest fel competenţa devine „umană", adică nu poţi cere unui angajat participare competentă la nesfârșit, resursele sale nu sunt inepuizabile și evident, nu te poţi aștepta de la el să fie supunerea întruchipată dacă șeful lui este prea autoritar. Lipsa de respect pentru o persoană o scoate din cercul doi al prezenţei și o obligă să își schimbe prin izolare sau ripostă atitudinea pentru salvarea demnităţii sale, fără de care nu poate participa activ. Iar prin acumulare de frustrări ori bătălii interminabile se acumulează și în organizaţie starea care în organismul uman aduce boala până la nivel fizic. Capitolul 27. Următorul nivel 373 La nivel cultural este deja implementată și funcţională această poziţionare (cu diverse rate de succes, în funcţie de respectul faţă de spiritul ei). La fel ca în cazul competenţei, în creștinism nu este judecată fiinţa umană ci participarea sa. Păcatul (participarea deficitară, grevată în special de spiritul de turmă) nu alterează iremediabil fiinţa umană, care nu este eliminată din ecuaţia respectului divintăţii pentru ea. Iisus are înţelegerea cea mai deplină faţă de toţi cei afectaţi dar le cere să nu repete greșelile care i-au condus în starea de boală, neputinţă ori pericol din cauza dezordinii sociale produse (iertarea desfrânatei ameninţată de omorârea cu pietre), ca să nu li se întâmple ceva și mai rău. În ceea ce privește ameliorarea participării cu vârsta, realizarea educaţiei centrată pe competenţe, avem o problemă cu aplicabilitatea termenului numai dacă privim competenţa din punct de vedere profesional și ca un rezultat în executarea unei sarcini lucrative raportat la un standard de calitate. Altfel putem considera ameliorarea participării în general și pe cazuri particulare drept o ţintă legitimă. Ameliorarea presupune desigur utilizarea cunoștinţelor, dar acestea sunt integrate atunci când este vizată participarea. O astfel de abordare ar schimba de exemplu predarea istoriei spre o abordare care nu se mărginește la o simplă descriere a trecutului ci face o analiză a participării oamenilor și a grupurilor de oameni de-a lungul timpului și în anumite situaţii date. În mod natural copiii aleg să înveţe sub forma unor jocuri de rol pe care ei le tratează foarte serios și în care se implică cu toată fiinţa. Interesul, mai mult sau mai puţin conștientizat, este desigur unul de ameliorare a participării lor la diferite interacţiuni care îi așteaptă apoi în societate. Trecând de la astfel de implicări la disciplina impusă, în care cunoștinţele transmise devin mai importante decât participarea, se operează un reducţionism drastic al fiinţei la exersarea memoriei și raţionamentului. În ciuda a ceea ce noi am vrea să înveţe ei învaţă în primul rând ce trăiesc, după cum spune poemul și cartea Copiii învață ceea ce trăiesc scris de Dorothy Law Nolte. Educaţia poate propune roluri serioase, urmând tendinţei naturale a copiilor, în care calitatea participării lor să crească treptat. Cunoștinţele au valoare numai în contextul utilizării lor pentru o participare de calitate tot mai ridicată iar asta nu înseamnă aservirea omului către rolul social, ce avem este o joacă de rol pentru participarea la 374 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui social. Stabilirea pe un rol o face copilul mai târziu, când dorește el. Provocarea pentru preuniversitar ar putea fi identificarea celor mai importante ori semnificative roluri și ce înseamnă participarea de calitate la ele. Aceasta ar obliga la întâlnirea cu interacţiunile și culturile specifice, nu doar cu cunoștinţe dispersate disciplinar ca acum. Chiar dacă este foarte simplu, atomul nu poate fi înţeles prin mecanica clasică oricât s-ar încerca acest lucru. Așa și competenţa, ea este mecanica cuantică ce descrie corect situaţiile. Pentru a fi ameliorată trebuie abordată progresiv, de la situaţiile cele mai simple la cele mai complicate, pentru a extinde controlul asupra a tot mai multe variabile. Ucenicia competenţei nu poate începe doar la facultate, ea presupune relaţii și apropiere de culturi etc. iar baza lor se pune încă din clasele mici. Pentru educaţia adulţilor provocările sunt și mai mari. Puţini adulţi păstrează un loc curat, deschis pentru orice învăţare. Majoritatea avem „construcţii serioase", ce ne oferă „adăpost" în faţa incertitudinilor vieţii, pe care nu ne îndurăm să le dărâmăm. Chiar să fim dispuși la acest lucru, deseori nu este foarte simplu, iar ca din orice demolare, rămân multe deșeuri de îndepărtat. Adesea mai grea este dezvăţarea decât învăţarea. În încercarea de a face pace cu o lume care este sensibilă doar la cuvântul inteligenţă au apărut cărţi precum Inteligența emoțională, Inteligența socială, Inteligența ecologică, ca se le enumăr numai pe cele ale lui Daniel Goleman. Cărţi profunde precum Cele 7 deprinderi ale persoanelor eficace a lui Stephen R. Covey prezintă, spre exemplu, principalele variabile la care omul să fie atent pentru a fi un actor bun în lumea subiecţilor. Ne vorbește despre o bancă afectivă despre a cărei existenţă nu prea suntem conștienţi. Astfel de raportări la sine și la ceilalţi, la grup și culturi nu sunt încă implementate în învăţământ, deși de ceea ce este scris acolo depinde în bună parte succesul personal. Motivul este simplu, o lume a obiectelor, în care și oamenii sunt trataţi astfel, este una mult mai ușor de controlat și de abordat în modul simplist în care încă privim lucrurile. Apropierea de complexitatea subiectului este dificilă atât pentru om cât și pentru sistemele care ar trebui să îl ajute, dar altă cale spre participarea de calitate nu există. Abordarea adoptată în lucrare este una care ar trebui să dea greutate vieţii. Până la urmă asta ne dorim, asta ne-ar putea aduce competenţa, o greutate mai mare a faptelor noastre. Acest lucru trebuie să îl aducă Capitolul 27. Următorul nivel 375 și filosofia atunci când ea este autentică, asta spunea Heidegger despre ea. O teorie știinţifică prost folosită este ca o metafizică – o închidere în autosuficienţa lui știu, am înţeles, am scăpat de învăţat. Bine folosită ea este o deschidere spre o mai clară vedere a lor, o descriere mai bună a ceea ce vedem, dincolo de aparenţe. Deși este legată mai mult de economie, lecţia lui Ernesto Sirolli480 este și una despre educaţie și cultura ei. Ceea ce noi avem de făcut nu este de a scoate din cap ideile altora ignorând experienţa lor ci de a-i ajuta să le completeze cu lucruri care le pot face viaţa mai bună. Educaţia investește sume imense ca să pună în mintea copiilor ideile adulţilor, fără a fi interesată câtuși de puţin de ce este acolo. Când credem că vom avea o recoltă neobișnuită vin hipopotamii și o fac praf. Dar noi suntem perseverenţi și o luăm de la capăt, nu acordăm respectul cuvenit experienţei copilului. Dorinţa ascunsă a educaţiei centrate pe cunoștinţe și extinderea funcţionalităţilor omului este aceea de a-l învăţa anumite lucruri care îi vor simplifica apoi viaţa, o vor face mai ușoară, mai lesne de controlat. Exact ce dorea și Ernesto pentru africani când a ales calea ușoară de a-i „ajuta" încercând să le inducă anumite comportamente prin lecţia cea mai elegantă a exemplului personal. Dar nici măcar astfel ei nu au fost deloc interesaţi. Experienţa lor le spunea că nu este calea cea bună deoarece în fapt îi neglijează. Situaţia a evoluat abia atunci când Ernesto a înţeles că trebuie să îi slujească pentru a-i îmbogăţi pe ei prin completare, complexificare, nu pentru a-i schimba ignorând ceea ce ei știu. Prin slujire greutatea faptelor sale și competenţa sa au crescut iar rezultatele nu au întârziat să apară. La fel se întâmplă și în educaţie, profesorii au rezultate nu când ușurează activitatea elevilor ci îi asistă în rezolvarea unor probleme tot mai dificile. Acceptarea și mulţumirea cu teorii este o închidere faţă de observarea lucrurilor și blocarea pe o reprezentare, un fel de retragere, adormire a fiinţei în odihna unui concept sau a unei viziuni. Competenţa presupune și o implicare activă a fiinţei pentru creșterea în calitate a participării acesteia. Instrumentele de care au nevoie fiecare abordare sunt diferite, retragerea gândirii are nevoie de teorii, scuze, explicaţii, justificări iar participarea de o prezenţă îngrijită, descrieri și conștientizare cât mai bună și mai fidelă a realităţii. Copiii participă îngrijit la ceea ce se întâmplă până când educaţia, așa cum este orientată astăzi, îi învaţă 480 www.ted.com/talks/ernesto_sirolli_want_to_help_someone_shut_up_and_listen.html 