ARISTOTEL ÉS O PANSTV Í: MEZI HEIDEGGEREM A GAGARINEM Jakub Jinek Úvod Nezvyklý n ázev předkl ádan ého čl ánku m á připoutat pozornost k n ásleduj íc í ot ázce: lze vztah p ána a otroka v I. knize Aristotelovy Politiky pokl ádat za 1) př átelský poměr různě nadaných členů dom ácnosti, nebo za 2) vykořis 'tovatelský postoj vlastn íka k č ásti majetku? Metafora otroka jako n ástroje (1253b33),3 je ž doplňuje výměr vztahu pansk ého a otrock ého jako žto č ásti obce, jej ím ž c ílem je (fyzick é) zachov án í (1252a31), stav í uvedenou ot ázku do světla novodob ého sporu o podstatu techniky. Heidegger v Ot ázce techniky předkl ád á pojet í, je ž bytnost modern í techniky spojuje s vl ádou „Gestellu ", kter é v še odkrýv á jako žto „zjednatelný stav ", a t ím znemo žňuje odkrýv án í pravdy na způsob „skýt án í výskytu " prostřednictv ím tradičn í rukoděln é techn é.4 Gagarin, ve výkladu L évinase, symbolizuje naděje vkl ádan é do techniky vzhledem k mo žnosti osvobozen í člověka, optimismus technick ého rozvoje, který je důsledkem lidsk é v íry v emancipaci, je ž vzdoruje v šemu tradičn ímu, minul ému, zakořeněn ému a privilegovan ému.5 Jak tyto odli šn é modern í představy o technice souvis í s Aristotelovým pojet ím panstv í?6 Abychom n ále žitě pochopili př ítomn é kla2 0 J a k u b J i n e k 3 Č ísla v z ávork ách odkazuj í na Aristotelovu Politiku. 4 M. Heidegger, Ot ázka techniky, in: Věda, technika a zamy šlen í, přel. J. Mich álek, Praha 2004. 5 E. L évinas, Heidegger, Gagarin a my, in: Etika a nekonečno, p ře l. M. Rejchert, Praha 1994. 6 S lovo „panstv í " se nab íz í jako vhodněj š í p řeklad slova despotik é ne ž obvykl é „otroctv í ", kter é m á v dne šn ím úzu jednoznačně negativn í zabarven í. Přirozeně se zde nejedn á o panstv í ve smyslu M. Webera. den í ot ázky, je třeba připomenout dvoj í kritiku a jednu obhajobu Aristotelovy teorie. Prvn í kritika Aristotelovi vyč ít á, že ve sv é teorii přirozen ého panstv í vylučuje otroky z účasti na lidstv í, a tak přitak áv á soudob ému pohledu na otroky jako na druh „podlid í " (přičem ž tato teorie nejen odporuje obecným principům jeho biologie a antropologie, nýbr ž nen í koherentn í ani sama se sebou).7 Výklad který Aristotela br án í před uvedenou kritikou, poukazuje na ty nekonformn í a dokonce reformn í rysy Aristotelovy teorie panstv í, je ž proti tehdy roz š ířen é technologicko-vykořis 'tovatelsk é podobě otroctv í8 stav í vz ájemně prospě šný mezilidský vztah na úrovni rodiny.9 Druh á kritika nam ít á: v takov ém př ípadě je Aristotelova teorie zpozdil á, nebo 't obhajuje instituci, kter á v jeho době existovala pouze v omezen ém rozsahu, a aktu áln ího probl ému, tj. existence technologickoinstrument álně pou ž ívaných otroků, si nev š ím á;10 toto opomenut í je přitom z áměrn é – Aristotel és zamlčuje nejhor š í formu otroctv í v r ámci ideologick ého ospravedlněn í st ávaj íc ích společensko-výrobn ích vztahů.11 R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 2 1 7 N. S . Smith, Aristotle's Theory of Natural Slavery, in: D. Keyt – F. D. Miller, jr . (vyd.), A Companion to Aristotle's Politics, Oxford – Cambridge (Mass.) 1991; R. Schlaifer, Greek Theories of Slavery from Homer to Aristotle, in: M. I. Finley (vyd.), Slavery in Classical Antiquity, Cambridge 1960, str. 124 –125; P. Garnsey, Ideas of slavery from Aristotle to Augustine, Cambridge 1996. 8 Srv. M. I. Finley, Was Greek civilization Based on Slave Labour?, in: tý ž (vyd.), Slavery in Classical Antiquity, Cambridge 1964, str. 63; M. I. Finley, Between Slavery and Freedom, in: Comparative Studies in Society and History, 6, 1963 –1964, str. 239. 9 W. L. Newman, The Politics of Aristotle, I-IV, Oxford 1887 –1902, I, str. 144, 151; P. A. Brunt, Aristotle and Slavery, in : t ý ž (vyd.), Studies in Greek History and Thought, Oxford 1993, str . 345, 348, 371. Srv. t é ž W. W. Fortenbaugh, Aristotle on Slaves and Women, in: J Barnes – M. Schofield – R. Sorabji (vyd.), Articles on Aristotle, 2: Etics and Politics, London 1977, str. 135 –139; M. Schofield, Ideology and Philosophy in Aristotle's Theory of Slavery, in: G. Patzig (vyd.), Aristoteles' Politik, G öttingen 1990, str. 2 –4; A. Baruzzi, Der Freie und der Sklave in Ethik und Politik des Aristoteles, in: Philosophisches Jahrbuch, 77, 1970, 28. 10 H. Klees, Herren und Sklaven, Wiesbaden 1975, str. 183 –184. 11 S. R. L. Clark, Slaves and Citizens, in: Philosophy, 60, 1985, str. 33 –36; W. L. Westermann, The Slave Systems of Greek and Roman Antiquity, Philadelphia 1955, str . 26; P. Garnsey, Ideas of slavery from Aristotle to Augustine, str. Heideggerova kritika technick é instrumentality z pozice odkrývaj íc í rukoděln é techn é by mohla slou žit jako obhajoba pojet í otrokapomocn íka „zakořeněn ého " v tradičn ích hospod ářsko-rodinných vztaz ích. L évinasova kritika Heideggerova údajn ého reakcion ářstv í, veden á pod maskou Gagarina, odpov íd á druh é kritice Aristotelovy zpozdilosti. Z pozice moderny (tj. prvn í i druh é kritiky) je přitom jak ákoli podoba otroctv í nepř ípustn á. Hledisko techniky v šak odhaluje paradox: pojet í lidsk é přirozenosti, z něho ž vych áz í prvn í i druh á kritika Aristotelovy teorie panstv í, m á stejný my šlenkový zdroj jako modern í neutralizovan á technologie. Optimalizuj íc í racionalita, je ž neefektivn í dom ác í slu žbu otroka nahradila organizovanou otrockou prac í v dolech, je stejnou racionalitou jako ta, kter á dospěla ke konceptu lidských pr áv a rovnosti, na nich ž spoč ív á z áklad v šech abolicionistických teori í. C ílem tohoto čl ánku bude uk ázat, jak Aristotelova analýza panstv í artikuluje obě uva žovan é mo žnosti, a zjistit, zda se přikl án í na stranu jedn é z nich. Rozvrh probl ému Proč podle n ás Aristotelův způsob pojedn án í o panstv í připou št í dvě tak odli šn á ře šen í? Podob á dvojznačnost se objevila v soudob ém pohledu na otroky. Antinomie otrok – svobodný na jedn é straně představovala z ákladn í předpoklad demokratick é politiky, nebo 't to, co bylo ch áp áno jako „přirozen é vlastnosti otroka ",12 ustanovovalo v kontrastu pojem rovnosti a svobody.13 Na druh é straně ani lidov é pojet í nemohlo přehl í žet skutečnost, že otrok je lidskou bytost í.14 Aristotel és hovoř í o panstv í ve čtyřech odli šných kontextech: 1) 2 2 J a k u b J i n e k 126 –127; T. J. Saunders, Aristotle: Politics I, II, Oxford 1995, str. 73. 12 Srv. J. Ober, Mass and Elite in Democratic Athens, Princeton 1989, str. 272. 13 M. I. Finley, Between Slavery and Freedom, passim; J. Ober, Mass and Elite in Democratic Athens, str. 62; H. Arendtov á, Was ist Politik? Fragmente aus dem Nachla ß, vyd. U. Ludz, M ünchen – Z ürich 1993, kap. Der Sinn der Politik, str. 35 –80, zejm. odst. 5. Podle K. Hopkinse (Slavery in Classical Antiquity, in: A. de Truck – J. Knight [vyd.], Caste and Race. Komparative approaches, London 1960, str. 167) nebylo spole čensk é postaven í svobodn ého a otroka od sebe jasně odli šiteln é, nýbr ž obě n ále žela do stejn ého společensk ého kontinua. 14 J. Bleicken, Ath énsk á demokracie, přel. J. Souček, Praha 2002, str. 108; W. L. Westermann, The Slave Systems of Greek and Roman Antiquity, str. 24. s ohledem na odli šnost druhů vl ád, 2) z hlediska praktickotechnick ého, 3) z hlediska psychologick ého, 4) klade si ot ázku opr ávněnosti (spravedlnosti) a prospě šnosti panstv í. Ka ždý z těchto kontextů vyjadřuje uvedenou dvojznačnost v pohledu na otroka: 1) panstv í se jev í jednak jako typ vl ády odli šný od vl ády nad svobodnými, jednak jako jeden ze tř í vztahů vl ády v r ámci dom ácnosti; 2) otrok je pova žov án jednak za prostředek k zaji štěn í nutných věc í, jednak za n ástroj k jedn án í; 3) otrok se m á k p ánovi jednak jako tělo k du ši, jednak jako vznětlivost k rozumu. V posledn ím, čtvrt ém, kontextu se Aristotel és sna ž í obh ájit panstv í mezi dvěma krajn ími pozicemi – přesvědčen ím, že panstv í představuje univers áln í model vl ády, a kritikou, podle n í ž je panstv í vl ádou odporuj íc í přirozenosti. Posledn í kontext ukazuje, že u Aristotela nejde o pouh é opakov án í soudob ého dilematu, nýbr ž o komplement árn í rozpracov án í obou aspektů, kter é m á systematický význam. Druhy vl ád Aristotelovo přesvědčen í, že vl áda politika, kr ále, hospod áře a p ána se li š í co do druhu, a nikoli co do počtu ovl ádaných (1252a7 –17),15 je ž m á být objasněno rozlo žen ím obce na jej í č ásti (1252a17 –26), vede na úrovni dom ácnosti k odhalen í spletit é struktury vl ád. Hospod ář vl ádne dom ácnosti jako kr ál (1252b20 –22) a hospod ářstv í – veden í dom ácnosti – se skl ád á ze stejných č ást í jako dom ácnost, tj. z otroků a svobodných (1253b3 –4). Despotick á vl áda nad otroky se pro odli šnou přirozenost ovl ádaných, li š í od politick é vl ády nad přirozeně svobodnými (men – de, 1255b18). To, co odlišuje otroky od ovl ádaných svobodných členů dom ácnosti, je dvoj ího druhu, jednak rozd íl v přirozenosti (eidetický), otrok je určen převahou tělesn é slo žky nad rozumovou (1254b16 –19, 25, 27 –29; 1259b26; 1260a12), jednak rozd íl v úkolu (teleologický), pro otroka je charakteristick é zaji š 'tov án í nutných věc í (anankaia) a tělesn á pr áce (s ómatos chr ésis) (někdy ve spojen í „nutn á pr áce " – anankaia chr ésis) (1253b16; 1254b18, 25, 29; 1260a34). Oba druhy R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 2 3 15 Viz Plat ón, Polit. 258e. Srv. O. Gigon, Aristoteles, Politik, Z ürich – Stuttgart 19712, str. 340. N ázor o toto žnosti vl ád zahrnuje tvrzen í, že v šechny vl ády jsou předmětem jedin ého věděn í (epist ém é); viz Plat ón, Polit. 260a –261a, 292b, 308e; Eth. Nic. I,6; Met. I,6. Srv. T. J. Saunders, Aristotle: Politics I, II, str. 57. odli šnost í společně zakl ádaj í rozli šen í (nutn á tělesn á) pr áce – volný čas (viz zejm. VII,9 –15), kter é ustavuje oblast politična (III,4,1277a34, b4; VII,15,1334a20, 40; VIII,2,1337b18 –22) a určuje otroka jako toho, kdo osvobozuje svobodn é od starosti o nutn é věci (1253b24 –25; II,6,1265a7, 9;1269a34; III,4,1277a34 – 35, 5;1278a10; VII,3,1325a24 –26). Politično je pak pochopeno jako „opro štěn é od nutnosti ". Ten, kdo se mus í věnovat hospod ářským starostem, se nemů že aktivně pod ílet na spr ávě obce a je ot ázka, zda m á vůbec m ít občansk á pr áva (VII,9,1329a20). Prvn í člen dichotomie (nutn á tělesn á) pr áce – volný čas vyznačuje zvl á štn í hledisko I. knihy, z něho ž je hospod ářstv í i panstv í h ájemstv ím nutnosti. Z perspektivy nutnosti je slo žkou hospod ářstv í výdělečnictv í a tak é majetek (1253b23 –25), jeho ž je otrok č ást í (b32). Ani p án nen í v tomto kontextu zcela u šetřen pr áce (1255b31, 32) a Aristotelova vyj ádřen í naznačuj í, že být p ánem je nejen něco m álo u šlechtil ého, ale tak é něco nez áviděn íhodn ého (1255b20 –39; III,6,1278b36; IV,11,1295b19 –23).16 Poznat, „co slou ž í nutn é potřebě ", co ž podle Aristotela znamen á poznat kvalitativn í odli šnost vl ád (1253b14 –18), znamen á poznat, že otrok a p án n ále ž í do oblasti nutnosti a že vl áda nad otroky nespoč ív á v ř ádn ém věděn í, kter é implikuje z ásluhu. Z ekonomick é perspektivy nutnosti je vl áda hospod áře nepolitickou samovl ádou (Pol. 1255b19; srv. Oecon. I,1,1343a1 –4), velmi podobnou vl ádě despotick é.17 Rozd íl mezi vl ádou nad otroky a vl ádou nad svobodnými odpov íd á rozd ílu mezi vl ádou ve prospěch vl ádce a vl ádou ve prospěch ovl ádaných, který je krit ériem pro rozli šen í špatných a dobrých zř ízen í (III,6,1278b32 –40; 1279a17 –21), č ím ž se uveden é rozli šen í st áv á kl íčovým předpokladem pozděj š ího zkoum án í (III,4,1277a33b14; VII,2,1324a35 –39; VII,3,1325a28 –31, 14,1333a3 –5, b25 –29). Z perspektivy nutnosti lze tud í ž jako hlavn í výsledek diskuse o existuj íc ích způsobech vl ády vidět objeven í rozd ílu mezi politickou a nepolitickou vl ádou.18 2 4 J a k u b J i n e k 16 H. Arendt, Was ist Politik, odst. 6: svoboda v řeck ém pojet í znamen á nebýt ovl ád án ani nevl ádnout ostatn ím. Srv. S. R. L. Clark, Slaves and Citizens, str. 35. 17 To, že je vl áda nad dom ácnost í nepolitick á, vyplýv á z jej ího postaven í do protikladu (spojkou men – de) k politick é vl ádě nad svobodnými a rovnými v m ístě Pol. 1255b19 –20. 18 M. Schofield, Ideology and Philosophy in Aristotle's Theory of Slavery, str. Z jin é perspektivy se v šak dom ácnost skl ád á nikoli z otroků a svobodných, nýbr ž přesněji z p ána a otroka, man žela a man želky a otce a dět í (1253b6 –7). Hospod ářsk á vl áda je rovně ž politickou vl ádou, nebo 't hospod ář vl ádne nad svobodnými (1259a39 –40), a to ženě politicky (v u ž š ím smyslu) a dětem kr álovsky (1259b1).19 Politický prvek hospod ářstv í je zastoupen nejen př ítomnost í svobodných (b21), ale tak é p ánovou p éč í o ctnost otroka (1260b2 –6). V tomto př ípadě vystupuj í do popřed í lidsk é rysy otroka, jeho ž vztah k p ánovi je zalo žen nikoli na nutnosti a n ásil í, nýbr ž na vz ájemn é prospě šnosti, a dokonce př átelstv í (1255b6 –7, 13; srv. Eth. Nic. VIII,13,1161b5 –9). Z perspektivy prospě šnosti se hospod ář star á nikoli o majetek, nýbr ž o lidi a jeho posledn ím úkolem nen í výdělek, nýbr ž ctnost (1259b18 –20). Jeliko ž č ásti dom ácnosti jsou shodn é s jej ím veden ím (1253b3 –4), spoč ív á jedinečnost vl ády hospod áře ve