376 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui uitarea de sine și mulţumirea cu „știu". Educatorii pot astfel să-i adoarmă, să-i îndepărteze de o viaţă fericită sau să-i sprijine pe copii pentru atingerea unei armonii ridicate, pe toate nivelurile. Alegerea, ca și responsabilitatea asupra consecinţelor ei, le aparţine. O șansă pentru educație Fiecare om își dorește ca participarea sa alături de semeni să fie recunoscută și apreciată pozitiv. Educaţia începe să înţeleagă, mai mult impus și pe căi ocolite, importanţa competenţei. Faptul că ne dorim cu toţii competenţa este șansa ei de a fi utilă și în sfârșit eficientă. Singura problemă poate veni doar de la o greșită înţelegere a ei. Cu o abordare pe linia demersurilor curente, bazate spre transmiterea de informaţii și de tehnici de lucru, există pericolul de a se realiza tot un fel de îndoctrinare a celor care vor educaţie, nu o dezvoltare reală a competenţei acestora. Fără o bună clarificare a conceptului și a determinaţiilor sale eforturile se vor orienta după modele și direcţii vechi, iar o adevărată dezvoltare a competenţei va fi ratată. Într-un material primit foarte recent am găsit o oarecare apropiere de înţelegerea din lucrarea curentă, viziunea este însă centrată tot pe persoană, iar competenţa este redusă la o abilitate de a combina și realiza activităţile necesare pentru a atinge anumite obiective, în orice context. Redusă la o abilitate nu mai este privită ca o participare complexă, iar grija globală, elementul care stă la baza competenţei, nu este luată în considerare. Definiţia se orientează spre capacitatea de control a activităţii de către om, dar scapă din vedere unde, cine propune și cum evaluează competenţa. În înţelegerea comună, o persoană poate fi considerată automat competentă dacă are abilitatea de a atinge anumite obiective, dar însăși manifestarea abilităţii depinde de sistemul în care se exprimă. Fără cunoașterea culturii de grup, implicarea și suportul oferit de o persoană poate fi ineficient, oricât de competentă este considerată în alt grup. Spre exemplu, un șofer foarte competent în Europa, unde armonia traficului rutier este ridicată, se poate dovedi ineficient întro ţară ca India unde comportamentul celor de la volan e total diferit, deoarece ei ignoră respectarea reglementărilor pentru traficul auto. Pentru a ne delimita de o imagine a competenţei bazată pe abilitatea Capitolul 27. Următorul nivel 377 de a atinge anumite obiective ar fi suficientă semnalarea unui singur caz: luarea deciziei de a urmări sau nu anumite obiective. Unui șef care îţi propune / cere să faci un anumit lucru îi poţi spune „Nu" cu argumente precise și fără teamă dacă ești competent în sensul definiţiei din această carte, dar nu îl poţi refuza în cadrul definiţiei clasice, care nu cere asumarea mai puternică a unei responsabilităţi pentru interesul de grup decât faţă de respectarea relaţiilor ierarhice. Principalele limite ale viziunii actuale asupra competenţei vin din faptul că se caută o competenţă obiectivă, care merge cel mult până la contextele în care ea se exprimă. În această lucrare competenţa este privită în sistemul supraindividual în care apare, nu se urmăresc manifestările ei în diferite contexte pentru a identifica o tehnică de lucru. Aceasta ne îndepărtează de poziţionarea în care competenţa este privită ca o instanţă absolută, universal valabilă. Întotdeauna avem un sistem care stabilește ce înseamnă competenţa, iar această alegere are loc în cadrul unei culturi specifice, care nu este universal valabilă. Transferabilitatea competenţei în sisteme diferite depinde evident de modul în care fiecare grup definește competenţa într-un anumit domeniu, care sunt variabile pe care le consideră importante și ar trebui controlate (gestionate) de participanţii la sistem. Spre exemplu, controlul cantităţilor utilizând numerele este o capacitate care poate fi urmărită ca variabilă pentru comportamentul competent (în contexte care reclamă această abilitate) într-un număr mare de culturi. Demersul identificat și propus pentru ameliorarea competenţei se bazează pe cele mai recente descoperiri legate de învăţare. Participarea la ea și la orice activitate nu poate fi redusă la banda și puterea redusă