věděn í jak různě vl ádnout tolika způsoby, kolik je členů dom ácnosti, a v tomto smyslu se jeho vl áda pr ávem nazýv á „kr álovskou vl ádou " (1252b21). Hospod ářsk á vl áda, veden í dom ácnosti, je tak v I. knize Politiky viděna z dvoj í perspektivy: 1) z hlediska nutnosti jako specifick á forma vl ády, kter á se týk á prostředků k pře žit í (1253b3 –4, 16, I,4 – 5); 2) z hlediska prospě šnosti jako nadřazený term ín pro tři druhy vl ády (1253b5 –7; I,12 –13). Být hospod ářem v obou př ípadech předpokl ád á znalost odli šnost í zahrnutých vl ád;20 způsob diferenciace se v šak li š í, nebo 't se zakl ád á na odli šn é perspektivě. Nahl íR E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 2 5 19; H. Klees, Herren und Sklaven, str. 186 –187. E. Sch ütrumpf, Aristoteles: Politik I, Berlin 1991, str. 120; A. Baruzzi, Der Freie und der Sklave in Ethik und Politik des Aristoteles, s tr. 21; G. Bien, Die Grundlegung der politischen Philosophie bei Aristoteles, Freiburg – M ünchen 1973, str. 331. 19 Jistou pot í ž působ í to, že podmět ve větě je nevyj ádřen. M. Mr áz doplňuje „hospod ář " (Aristotel és: Politika I, Praha 1999), E. Sch ütrumpf „p án domu " (Aristoteles: Politik I), O. Gigon (Aristoteles: Politik) a F. F. Schwarz „mu ž " (Aristoteles: Politik, Stuttgart 1989); T. J. Saunders (Aristotle: Politics I, II) ponech áv á podmět nevyj ádřený. V ka žd ém př ípadě je v šak zřejm é, že jde o stejnou osobu, kter á vstupuje do různých vztahů, tedy podle principu z m ísta Pol. 1253b6 –7 (t ř i dvouč lenn é vztahy jsou č ástmi dom ácnosti) o vl ádce nad dom ácnost í. 20 Jedn á-li p án-hospod ář s man želkou stejně jako s otrokem, pak se chov á jako barbar, u nich ž jsou v šichni jako otroci (Pol. 1252b5 –7), a zpochybňuje t ím svůj vlastn í status svobodn ého mu že (srv. Pol. V,11,1315b 5 –6). Srv. pozn. 13. ž í-li hospod ář dom ácnost jako sumu nutných prostředků, vid í jen svobodn é a otroky a rozli šov án í mezi nimi se vyčerp áv á hrubým kl íčem starost – vyu ž ív án í. Vid í-li v šak hospod ář konkr étn í osoby, man želku, d ítě a otroka, vid í členy rodiny, za jejich ž ctnost a prospěch m á zodpovědnost a při jejich ž výchově mus í být mnohem vynal ézavěj š í. Aristotelovo komplikovan é l íčen í vl ád zřejmě odr á ž í dilema, v něm ž se ocit á. Stoj í před mo žnost í bu zdůraznit dom ácnost jako oblast nutnosti a důkladně odli šit vl ádu nad otrokem od ostatn ích vl ád, co ž je nezbytn é pro dal š í výklad Politiky, av šak na úrovni dom ácnosti sam é to vede k nemil é nutnosti učinit z otroka t éměř zv íře (srv. 1254b17, 26); nebo zdůraznit dom ácnost jako oblast prospě šnosti, tedy lidskost a př átelskost otroka, co ž nutně oslabuje jedinečný status politick é vl ády. Aristotel és si tohoto dilematu vědom. Ve 13. kapitole Politiky si klade ot ázku, jak velký je rozd íl mezi vl ádcem a ovl ádaným, nebo 't zdůrazn íme-li odli šnost ovl ádan ého, ospravedln íme sice vl ádu nad n ím, ale zpochybn íme jeho lidstv í; tvrd íme-li naopak, že je vl ádci podoben, zpochybn íme jeho ovl ád án í (1259b26 –28). Aristotel és se sna ž í tuto dvojznačnost ře šit v psychologick ém kontextu poukazem na různou zdatnost jednotlivých slo žek du še, z n í ž analogicky vyplýv á různ á rozumov á a mravn í zdatnost podř ízených členů dom ácnosti (1260a10 –17). V t éto podobě se v šak jeho ře šen í zd á být pouze kompromisem mezi dvěma koncepcemi. Skutečnou odpověd í se st áv á teprve v kontextu ře šen í šir š ího n ázorov ého sporu o opr ávněnost panstv í vzhledem k vl ád ám a jejich různosti, který Aristotel és představuje na konci 3. kap. Budeme se mu věnovat v posledn í č ásti tohoto př íspěvku. Otrok jako n ástroj a jako majetek V kontextu hospod ářsk é nutnosti se tedy otrok li š í od svobodných členů dom ácnosti v tom, že nem á volný čas, nen í ovl ád án ve svůj prospěch, nýbr ž ve prospěch vl ádce, a svou abnorm áln í tělesnost í, bl í ž íc í se tělesnosti dom ác ích zv ířat (1254b24 –29), je určen k zaji š 'tov án í věc í nutných k životu, co ž jej čin í n ástrojem, prostředkem k plněn í c ílů někoho jin ého.21 Tato určen í vyvol ávaj í představu 2 6 J a k u b J i n e k 21 Viz vý še; srv. Pol. VII,8,1328a28 –34; Met. I,2,982b25 –26. otroka jako n ástroje k zabezpečen í toho, co je nutn é, ov šem nen í bě žně „po ruce ", toti ž potravy a věc í nezbytně nutných k životu, výroby věc í a produkc í zemědělských plodin. To je oblast poi ésis, tvořen í, jako protikladu k praxis, jedn án í (Eth. Nic. VI,1139a35-b6; VI,1140a1 –6; VI,1140b3 –7), a v I. knize Politiky Aristotel és opakovaně mluv í o otroku jako o „tvoř íc ím " (1255b34 –35, 1260a1). Jeliko ž d ále Aristotel és přiřazuje poi ésis k techn é (Eth. Nic. VI,1140a4 –10), zd á se, že otrokovo technick é určen í v r ámci hospod ářstv í odpov íd á bě žn é představě instrumentality: být otrokem znamen á být n ástrojem tvořen í – zejm éna výroby – (1253b23 – 33), jen ž nahrazuje nedokonalou tělesnou výbavu člověka.22 V 4. kapitole I. knihy, kde se teleologicko-technick é určen í otroka st áv á předmětem bli ž š ího zkoum án í, je v šak Aristotelovo pojet í n ástroje mnohem šir š í, ne ž je bě žn é ch áp án í n ástroje jako prostředku výroby, jakým je např íklad člunek ke tkan í (1254a3). Za prv é, mezi n ástroje lze poč ítat i „odu ševněl é n ástroje ". Za druh é, n ástroje nejsou jen n ástroje výroby, nýbr ž i n ástroje jedn án í. Fundament áln í Aristotelovo rozli šen í mezi výrobou a jedn án ím m á toti ž dopad na odli šnost jejich n ástrojů – n ástroje výroby a kon án í se nutně li š í stejným způsobem jako výroba a kon án í (1254a5 –7). Rozli šen í je nesymetrick é – zat ímco člunek se nejen pou ž ív á (chr ésis), ale tak é se j ím něco vyr áb í, leh átko se jen pou ž ív á –, co ž mů že sv ádět k domněnce, že člunek – jeliko ž se tak é pou ž ív á – je rovně ž n ástrojem jedn án í. Av šak pouh á skutečnost, že se nějaký předmět pou ž ív á, neznamen á, že tento předmět je n ástrojem jedn án í. Vyr áb ím-li něco člunkem, nelze ř íci, že jeliko ž při tom člunek u ž ív ám, je v aktu výroby př ítomno i jedn án í. Rozd íl mezi praxis a poi ésis je toti ž hlub š í, je zalo žen na odli šnosti stavů (hexis) rozumn ého jedn án í a rozumn ého tvořen í, je ž nejsou obsa ženy jeden v druh ém (Eth. Nic. VI,4,1140a4 –5). Chceme-li tuto z ásadu vyj ádřit technickým jazykem, mů žeme ř íci, že pro stavy rozumn ého jedn án í a rozumn ého tvořen í plat í princip kontradikce, kdy jeden stav vylučuje druhý. Pr ávě princip kontradikce m á zřejmě Aristotel és na mysli, kdy ž R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 2 7 22 Srv. Plat ón, Prot. 321d. Tato „kompenzačn í " představa techniky stoj í v z ákladu některých nověj š ích pojet í filosofie techniky. Technika jako n ástroj je ch ápan á bu jako projekce vlastn ího těla (E. Kapp, Grundlinien einer Philosophie der Technik, D üsseldorf 1978) nebo ve smyslu u šetřen í n ámahy cestou „reformy př írody " (J. O. y Gasset, Betrachtung über die Technik, Stuttgart 1949). s ohledem na úlohu otroka tvrd í, že pro odli šnost výroby a jedn án í se př íslu šn é n ástroje nutně (anank é) li š í. Č ást majetku (kt éma) je n ástrojem k životu (1253b30 –31), a jeliko ž život spoč ív á v jedn án í, a nikoli ve výrobě, je č ást majetku n ástrojem jedn án í. Otrok, jako žto odu ševněl á č ást majetku,23 je n ástrojem k životu, a tud í ž n ástrojem jedn án í (1254a8). To podle principu kontradikce znamen á, že otrok nen í n ástrojem výroby. Tento z ávěr působ í rozpaky jednak proto, že vůbec neodpov íd á vý še popsan é představě otroka jako n ástroje v nahrazuj íc ího přirozenou lidskou nedostatečnost výrobou věc í nutných k životu, jednak proto, že Aristotel és v předch ázej íc ím my šlenkov ém experimentu o existenci „automatů " (1253b33 –1254a1) srovn áv á otroka s člunkem, jako žto exempl árn ím n ástrojem výroby.24 Vysvětlen í nab íz í úvaha o majetku z hlediska č ásti a celku (1254a8 –13). Č ást majetku (kt éma) je č ást í celku t ím způsobem, jakým č ást nen í jen č ást í [něčeho] jin ého, nýbr ž je zcela [něčeho] jin ého (Pol. 1254a8 –11; srv. Met. VII,1034b20 nn.). Kt éma – č ást majetku –, je ž etymologicky souvis í s označen ím celku majetku (kt ésis), je tedy č ást í celku v druh ém, silněj š ím smyslu, jej ž Aristotel és vyjadřuje genitivem „být jeho " ve smyslu „k něčemu bytostně n ále žet " (srv. Met. V,26). V n ásleduj íc í větě (Pol. 1254a11 –13) uveden é spojkou dio Aristotel és uplatňuje uvedený rozd íl v intenzitě dvou způsobů u žit í genitivu na př ípad panstv í: zat ímco p án je pouze p ánem otroka, nikoli v šak „jeho " (ve smyslu n ále žen í), je otrok, jen ž je označen jako kt éma (č ást majetku) nejen otrokem p ána, nýbr ž je zcela „jeho " (ve smyslu n ále žen í).25 2 8 J a k u b J i n e k 23 Aristotel és, Pol. I,1253b32; srv. VII,1328a34 –35; Oecon. I,1344a23 –24. 24 Koment átoři se sna ž í obt í žnou pas á ž obej ít. Podle Sch ütrumpfa maj í otroci vyr ábět, a t ím umo žnit p ánovo (politick é) jedn án í (Aristoteles: Politik I, str. 241). Poněkud l épe T. J. Saunders, Aristotle: Politics I, II, str. 74: jeliko ž je otrok č ást í p ána a sd íl í s n ím život, je p ánovým z áměrem uplatňovat otroka sp í š při jedn án í. Av šak Saunders nevysvětluje, co toto „uplatněn í při jedn án í " znamen á. 25 Aristotel és, Pol. 1254a8 –13: to de kt éma legetai h ósper kai to morion. to te gar morion ú monon all ú esti morion, alla kai hol ós all ú: homoi ós de kai to kt éma. dio ho men despot és t ú d úl ú despot és monon, ekein ú d' úk estin; ho de d úlos ú monon despot ú d úlos estin, alla kai hol ós ekein ú. Genetiv m á tedy v obou př ípadech rozd ílnou intenzitu. Hra genitivů by byla dvojznačn á, kdyby nebylo jasně určeno, v jak ém kontextu je genitiv pou žit (P. A. Brunt, Aristotle and Slavery, str. 358). Kontextem u žit í genitivu je zde ztoto žněn í majetku (kt ésis) Co je v šak celkem, jeho ž je otrok – č ást majetku – č ást í? Podle m ísta 1255b11-12 je otrok jakousi odu ševnělou a od těla oddělenou č ást í sv ého p ána. Ch ápeme-li tuto pas á ž doslovně, pak se zd á nutn é, že celkem, jeho ž je otrok č ást í, je p án. Smysl prob íran é pas á že 1254a8 –13 by pak byl n ásleduj íc í: otrok je č ást í p ána natolik, nakolik č ást nen í jen č ást í [něčeho] jin ého, nýbr ž mu zcela n ále ž í. Tento výklad je v šak nejen poněkud ban áln í, ale předev š ím nen í s to vysvětlit, jakým způsobem se m á p án k celku majetku, jeho ž je podle jiných m íst č ást í. Majetek (kt ésis) se skl ád á z p ána a otroka (III,4,1277a8; srv. VII,8,1328a34 –35), a jeliko ž je z ároveň č ást í dom ácnosti (1253b23 –25), zd á se, že je – přinejmen š ím na pr ávě prob íraných dvou m ístech (1254a8 –13 a 1277a8) – ch áp án jako shodný s panstv ím. Souvislost tř í m íst (1254a8 –13; 1255b9 –14; a 1277a8) pak nab íz í komplexn í pojet í (srv. t é ž De part. animal. I,5,645b14 – 20; Eth. Eud. VII,9,1241b18 –24): Majetek (kt ésis) se skl ád á z p ána a z otroka, který je č ást í majetku (kt éma). Otrok nen í č ást í sumy majetku; je č ást í v silněj š ím smyslu bytostn ého n ále žen í, tj. v m íře, nakolik je č ást í „zcela jin ého "; z ároveň je otrok zcela p ánův. Otrok je tedy č ást í celku natolik, nakolik je „zcela p ánův ". Nic na rozeb íran ém m ístě v šak nenaznačuje, že celkem je zde my šlen p án; celkem, o něm ž je řeč, je sp í še celek panstv í, tj. majetku (kt ésis). Řeč na m ístě 1254a8 –13 je jakoby o dvoj ím vztahu č ásti k celku: skutečn ém a jak émsi (ti – 1255b11; Eth. Nic. V,10,1134b12). Kt éma je č ást í celku (panstv í-kt ésis), a to nejen v natolik, nakolik je č ást (otrok) nejen (jakousi) č ást í něčeho jin ého (p ána), nýbr ž natolik, nakolik je „zcela jeho " (p ánův). Vztah otroka k p ánovi jako jak ési č ásti k celku je zde ukazatelem intenzity, v n í ž je kt éma skutečnou č ást í kt ésis-panstv í. Otrok je bytostnou č ást í celku panstv í. Panstv í je shodn é s majetkem, který nen í ch áp án ve smyslu sumy věc í, nýbr ž jako slo žený ze dvou lidských bytost í, je ž k sobě bytostně n ále ž í. P án n ále ž í k majetku, ov šem nikoli jako jeho č ást ve smyslu „zcela jin ého " ani jako souhrn č ást í majetku, nebo 't ty existuj í odděleně od něho (ch óriston) (1254a17), nýbr ž jako č ást, kter á je určuj íc ím prvkem vztahu panstv í, jen ž je po něm pojmenov án a jeho ž je otrok-kt éma č ást í. Pr ávě v tomto smyslu, v jak ém je např íklad du še prvn í skutečnost í př írodn ího ústrojn ého těla (De R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 2 9 s panstv ím (viz n í že). anima, II,1,412a5; o analogii vztahu p án – otrok a du še – tělo viz n í že), je p án vůči otrokovi jakýmsi celkem. Ze značně komplikovan é konstrukce argumentu vyplýv á promy šlený a komplexn í projekt: p án a otrok jsou č ástmi jednoty, j í ž Aristotel és d áv á rozličn á jm éna (celek, panstv í či majetek), ani ž by v šak měnil to podstatn é, toti ž že se jedn á o celek ve smyslu celistvosti (to holon), nikoli ve smyslu souhrnu (to pan).26 Ačkoli jsou od sebe p án a otrok fyzicky odděleni (1255b11 –12), tj. maj í dvě odli šn á těla, meta-fyzicky jsou neodděliteln í. Aristotelův projekt panstv í jako bytostn é jednoty pak vrchol í v představě př átelsky sd ílen ého života dvou jedinců, jejich ž prospěch je toto žný (1252a34; 1255a10 –12). Př íčinou překvapiv