de procesare a conștientului și la implicarea pur obiectivă. El trebuie doar să devină conștient de variabilele semnificative ce sunt prezente într-o situaţie și să lase întregii fiinţe sarcina ameliorării participării. Astfel indicii difuze, resimţite sub forma unor stări lăuntrice vizavi de situaţie, pot transmite intuitiv concluzii importante, primite de la sisteme interne complexe și bine integrate afectiv-cognitiv, care merită luate în considerare. Starea afectivă fundamentală, poziţionarea ontologică din care se participă s-ar putea ameliora, astfel, preocuparea, sarcina preferată a unei părţi a fiinţei noastre Eul 1, ce se ocupă de critică și judecată, poate fi îndepărtată ca să lase loc unei griji atente, responsabile pentru destinul propriu și cel de grup. 378 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui Faţă de abordarea curentă cea propusă de noi mai are un avantaj major. Dacă unii au crezut că motorul principal al activităţii umane este libidoul, alţii voinţa de putere, acum sunt destule argumente să credem că pentru o persoană bine integrată nevoia de competenţă poate descrie cel mai bine demersurile sale. Sensul vieţii, nu poate fi descoperit decât împreună cu alţii, iar competenţa ne dă calitatea interacţiunilor și a tot ce facem împreună cu ei. Pornind de la abordarea propusă în această lucrare persoana se poate împlini prin participare integrată, puterea sufletească a acesteia devine o realitate ce se poate manifesta în interesul oricărui sistem în care aceasta își desfășoară activitatea. O ameliorare semnificativă a situaţiei din societate ar deveni posibilă prin buna înţelegere a culturii ca modelator și suport aprioric al interacţiunilor. Ca urmare, creșterea calităţii interacţiunilor și apoi câștigul personal direct observabil, ar fi mai mult decât plăcute și motivante. Nu în ultimă instanţă, șansa omului la o viaţă de calitate și a educaţiei de a deveni un lucru util, interesant și dorit de copii, tineri și chiar de către adulţi se poate materializa numai printr-o bună înţelegere a competenţei și o hrănire corectă a nevoii pe care fiecare o avem pentru ea. Prezenţa în cercul doi energetic, al evoluţiei personale și al interacţiunii plăcute, constructive cu semenii, ar putea avea șanse să se statornicească, iar educaţia, privită și ca act individual dar și ca proces organizat, ar putea să se transforme din ceva neplăcut și impus în ceva căutat și apreciat la nivelul importanţei sale. 379 Concluzii Privind cu detașare abordarea competenţei din această carte se poate observa destul de ușor orientarea demersului realizat către fiinţă și integrarea ei, de la nivel personal până la cel de grup, indiferent de mărimea acestuia. O astfel de abordare cu scop sintetic este mai mult decât necesară în lumea de astăzi, tot mai specializată și mai atomizată. Ceva trebuie să ofere repere pentru unitate fiinţei, indiferent unde și ce face aceasta, iar competenţa este cel mai bun candidat. Prin ea se poate realiza, urmare a exigenţelor, o armonizare superioară a persoanei, interacţiuni nonviolente, constructive, departe de jocurile sociale neproductive și o cultură de grup conștientă de sine, care ar putea asigura o participare de calitate a omului la tot ceea ce face. Nu doar părţile fiinţei trebuie integrate și bine gestionate ci și realizările ori descoperirile sale. Altfel și acestea reclamă dreptul de a conduce omul și de a-i spune cum să fie și ce să facă precum pornirile lăuntrice ori oamenii cu care el interacţionează. Din prietene și slujitoare ale acestuia diverse culturi pot deveni conducători nemiloși și exigenţi. Singura care li se poate opune cu succes este o fiinţă competentă, conștientă de participarea sa și de interacţiunile culturale. Ca să devină competent unui om îi trebuie însă curajul de a abandona povestea pe care și-o spune despre sine, în limitele căreia vrea să trăiască cu toată neîmplinirea pe care o resimte ca prizonier al ei. Secretul și puterea umbrei din om scade odată ce devine un observator detașat (Debbie Ford – Secretul umbrei), care se raportează și la altceva decât la propriile credinţe, convingeri și imagini de sine, care este conștient din ce se hrănește și unde vrea să ajungă. O poveste din înţelepciunea triburilor de indienilor americani, spusă de cineva înţelept (evident, un bunic) cuiva dispus să asculte (un copil nepotul) ne atrage atenţia că în fiecare din noi sunt în luptă permanentă „doi lupi": „Eu sunt câmpul de bătaie dintre doi lupi. Un lup este cel al dragostei oneste, bunătăţii, generozităţii, carităţii și ascultării, și cel 380 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui de-al doilea al urii, cruzimii, lăcomiei, nepăsării, minciunii și neascultării. Și același război se desfășoară în fiecare dintre voi, incluzându-te și pe tine.". Curios, nepotul întreabă care câștigă iar bătrânul răspunde după o pauză: „Lupul pe care îl hrănim cel mai des.". Din fericire noi decidem pe care îl hrănim și cum ne raportăm la propria poveste, dinafară sau ca prizonieri ai ei. Competenţa ne face puternici căci ne cere să devenim conștienţi și să fim atenţi la aceste lucruri, să ieșim din propria poveste între oameni. Oricât de priceput și inteligent ar fi un om el nu poate crea un univers mai bogat decât este cel în care relaţia ne oferă acces. În universul creat de el omul se poate simţi relativ bine, ca personajele pe care le descoperă în călătoria sa micul prinţ (Antoine de Saint Exupery – Micul prinț), dar mereu va fi singur ca ele, cu o nevoie nesatisfăcută de relaţie. Competenţa îl scoate din sine nu ca să-l facă împărat ci slujitor al altora ca astfel să își poată sluji sieși. Brutalitatea oricât de subtilă împotriva altora este una împotriva propriei persoane. Destul de greu, pe această cale, omul ajunge totuși să știe: „Acum știu, știu că orice ură, orice aversiune, orice ţinere de minte a răului, orice lipsă de milă, orice lipsă de înţelegere, bunăvoinţă, simpatie, orice purtare cu oamenii care nu e la nivelul graţiei și gingășiei unui menuet de Mozart... este un păcat și o spurcăciune; nu numai omorul, rănirea, lovirea, jefuirea, înjurătura, alungarea, dar orice vulgaritate, desconsiderarea, orice căutătura rea, orice dispreţ, orice rea dispoziţie este de la diavol și strică totul. Acum știu, am aflat și eu..." (Nicolae Steinhardt). Aliaţi în grupuri oamenii sunt tot mai puternici. Important este însă ce îi leagă, dacă se adună în haite de lupi negri sau de lupi albi. Evident că cele două grupuri vor avea un comportament diferit. O expertă în culturi, Riane Eisler recunoaște două culturi majore, una a dominaţiei și alta a parteneriatului, una care se impune cu violenţă, arme, manipulare, control și alta care vine cu încredere, respect și avantaj reciproc, compasiune, pace. Ele pot fi prezente la scară mare sau mică, peste tot unde există un grup. Competenţa nu se poate naște și nu poate trăi într-o cultură în care nu există respect pentru semeni. Dimpotrivă, ea crește și se dezvoltă acolo unde oamenii colaborează deschiși și fără teama de a fi socotiţi simple mijloace prin care alţii își ating scopurile. Mai mult, cred că o cultură a parteneriatului întrun sistem este de fapt rezultatul competenţei membrilor lui, a unei Concluzii 381 participări îngrijite și responsabile a lor la tot ce fac. Având în vedere poziţionarea ontologică propusă și rezultatele pe care le poate aduce competenţa pe toate nivelurile, cred că poate fi privită ca pe o cale potrivită spre a împlini chiar și cele mai exigente nevoi reale ale omului. Ea este poate singura prietenă credincioasă a lui, care îl urmează pretutindeni, îl apără, îl scoate din necazuri, îl respectă și îl împlinește. Oferind așa de multe mi se pare normal ca să fie tot mai apreciată și mai căutată pe măsură ce este mai bine înţeleasă. O aducem în discuţie când lucrurile nu merg tocmai bine, mai mult ca să-i regretăm absenţa. Urmare a însemnările din această carte sper să ne bucurăm împreună cât mai des observându-i prezenţa și urmărindu-i lucrarea.