ého pojet í instrumentality otroka je tedy specifick é ch áp án í majetku (kt ésis), vych ázej íc í z pojet í vztahu panstv í jako bytostn é jednoty, tmelen é př átelstv ím a praktikov án ím ctnosti. Věci jako člunek nejsou v prav ém smyslu č ástmi majetku, proto že jsou n ástrojem výroby, a nikoli jedn án í. Patř í někam na kupu věc í, jimi ž sice p án-hospod ář disponuje, kter é v šak z hlediska jeho života, který je jedn án ím (1254a7), nehraj í roli. Av šak pr ávě proto, že majetek nen í kupou věc í, nýbr ž panstv ím, a hospod ářstv í nen í výdělečnictv ím, teori í optim áln í produkce, nýbr ž souč ást í praktick é filosofie jako teorie rozumn é lidsk é praxe (v dom ácnosti),27 n ále ž í mezi jeho č ásti mnohem v íce otrok ne ž n ástroje jako leh átko nebo kormidlo. O kormidlu nelze uva žovat stejně jako o otrokovi – k p ánovi nen ále ž í kormidlo tak, jako k němu n ále ž í otrok. Chyb í zde ono pouto, kter é čin í otroka „zcela jiným ". Co v šak otroci „dělaj í ", čeho se týk á jejich praktick á instrumentalita?28 Rozhodně nejsou mno žinou lid í, kteř í vykon ávaj í kvantum 3 0 J a k u b J i n e k 26 Obt í žn á skutečnost, že p án i otrok jsou ka ždý jiným způsobem č ást í, a to natolik, že p án se jev í z určit é perspektivy dokonce nikoli jako č ást, nýbr ž jako celek vztahu, je souč ást í projektu jednak proto, že celek ve smyslu celistvosti nen í pouhým součtem homogenn ích č ást í, jednak proto, že p án je určuj íc ím prvkem, „prvn í skutečnost í " panstv í (srv. De anima, I,4; Met. V,26). 27 P. Koslowski, Politik und Ökonomie bei Aristoteles, T übingen 1993, str. 42, 50, 53. 28 A. Brunt (Aristotle and Slavery, str. 359) podotýk á, že instrument áln í pojet í člověka nen í nič ím, nad č ím bychom se museli nutně pohor šovat. Kdy ž vol áme l ékaře nebo oprav áře, tak é nemysl íme na jejich blahobyt, nýbr ž je prostě instrument álně u ž ív áme pro sv é účely. Srv. O. Gigon, Die Sklaverei bei pr áce, jej ím ž výsledkem je suma produktů. Abychom pochopili, co m á Aristotel és na mysli, je třeba se definitivně oprostit od představy n ástroje jako žto n ástroje tvořen í (a 't u ž se jedn á o řemeslo, nebo např. o hudbu). Otrok je „n ástrojem n ástrojů " (organon pro organ ón; 1253b33), tedy, jak objasňuje shodn á formulace v De anima, III,8,432a1 –2, něč ím jako lidsk á ruka.29 Úkolem t éto formulace jevypoř ádat se s evidentn í, av šak z hlediska principu kontradikce sv ízelnou skutečnost í, že ruku i otroka lze pou ž ít jak při jedn án í, tak při tvořen í, co ž umo žňuje pochopit jedno ve světle druh ého, tj. jedn án í ve světle tvořen í, a naopak. Spojovac ím čl ánkem je zde slovo chr ésis, je ž v kontextu hospod ářsk é nutnosti mů že znamenat tělesnou pr áci – odtud srovn án í otroka se člunkem –, ov šem v kontextu Aristotelovy metafyziky znamen á chr ésis vyu žit í něčeho ve smyslu uskutečněn í, je ž se týk á těch mohutnost í, jejich ž c ílem je samo u ž ív án í t éto mohutnosti (např. viděn í), oproti mohutnostem, jejich ž c ílem je vznik něčeho nov ého, např. domu (Met. IV,8,1050a24 –31). Uvedený protiklad odpov íd á u žit í slova chr ésis na m ístě 1254a3 –4, kde stoj í v protikladu ke „vznikat " (gignomai). To znamen á, že otrok sice uplatňuje svoji tělesnou s ílu, u ž ív á sv ého těla, ale takovým způsobem, že při tom nic nevznik á, a tud í ž to nelze nazvat výrobou. Hypotetick á úvaha o automatických n ástroj ích (1253b33 –1254a1) objasňuje, že otrok (v norm áln ím, tj. nehypotetick ém př ípadě) u ž ív á rovně ž jin é n ástroje: kdyby n ástroj dok ázal splnit svůj př íkaz, nebo jej dokonce předv ídat (proaisthanomai), kdyby člunky samy tkaly a trs átka sama hr ála na kytaru, nepotřebovali by stavitel é pomocn íků a p áni otroků. Plněn í ciz ích úkolů z ároveň předpokl ád á otrokovu schopnost „vn ímat rozum "30 (v př íkazech) jiných lid í (1254b22). R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 3 1 Aristoteles, in: La Politique d'Aristote, Vandoeuvres – Gen ve 1965, str. 191. 29 V Aristotelově pojet í je tě lo prvn ím v řadě n ástrojů (De anima, II,4 ,415b18). Zde nabýv á prav ého smyslu analogie panstv í s du š í a t ělem. Z plat ónsk é metafory t ěla jako otroka du še (Plat ón, Phd. 79e –80a) nevyplýv á u Aristotela na straně př íslu šných osob ž ádný pr ávně vykořis 'tovatelský vztah; Aristotel és j í d áv á nový smysl: vztah otroka a p ána je stejně bezprostředn í jako vztah těla a du še. P án pou ž ív á otroka stejně bezprostředně, jako člověk (jen ž je du š í, viz Eth. Nic. X,7,1178a2; srv. Met. VII,10,1035b15) pou ž ív á č ást sv ého těla – ruku. 30 log ó aisthanesthai – „vn ímat rozum " je překlad Mr ázův (Praha 1999). A. Kř í ž (Praha 1998) překl ád á „vn ímat hlas rozumu "; Rolfes (Leipzig 1912) und Spojen ím uvedených určen í otroka (je tělesně zdatný, je n ástrojem jedn án í, „vn ím á rozum ", je „n ástrojem n ástrojů ", u ž ív á jin é n ástroje) si lze učinit představu o tom, co otrok skutečně „děl á ". Jde o tělesn é, ale „rozum vn ímaj íc í " zprostředkov án í mezi p ánovým rozumem, jen ž m á představu o konečn ém výsledku, a n ástrojem, který tento výsledek působ í. Toto zprostředkov án í nazýv á Aristotel és „být n ástrojem či pomocn íkem jedn án í ". Slovo „jedn án í " zde nevystihuje ani tak to, co přesně otrok děl á (to vystihuje slovo chr ésis), ale sp í še, v čem otrok pom áh á. „Být n ástrojem či pomocn íkem jedn án í " tud í ž neznamen á, že otrok tvořen ím umo žňuje p ánovo jedn án í a výrobou zaji š 'tuje jeho svobodu, nebo 't otrokova chr ésis je př íbuzn á sp í še s jedn án ím, ne ž s tvořen ím. Být pomocn íkem či n ástrojem jedn án í lze ilustrovat na př íkladě kormidlov án í, kter é se li š í od tvořen í, a přesto pou ž ív á n ástroj, toti ž kormidlo. Z ároveň mus í zahrnovat jistý rozumový výkon – pomocný kormideln ík mus í „vědět " jak s kormidlem ot áčet (1253b28 –30). P án pou ž ív á otroka tak, jako kdy ž lodivod d áv á pomocn ému kormideln íkovi rozumn é pokyny jak obsluhovat (tě žk é) kormidlo, aby se on s ám mohl věnovat navigaci.31 Jedn án í otroka, jen ž je ch áp án jako č ást majetku, tj. n ástroj k životu, je tedy jakousi fyzickou a z ároveň kvazi-rozumovou, tj. silovou, ale z hlediska c íle n ále žitou, obsluhou jiných n ástrojů (viz De caelo II,12,291b3 –7). Tato představa odpov íd á analogii mezi vztahem p ána k otrokovi a vztahem člověka k vlastn í ruce (resp. du še k tělu), je ž tak é „vn ím á rozum ". Hypotetick á úvaha (1253b33 –1254a1) tedy nechce ř íci, že by automatick é člunky a trs átka nahradila otroka (či lidskou ruku) 3 2 J a k u b J i n e k Sch ütrumpf (Berlin 1991): „die Vernunft vernehmen "; O. Gigon (Z ürich – Stuttgart 1971): „die Vernunft annehmen "; F. F. Schwarz (Stuttgart 1998): „die Vernunft wahrnehmen "; B. Jowett (Aristotle's Politics, New York 1943): „apprehend the rational principle "; T. J. Saunders (Oxford 1995): „to apprehend reason ";, P. L. P. Simpson (Chapel Hill – London 1997): „to percieve reason ". 31 Ch ápeme-li hypot ézu automatů jako pouh é nahrazen í s íly, stě ž í pochop íme novost Aristotelova n ávrhu: H. Klees (Herren und Sklaven, str. 188) se domn ív á, že jeliko ž se p ánovy potřeby neomezuj í pouze na výrobu, je otrok nepostradatelný i v př ípadě existence automatů. Ale hypot éza automatů pr ávě ř ík á to, že nahrazeno bude i jedn án í. Nepochopen í je společn é i výkladům jinak Aristotelovi př íznivým: A. Baruzzi, Der Freie und der Sklave in Ethik und Politik des Aristoteles, str. 19 –20; P. A. Brunt, Aristotle and Slavery, str. 388. v produkci (l átky nebo hudby), ale že by byla zbytečn á jejich obsluha. Automatick á pr áce n ástrojů výroby by vedla k situaci, kdy by kvazi-racionalita zprostředkuj íc ího n ástroje jedn án í byla př ítomna ji ž v samotných výrobn ích n ástroj ích, kter é by znaly „algoritmus " výroby. Nahrazen by tud í ž nebyl „energetický " př ínos otroka, ale co je zde z hlediska Aristotelovy doby hypotetick é (s probl émem nahrazen í energie si uměla poradit i antika), je představa, že by člunky samy „věděly ", jak maj í tk át. Tehdy by zůstala pouze voln á ruka a svobodný otrok. Av šak mezi rukou a otrokem je rozd íl, nebo 't o ruce nelze ř íci, že by ji v takov ém př ípadě p án nepotřeboval. Zat ímco ruka je neoddělitelně spojena s člověkem, otrok je s p ánem spojen jen natolik, nakolik je otrokem „jin ého ", tj. p ána. To v šak znamen á z ároveň dvě věci: 1) Ruka osvobozen á uvedeným způsobem by nepřestala být n ástrojem jedn án í, kter é nepředpokl ád á n ástroje výroby, a m ísto obsluhy člunku by se mohla věnovat něčemu jin ému. Kdyby by naopak otroci – jak tvrd í hypot éza automatů – svůj význam ztratili, byli by n ástrojem jedn án í pouze tehdy, kdyby toto jedn án í bylo spojeno s obsluhou jiných n ástrojů. Otroci proto nejsou k u žitku v př ípadě jedn án í, kter é je zbaveno ve šker é instrumentality a tělesn é pr áce, tedy jedn án í, kter é např íklad vykon áv á ruka podan á při pozdravu. Hypotetick á úvaha o osvobozen í otroků tedy poněkud paradoxně odkrýv á jejich nedokonalost. Ve světě svobodn ého jedn án í, ve světě osvobozen ém od nutnosti, nejsou otroci, jako jedinci s deficitn ím rozumem, k u žitku. Tento svět je v šak na š ím světem, kdy modern í kybern étos ovl ád á kormidlo automobilu, jeho ž otočen í nevy žaduje v íce n ámahy ne ž pod án í ruky při pozdravu. Otroci z tohoto světa vypad ávaj í, jako žto zbytečný silově kvazi-rozumový mezistupeň mezi pouhou rukou a jiným n ástrojem. V souvislosti s Aristotelovou úvahou o instrumentalitě otroků tak vyvst áv á velice modern í probl ém funkčn í bezprizornosti širokých skupin obyvatelstva v modern ích technologických společnostech. 2) Hypot éza automatů ov šem obsahuje tak é jiný, velmi aristotelský z ávěr. Kdyby bylo v še produkov áno samo od sebe, nebyl by nutný majetek, nebo 't k čemu hromadit č ásti majetku, kdy ž je v še nutn é zaji štěno? Nutn é věci sice nepřestanou být nutn é, ov šem pojet í kt ésis jako slo žen ého předev š ím z lid í, jejich ž úkol nen í vyděl áv án í, nýbr ž jedn án í, a jejich ž hlediskem je nikoli nutnost, nýbr ž prospěch, omezuje aspekt nutnosti, který se dost áv á někam na úroR E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 3 3 veň př írodn ích předpokladů, kter é musej í ji ž v ždy být „po ruce " (1256b20 –22; 1258a21 –24, 34 –38). Vyděl áv án í, kter é přesahuje rozměr nutnosti, do aristotelsk ého hospod ářstv í nepatř í. Specifick é pojet í majetku nav íc umo žňuje úvahu o tom, že Aristotelův projekt osvobozen í otroků nen í pouze hypotetický. V situaci, kdy otrok nen í k u žitku jako č ást majetku, přich áz í na řadu mo žnost propu štěn í na svobodu a Aristotel és se o t éto mo žnosti zmiňuje (Pol. VII,1330a32 –34; srv. Oecon. I,1344b15 – 18). Souvislost t éto zm ínky s Aristotelovou z ávět í (DL V,14 –15) naznačuje, že situace podobn á t éto hypotetick é skutečně nast áv á, a to při smrti p ána, kter á by v modern í ekonomice, s jej ím pojet ím dědick ého pr áva, na postaven í otroků patrně nic nezměnila, ale v r ámci Aristotelova pojet í majetku a – jak naznačuje jeho z ávě 't – rovně ž podle Aristotelovy vlastn í praxe, by se dotkla otroků stejně jako situace, kdyby člunky samy tkaly a trs átka sama hr ála. Ch ápeme-li panstv í stejně jako Aristotel és, tj. jako bytostnou jednotu prospěchu, jedn án í a ctnosti, nezbýv á po smrti p ána nic jin ého ne ž otroky propustit.32 Psychologie otroka Z troj í definice otroka v 5. kapitole I. knihy Politiky patř í dvě: 1) „vyu ž ív án í tělesn é s íly je to nejlep š í, co mohou vykonat ", a 2) „moci být jin ého " (1254b18, 21) k pr ávě probran ému technick ému kontextu. 3) „pod íl na rozumu t ím, že ho vn ím á, ale s ám ho nem á " (b22 –23) sice s technickým určen ím otroka souvis í, ale prim árně n ále ž í do kontextu psychologick ého, který lze ch ápat jako nutný doplněk pojet í otrock é instrumentality. V r ámci výkladu 5. kapitoly se v šak třet í definice jev í jako problematick á, nebo 't na rozd íl od prvn í a druh é neodpov íd á zde po žadovan é analogii člověk – zv íře a du še – tělo. Tělo „nevn ím á rozum ", jen ž je č ást í du še, a mo žnost, že by zde Aristotel és pod aisthanesthai myslel tělesnou smyslovost, je vyloučena, nebo 't smyslovost maj í i zv ířata, kter á v šak „rozum nevn ímaj í " (b23).33 Třet í definici odpov íd á jin á analogie z vnitřn ího světa živočichů, 3 4 J a k u b J i n e k 32 Aristotelova praxe tedy nen í v rozporu s jeho teori í , jak tvrd í W. L. Westermann (The Slave Systems of Greek and Roman Antiquity, str. 27). 