Mulțumiri Scrierea acestei cărţi probabil că nu s-ar fi realizat, cel puţin nu încă, dacă nu ar fi fost proiectele pe fonduri europene destinate dezvoltării resurselor umane. În colaborare cu Inspectoratul Școlar Judeţean Alba am aplicat și am obţinut finanţare pentru un proiect care vizează dezvoltarea unor competenţe de bază ale elevilor. Când am încercat să intrăm în esenţa fenomenului și să exploatăm conceptul de competenţă pentru a realiza o muncă de calitate, la nivelul de exigenţă a unui proiect finanţat de Uniunea Europeană, am descoperit că acesta este departe de a fi clarificat. O foarte mare parte a eforturilor manageriale au trebuit astfel orientate în această direcţie, altfel riscam să construim fără o fundaţie sigură, cu posibilitatea de a rămâne cu construcţia în aer la prima încercare asupra ei. Întreg efortul, uneori aproape întreaga zi, până seara târziu ori de dimineaţa devreme, pe parcursul a mulţi ani, a fost posibil datorită înţelegerii deosebite pe care am avut-o din partea soţiei Irina și a ficelor mele Laura și Diana, care m-au mai îmblânzit, a părinţilor soţiei, Octavian și Maria, care au preluat și o parte din sarcinile care altfel mi-ar fi revenit mie. Pentru acestea, pentru grija și dragostea lor le mulţumesc și le sunt dator. Propriilor mei părinţi Ioan și Maria le sunt recunoscător pentru iubirea lor, pentru că m-au îndrumat bine și au fost prezenţi tot timpul, cu tot sufletul și cu maximă responsabilitate alături de mine și de fraţii mei, oferindu-ne un mediu propice, cald, îngrijit și organizat după exigenţe și valori atemporale. Fraţilor mei Radu, Dănuţ, Liviu, cumnatului Ovidiu și familiilor lor le sunt recunoscător pentru faptul că stăm împreună în iubire frăţească, dovedindu-se și pe această cale că ea există și este minunată. Mulţumesc profesorilor mei care au avut înţelepciunea să fie oameni, dincolo de îndatoririle profesionale, autorilor de cărţi menţionaţi și celor nemenţionaţi în lucrare, pe care îi socotesc prietenii buni care mi-au oferit prilejul de a călători alături de ei în căutarea unui sens a ceea ce facem. Pentru ceea ce este bun în carte meritul este a lor, iar ceea ce nu este la înălţime este din cauza comodităţii mele de a nu fi 384 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui destul de atent pentru a le prezenta bine realizările. Mulţumesc domnului academician Gheorghe Vlăduţescu pentru analiza temeinică și cuvântul introductiv, domnilor profesori universitari care mi-au dat un răspuns încurajator, materiale sau sfaturi utile pentru redactarea cărţii: Ioan Neacșu, Cucoș Constantin, Vasile Chiș, Florea Voiculescu, Anton Ilica, Mătieș Vistrian, Liciniu Alexandru Kovacs etc. Vreau să mulţumesc aici și părintelui prof. dr. George Remete care m-a încurajat să scriu și m-a îndrumat în redactarea primelor studii. Domnului Florian Colceag îi mulţumesc pentru deschiderea către o perspectiva responsabilă și profundă privind educaţia. Mulţumesc domnului Miron Scorobete și colegilor Sorin Andraș, Adina Sorohan, Nicolae Truţa și Iulian G. Necea pentru sprijinul acordat în îmbunătăţirea, corectarea și tehnoredactarea cărţii. Sunt recunoscător domnului Gheorghe Ciul, director general Unirea-Pres, pentru sprijinul constant și interesul arătat pentru educaţie, finalizat cu publicarea acestei cărţi. Conducerilor ISJ Alba, domnilor inspectori școlari generali Cornel Stelian Sandu și Dorin Gheorghe Sandea, care mi-au acordat încrederea lor pentru iniţierea și derularea proiectului. Colegilor de la ISJ Alba, celor din proiectului strategic „Performanţe crescute pentru elevii din învăţământul preuniversitar!" și de la Școala „Mihai Eminescu" Ighiu le mulţumesc pentru susţinere, ajutor. îngăduinţă și discuţiile pertinente. Mai sunt multe persoane cărora le datorez mulţumiri, cu deosebire celor care au avut grijă să ne dea pildă de verticalitate și respect pentru om. Între ei se remarcă, după cum s-a putut probabil observa, Domnul Iisus Hristos, care a acceptat să plătească cu viaţa Sa pentru ca și eu să pot vedea frumuseţea omului. Dacă nu ar fi fost El și cei ce L-au urmat cu iubire, probabil nu ajungea la mine și nu vedeam că există ceva frumos și atemporal în om, pentru care merită trăit și făcut efort. 385 Bibliografie selectivă 1. Agabrian, Mircea, Cercetarea calitativă a socialului, Editura Institutul European, Iași, 2004. 2. Baștovoi, Savatie, A iubi înseamnă a ierta, Editura Cathisma, București, 2010. 3. Bar-on, Reuven, Parker D.A. James, Manual de inteligență emoțională, Editura Curtea Veche, București, 2011. 4. Bădescu, Ilie, Sociologie noologică, ordinea spirituală a societății, Editura Mica Valahie, București, 2007. 5. Berne, Eric, Jocuri pentru adulți, Editura Almatea, București, 2002. 