33 Definice 3) tak neodpov íd á ani analogii člověk – zv íře. toti ž vztah rozumu a ž ádostivosti (orexis). Orektikon je podle Eth. Nic. I,13 jednou z mohutnost í nerozumn é č ásti du še (alogon), kter á (na rozd íl od vegetativn í mohutnosti alogon) m á účast na rozumu, t ím že ho poslouch á a je mu podd ána (1102b29 –32).34 Jin é m ísto Politiky (VII,14,1333a16 –18) tuto souvislost orexis a n ús. potvrzuje35 Pr ávě na t éto psychologick é úvaze je zalo žena výpově 13. kapitoly o otroku a jeho přirozenosti: otroku sice chyb í schopnost rozva žov án í (1260a11 –12), ale proto nen í nemysl íc ím tvorem, nýbr ž člověkem s převahou nerozumn é slo žky du še, je ž je př ístupn á odůvodněn ému napom ín án í, kter é je důle žit é pro dobrovoln é přijet í p ánových úkolů (Rhet. II,3,1380b16 –20).36 Pr ávě proto „nemaj í pravdu ti, kteř í up íraj í otrokům rozum a tvrd í, že je třeba jim d ávat jen př íkazy [srv. Plat ón, Leg. 777e –778a], nebo 't otroky je třeba napom ínat je ště v íce ne ž děti " (1260b4 –7). Stejn é slovo „napom ínat " (n úthetein) je pou žito v citovan é pas á ži z Eth. Nic. I,13, kde je poslu šnost ž ádostivosti rozumu přirovn ána k situaci, kdy se ř íd íme radou otce a př átel a výtka a pochvala svědč í o tom, že nerozumn á slo žka se d á rozumem přemluvit (1102b32 –34). Hlavn í obt í ž tohoto výkladu představuje skutečnost, že v 5. kapitole, kde m á být o přirozenosti otroka řečeno rozhoduj íc í slovo (1254a17 –18), Aristotel és výslovně uv ád í odli šnou definici: otrok se m á k p ánovi nikoli jako orexis k n ús, nýbr ž jako tělo k du ši (1254b16). Vztah mezi orexis a n ús zde plat í jako př íklad politick é vl ády, kde žto panstv í a jeho despotick á vl áda je vlastn í vztahu du še a těla (b4 –6). Aristotel és tedy v 5. kapitole uv ád í definici, kterou ve 13. kapitole naplňuje jiným obsahem, a vykl ád á tak přirozenost otroka pomoc í dvou odli šných modelů. Tyto dva modely vztahu, R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 3 5 34 E. Sch ütrumpf, Aristoteles: Politik I, str. 265, dokazuje, že přesto že v Eth. Nic. I,13 nen í pro poslouch án í výslovně u žito slova aisthanesthai, souvislost s Plat ónovým Tim. 71a4 ukazuje, že věcně je zde my šleno tot é ž. 35 A. Baruzzi, Der Freie und der Sklave in Ethik und Politik des Aristoteles, str. 23, mluv í o „konvergenci ". 36 W. W. Fortenbaugh, Aristotle on Slaves and Women, str. 135 –7. Srv. O. H öffe, Grundaussagen über den Menschen bei Aristoteles, in: Zeitschrift f ür philosophische Forschung, 30, 1976, str. 237. Polemika viz N. S. Smith, Aristotle's Theory of Natural Slavery, str. 152. je ž podle prvn í kritiky svědč í o nekonzistentnosti a ideologičnosti Aristotelova pojet í,37 v šak nejsou rozporn é, nýbr ž komplement árn í. Komplexn í pojet í techniky, vylo žen é ve 4. kapitole, poč ít á s otrokem jako se zprostředkuj íc ím n ástrojem jedn án í, který je sice tělesný, ale rovně ž „vn ím á rozum ". Jak model tělo – du še, tak model rozum – ž ádostivost hraj í tud í ž podstatnou roli v pojet í otroka jako n ástroje. Přitom se v šak oba prim árně týkaj í odli šn é časov é souvislosti: z hlediska př ítomn ého pou žit í p án pou ž ív á otroka předev š ím s ohledem na jeho tělesnou zdatnost (vztah tělo – du še). Př íkaz Otoč kormidlem! nen í určen prim árně otrokově rozumu, nýbr ž (prostřednictv ím rozumu) jeho motorice. Naopak p ánovo napom ín án í (předpokl ádaj íc í model ž ádostivost – rozum) mus í silový výkon předch ázet " otrok, který by potřeboval ke ka žd ému jednotliv ému výkonu přesný n ávod, by nebyl k u žitku. Otrok mus í být schopen, na z ákladě osvojen í obecných napomenut í, jednat v budouc ích situac ích. Garantem obou časových rovin je p án, jen ž mus í umět otroka pou ž ívat jak v př ítomnosti, tak s ohledem na budoucnost. Hypot éza automatů, předpokl ádaj íc í specifick é pojet í instrumentality a majetku, uk ázala mo žnost budouc ího osvobozen í otroka z instrument áln ího vztahu k p ánovi (2). Av šak s ám technický kontext neumo žňuje mluvit o tomto osvobozen í bezrozporně – hypot éza automatů odhaluje tak é omezenost otroka (1): je-li nesamostatnou bytost í (VI,2,1317b13; srv. Eth. Nic. IV,8,1124b31 – 1125b1), znamenalo by pro něj propu štěn í na svobodu zhor šen í životn í situace. Proto je třeba uv á žit rozumov é schopnosti otroka pomoc í ž ádostiv ého modelu, v jeho ž r ámci se ukazuje mo žnost zlep šen í otrokova charakteru. Kvalitu života neurčuje, podle výkladu 13. kapitoly VII. knihy, jenom přirozenost a rada napom ínat otroky předpokl ád á, že charakter nen í něco neměnn ého ve smyslu modern í představy vrozenosti.38 Dvoj í časov á souvislost spojen á s dvěma odli šnými modely 3 6 J a k u b J i n e k 37 Viz pozn. 4. 38 C. F. Goodey, Politics, Nature, and Necessity: Were Aristotle's Slaves Feeble Minded?, in: Political Theory, 27, 1999, str. 205; W. Kullmann, Aristoteles und die moderne Wissenschaft, Stuttgart 1998. Odli šný (negativn í) n ázor na mo žnost zlep šen í otrokova charakteru m á O. H öffe, Grundaussagen über den Menschen bei Aristoteles, str. 231, pozn. 10 osvětluje obt í žnou pas á ž v Etice Nikomachově, podle n í ž je mo žn é př átelstv í s otrokem qua člověkem, nikoli s otrokem qua otrokem (VIII,13,1161b5 –9). Nen í mo žn é př átelstv í s otrokem, jen ž je n ástrojem př ítomn ého pou ž ív án í. Je v šak mo žn é s člověkem, který vn ím á, co ř ík ám, a mů že s t ím souhlasit a který je potenci álně svobodný. Proto se v m ístě 1252a34 ř ík á o prospěchu p ána a otroka, že je „tý ž " – životem ve vztahu s p ánem se otrokův charakter zlep šuje, co ž otev ír á mo žnost jeho budouc ího propu štěn í; pro p ána je př átelsk é panstv í prospě šn é t ím, že otrok souhlas í s jeho př íkazy a bez rept án í je pln í (naproti tomu vlastn í ruky se p án, ani nikdo jiný, nept á, jestli souhlas í s t ím někoho pozdravit).39 Dvoj í časovost je tak é korektivem poněkud př íli š paternalistick ého rozvrhu – paternalismus je opr ávněný pouze s výhledem na budouc í osvobozen í. Zat ímco prvn í i druh á kritika Aristotela vid í v č ástečn ém uzn án í rozumnosti otroka znak nekonzistentnosti, Aristotelova obhajoba – rovně ž v intenc ích modern ího komunitarismu – oceňuje Aristotelovo uzn án í hodnoty a důstojnosti lidsk é nedostatečnosti, zejm éna oproti velkým universalistickým syst émům stoicismu a osv ícenstv í.40 Ty, přesto že polo žily z áklady modern ího pojet í univers áln ích lidských pr áv (z nich ž vyplýv á kritika Aristotela), maj í k existenci otroků a obecně slabých lid í problematický vztah.41 Proto že jsou lidsk á pr áva ch áp ána jako nezciziteln á a univers áln í, nelze z tohoto hlediska vysvětlit, že existuj í lid é s tak z ásadně odli šnou hodnotou. Aristotel és naproti tomu v I. knize nepohl í ž í na otroky R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 3 7 39 Napom ín án í je poj ítkem mezi p ánovým sledov án ím vlastn ího prospěchu a výsledným prospěchem pro oba. 40 M. Nussbaumov á, Křehkost dobra, přel. D. Korte, Praha 2003; M. Schofield, Ideology and Philosophy in Aristotle's Theory of Slavery, str. 16. 41 Seneka (Ep. XLVII,18) i Epikt étus (Diss. IV,I,33 –39) jsou navzdory sv ému přesvědčen í o rovnosti lid í rozhodn í odpůrci osvobozen í otroků. Tak é osv ícenstv í – přes deklarovaný universalismus – zůst áv á ve vztahu k praxi otroctv í někde mezi lhostejným pragmatismem a tě žko skrývaným rasismem. Viz J. Locke, Druh é pojedn án í o vl ádě, Praha 1992, IV,22 –24, VII,85; Ch.