6. Berne, Eric, Analiza tranzacțională în psihoterapie, Editura Trei, București, 2011 7. Birkenbihl, Vera F., Tare de cap??, Editura Gemma Pres, București, 2000 8. Brodie, Richard, Virusul minții: Cum ne poate fi de folos o știință revoluționară, Memetica, Editura Paralela 45, Pitești, 2010. 9. Bronson, Po, Merryman Ashley, Șocul educaţiei, Editura Paralela 45, București, 2011. 10. Buber, Martin, Eu-Tu, Editura Humanitas, București, 1992. 11. Bolte, Jill Taylor, Revelații despre creier, Editura Curtea Veche, București, 2011. 12. Cardon, Alain, Coaching pentru echipele de directori, Editura Codecs, București, 2003. 13. Cardon, Alain, Jocurile manipulării, Editura Codecs, București, 2002. 14. Cardon, Alain, Coaching și leadership în procesele de tranziție, Editura Codecs, București, 2006. 15. Chiș, Vasile, Pedagogia contemporană – pedagogia pentru competențe, Editura Casa cărţii de știinţă, Cluj Napoca, 2005. 16. Coltreaux, Jean, Terapie cognitivă, Editura Polirom, Iași, 2003. 17. Covey, Stephen R., Managementul timpului, Editura Allfa, București, 2000. 18. Covey, Stephen R., Eficiența în 7 trepte, Editura Allfa, București, 386 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui 2002. 19. Crahay, Marcel, Psihologia educației, Editura Trei, București, 2009. 20. Csikszentmihalyi, Mihaly, Starea de flux. Psihologia experienței supreme, Editura Curtea Veche, București, 2007. 21. Cury, Augusto, Minți sclipitoare, Minți antrenate, Editura For You, București, 2011. 22. Cury, Augusto, Maria cea mai strălucită educatoare din istorie, Editura For You, București, 2011. 23. De Bono, Edward, Cum să avem o minte armonioasă, Editura Curtea Veche, București, 2008. 24. Dyer, Wayne W., Puterea intenției, Editura Curtea Veche, București, 2006. 25. Dyer, Wayne W., Fără scuze!, Editura Paralela 45, Pitești, 2010. 26. Feynman, Richard P., QED: strania teorie despre lumină și materie, Editura Pergament, București, 2007. 27. Feynman, Richard P., Șase lecţii ușoare , Editura Humanitas, București, 2010. 28. Gallwey, Timothy, Jocul interior și munca, Editura Spandugino, București, 2011. 29. Gardner, Howard, Tratat de răzgândire, Editura Alfa, București, 2006. 30. Goleman, Daniel, Emoțiile distructive / Dialog științific cu Dalai Lama consemnat de Daniel Goleman, Editura Curtea Veche Publishing, București, 2005. 31. Goleman, Daniel, Inteligența emoțională, Editura Curtea Veche, București, 2008. 32. Goleman, Daniel, Inteligența socială. Noua știință a relațiilor umane, Editura Curtea Veche, București, 2007. 33. Gladwell, Malcolm, Blink, Editura Publica, București, 2011. 34. Heidegger, Martin, Ființă și timp, Editura Humanitas, București, 2001. 35. Heidegger, Martin, Despre miza gîndirii, Editura Humanitas, București, 2007. 36. Heidegger, Martin, Introducere în metafizică, Editura Humanitas, București, 1999. 37. Heidegger, Martin, Ontologie (hermeneutica facticității), Editura Humanitas, București, 2008. 38. Heidegger, Martin, Repere pe drumul gândirii, București, Editura Bibliografie selectivă 387 Politică 1988. 39. Heisenberg, Werner, Partea și întregul, Editura Humanitas, București, 2008. 40. Hill, Napoleon, De la idee la bani, Editura Curtea Veche, 2011. 41. Hogan, Robert, Personalitatea și soarta orgnizațiilor, Editura Curtea Veche, București, 2011. 42. Hofstede, Geert, Hofstede, Gert Jan, Minkov, Michael, Culturi și organizații Softul mintal, Cooperarea interculturală și importanța ei pentru supraviețuire, Editura Humanitas, București, 2012 43. Jonnaert, Philippe, Ettayebi Moussadak, Defise Rosette, Curriculum și competențe – un cadru operațional, Editura ASCR, Cluj-Napoca, 2010. 44. Jung, C.G. Opere complete 17, Dezvoltarea personalității, Editura Trei, București, 2006. 45. Knight, Sue, Tehnicile programării neuro-lingvistice, Editura Curtea Veche, București, 2003. 46. Lencioni, Patrick, Cele cinci disfuncții ale muncii în echipă, Editura Curtea Veche, București, 2010 47. Levinas, Emmanuel, Moartea și timpul, Editura Biblioteca Apostrof, Cluj, 1996 48. Lister-Ford, Cristine, Analiză tranzacțională, Psihoterapie & consiliere, Editura Herald, București, 2010. 49. Livio, Mario, Este Dumnezeu matematician?, Editura Humanitas, București, 2011. 50. Loehr, Jim, Schwartz, Tony, În formă la serviciu și acasă, Editura Curtea Veche, București, 2004. 51. Marshall, Rosenberg, B., Comunicarea nonviolentă, Editura Elena Francisc Publishing, București, 2008. 52. Marshall, Rosenberg, B., Spiritualitate practică, Editura Elena Francisc Publishing, București, 2008. 53. Maslow, Abraham H., Motivație și personalitate, Editura Trei, București, 2008. 54. Mearns, Dave, Thorne Brian, Consilierea centrată pe persoană în acțiune, Editura Trei, București, 2010. 55. MegDowett, Josh. Hostetler, Bob, Manual de consiliere a tinerilor, Editura Noua speranţă, Timișoara, 1999. 56. Mehedinți, Simion, Altă creștere – școala muncii, Editura Axia, Craiova, 2006. 388 Competența participarea de calitate la îndemâna oricui 57. Mucchielli, Alex, Arta de a influența, Editura Polirom, Iași, 2002. 58. Nelson-Jones, Richard, Manual de consiliere, Editura Trei, București, 2009. 59. Norretranders, Tor, Iluzia Utilizatorului, Editura Publica, București, 2009. 60. Paisie Aghioritul, Cuviosul, Cuvântări duhovnicești, volumul II, Trezire duhovnicească, Editura Evanghelismos, București, 2003. 61. Panaite, Ovidiu, Prin joc spre viață, Editura Reîntregirea, Alba-Iulia, 2011. 62. Pink, Daniel, Drive, ce anume ne motivează cu adevărat, Editura Publica, București, 2011. 63. Poggeler, Otto, Drumul gândirii lui Heidegger, București, Editura Humanitas, 1998. 64. Rădulescu-Motru, Constantin, Puterea Sufletească, Editura Semne, București, 2009. 65. Rădulescu-Motru, Constantin, Timp și destin, Editura Semne, București, 2008. 66. Remete, George, Ființă și credință, Vol. 1, Ideea de ființă, Editura Academiei Române, București, 2012 67. Remete, George, Martin Heidegger intre fenomenologie si teologie, Editura Reîntregirea, Alba Iulia, 2010. 68. Remete, George, Suferința omului și iubirea lui Dumnezeu, Editura Reîntregirea, Alba Iulia, 2005. 69. Robinson, Ken, O lume ieșită din minți: revoluția creativă a educației, Editura Publica, București, 2011. 70. Rodenburg, Patsy, Presence, Penguin Books Ltd, London, 2007 71. Rogers, Carl R., A deveni o persoană, Editura Trei, București, 2008. 72. Rosenblum, Bruce, Kuttner, Fred, Enigma cuantică, Editura Prestige, București, 2011. 73. Sanborn, Max, Factorul Fred: Cum poate pasiunea pentru ceea ce faci să transforme obișnuitul în extraordinar, Editura Business Tech Internaţional Press, București, 2007. 74. Scheau, Ioan, Levițchi Ioan, Comunicarea, Monografia unui concept, Editura Reîntregirea, Alba Iulia, 2007. 75. Seligman, Martin P., Fericirea Autentică, Editura Humanitas, București, 2007. 76. Sfântul Ioan Gură de Aur, Omilii la Matei, București, Editura Institutului Biblic și de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, 1994. Bibliografie selectivă 389 77. Sfântul Ioan Gură de Aur, Despre preoție, București, Editura Institutului Biblic și de Misiune al Bisericii Ortodoxe Române, 2007. 78. Sfântul Ioan Gură de Aur, Comentar la Evanghelia de la Ioan, Editura Mănăstirii „Portăriţa, Judeţul Satu Mare, 2005. 79. Strongman, Kenneth T., Psihologia vieții de zi cu zi, Editura Trei, București, 2012 80. Sura, Hart, Kindle Hodson, Victoria Ora de comunicare nonviolentă Editura Elena Francisc Publishing, București, 2006. 81. Van Hecke, Madeline L., De ce oamenii deștepți fac greșeli prostești, Editura Trei, București, 2011. 82. Vlașin, Ioan, Credința și filosofia de viață la Sfântul Ioan Gură de Aur și Martin Heidegger, Revista „Altarul reîntregirii", nr. 2, Alba-Iulia, 2010. 83. Vlașin, Ioan, Competența – participarea de calitate la îndemâna oricui, Lucrare disertaţie finalizare masterat „Consiliere pastorală", Universitatea „1 Decembrie 1918", Facultatea de Teologie Ortodoxă, Alba-Iulia, 2012. Cartea prezentă este o versiune a acestei lucrări radical îmbunătăţită. 84. Voiculescu, Florea, Paradigma abordării prin competențe – subtitlul Suport pentru dezbateri, apărută în cadrul Academiei de vară de la Universitatea "1 Decembrie 1918" Alba Iulia, August 2012 85. Zaharia, Arhimandritu, Lărgiți și voi inimile voastre, Editura Reîntregirea, 2009. 86. Wilkinson, Bruce, Cele 7 legi ale învățării, Editura Logos, Cluj Napoca, 2003 87. Whitmore, John, Coaching pentru performanță, Editura Publica, București, 2011. 88. Yannaras, Christos, Adevărul și unitatea Bisericii, Iași, Editura Trinitas, 2008.