-L. de S. Montesquieu, O duchu z ákonů, Praha 1947, XV,7; I. Kant, Metaphysik der Sitten, VI, Berlin 1968 (Akademie Textausgabe), str. 330, ř. 3 –10. Srv. argument ji žanských obh ájců otroctv í, kteř í poukazovali na rozd íl mezi „ žebr áckým " či „hladovým " otroctv ím svobodných děln íků na „osv ícensk ém " Severu a „otcovským " otroctv ím na Jihu. P. Garnsey, Ideas of Slavery from Aristotle to Augustine, s tr . 6; P. A. Brunt, Aristotle and Slavery, str. 348. opovr žlivě ani rozpačitě; v komplement árn ím u žit í dvou modelů se hledisko solidarity s hlediskem osvobozen í vz ájemně doplňuj í. Ospravedlněn í panstv í Aristotelovo ospravedlněn í panstv í je implicitn í souč ást í argumentu o teleologick ém a eidetick ém určen í otroka, prob íran ém v technick ém a psychologick ém kontextu.42 Uspokojiv é ře šen í ot ázky je v šak mo žn é teprve na pozad í aktu áln í politick é debaty, jej í ž ozvuky se objevuj í ji ž v 1. kapitole a kter á je v úplnosti představena v 1253b18 –23 a rozvedena v 6. kapitole: (A) jedni se domn ívaj í, že despotick á vl áda je jak ési věděn í (epist ém é) a že v šechny vl ády jsou tyt é ž; (B) druz í tvrd í, že despotick á vl áda je proti přirozenosti, nebo 't je zalo žena pouze na z ákonu43 a n ásil í.44 Spor se týk á vz ájemn ého vztahu vl ády a spravedlnosti, přesněji řečeno vztahu spravedlnosti vl ád k jejich různosti či stejnosti. Je-li, podle (A), panstv í shodn é s ostatn ími vl ádami, pak je bu (a) přirozen é jako ony, anebo (b) jsou ony proti přirozenosti (tj. nespravedliv é) jako panstv í. Je-li, podle (B), panstv í nespravedliv é, pak bu (c) nen í shodn é s ostatn ími vl ádami, anebo (d) jsou v šechny vl ády 3 8 J a k u b J i n e k 42 Na konci 4. kapitoly I. knihy Aristotel és shrnuje: Přirozeným otrokem je člověk, který nen ále ž í „sobě ", nýbr ž „jin ému ", tj. je jako člověk jednotlivou věc í majetku (Pol. 1254a14 –17; srv. Met. I,2,982b25 –26). Přesněji řečeno „mů že být jin ého " (dynamenos all ú einai) (Pol. 1254b21); mod áln í oper átor „mů že " se týk á podm ínek, za nich ž někdo mů že být nazv án otrokem. Otrok mus í odpov ídat krit éri ím pro kt éma: mus í být n ástrojem jedn án í – obsluhy, tedy tělesně zdatný, ale z ároveň člověk, jen ž „vn ím á rozum ". Jinými slovy otrokem nemů že být zv íře, neodu ševnělý n ástroj, ale ani ovl ádan í jedinci, kteř í nejsou souč ást í panstv í, např. ženy a děti . Kdo splňuje tato krit éria , je pro Aristotela otrokem nikoli podle z ákona, nýbr ž podle přirozenosti. Jedn á se tedy o implicitn í Aristotelův argument pro opr ávněnost panstv í. 43 Z ákonem zde nen í my šlen pozitivn í z ákon, ale sp í še „z ákon v álky ", podle něho ž v ítězi n ále ž í to, co je pora ženo (Pol. 1255a5 –7). P. A. Brunt, Aristotle and Slavery, str. 352. Jedn á se tedy o opačn é hodnocen í rozd ílu mezi fysis a nomos ne ž zast áv á Kallikl és v Plat ónově dialogu Gorgias (483c). V obecn ém povědom í byl z ákon protikladem n ásil í; viz E. Sch ütrumpf, Aristoteles: Politik I, str. 275. 44 Jeden z nich se, jak jsme viděli, objevuje u Plat óna. Naproti tomu v R étorice (I,13,1373b18) Aristotel és nar á ž í na n ázor Alkidamův: „Bůh dal v šem svobodu, př íroda neučinila nikoho otrokem. " Srv. E. Sch ütrumpf, Aristoteles: Politik I, str. 233; A. Preus, Aristotle on Slavery: Recent Reactions, in: Philosophical Inquiry, 15, 1993, str. 34 –35. nespravedliv é. Jeliko ž se v př ípadě (A) a (B) jedn á o protikladn é n ázory (tois men – tois de, 1253b18, 20, srv. hoi tanantia faskontes, 1255a3), je třeba vyloučit (b) a (d), je ž tvrd í tot é ž. Jedn á se tedy sice o široce pojatý, ale přesto bin árně vymezený spor:45 strana (A) tvrd í, že v šechny druhy vl ád jsou shodn é a spravedliv é, že jsou předmětem jedn é ctnosti-věděn í (tj. mohou být naučeny), a tud í ž zotročen í je v ždy vedeno ctnost í. Strana (B) naproti tomu tvrd í, že panstv í se li š í od politick é vl ády, a to v tom, že je v ždy bez ctnosti a spravedlnosti (je ž nen í vl ádou silněj š ího, nýbr ž dobrou vůl í), nebo 't je zalo žen é na z ákonu a n ásil í. Proti zast áncům (A) je třeba argumentovat ve prospěch různosti vl ád, a tedy z perspektivy nutnosti. Uv á ž íme-li zejm éna zotročen í urozených Řeků (1255a24 –29), uk á že se, že otroci nejsou v ždy skutečnými otroky. Je třeba disponovat technicky přesným (tj. teleologicky a eideticky určeným) pojmem otroka, odli šným od pojmu svobodn ého; jejich rozd íl zakl ád á, jak jsme viděli, rozli šen í spr ávných a zhor šených zř ízen í ve III. knize Politiky. Proti kritikům (B), je ž uzn ávaj í odli šnost despotick é a politick é vl ády, je třeba argumentovat z perspektivy prospě šnosti, co ž splňuje jejich představu o spravedlnosti jako žto dobr é vůli. Špatn á vl áda nepřin á š í prospěch ani jednomu, a proto m á být mezi p ánem a otrokem určit é př átelstv í (Pol. I,1255b13; srv. Eth. Eud. VII,1234b24 n.). Př ítomnost př átelstv í a oboustrann ého prospěchu, je ž je protikladem n ásil í (Pol. III,1276a12), se nejen st áv á jakýmsi krit ériem opr ávněnosti panstv í,46 nýbr ž – jak jsme viděli – otev ír á i mo žnost osvobozen í otroka. Obě pozice se ve svých důsledc ích shoduj í s krajn ími pozicemi v ot ázce př ístupu k vl ádě a politice obecně, o nich ž Aristotel és hovoř í ve 2. kap. VII. knihy Politiky (1324a35-b5). Ten, kdo pova žuje v šechny vl ády za toto žn é a spravedliv é a tud í ž zotročen í za důsledek převahy ve ctnosti, resp. věděn í, (A), mů že bu jako Plat ón cht ít – vyzbrojen př íslu šným věděn ím – zlep šit st ávaj íc í politiku, nebo – a pravděpodobněji – mů že být jedincem, jen ž se uč í ono jedin é věděn í proto, aby mohl vl ádnout nad libovolným počtem a druhem R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 3 9 45 V tomto smyslu je třeba odm ítnout př íli š volný a intuitivn í výklad tohoto sporu (např . R. Schlaifer, Greek Theories of Slavery from Homer to Aristotle, Appendix). 46 Viz O. Gigon, Die Sklaverei bei Aristoteles, str. 219. lid í. Takový člověk podle 2. kap. VII. knihy uzn áv á za š 'tastný pouze despotický způsob života v obci, přičem ž mů že disponovat Aristotelovým pojmem prospě šn ého panstv í, a pokud se dostane k vl ádě v obci, mů že věnovat jistou (by 't neupř ímnou) p éči obecn ému prospěchu (V,11,1314a30 –1315b8). Bude v šak ignorovat důstojnost a občansk é pocty (tj. pr ávo na pod íl na moci) ovl ádaných svobodných občanů (III,11) a přistupovat k nim jako k otrokům (II,12,1274a17 –18; III,11,1282a16). To je tyranie – nejzvr áceněj š í forma vl ády, je ž je despotickou vl ádou v občansk ém společenstv í (IV,10,1295a19 –23). Aristotel és zach áz í v argumentaci d ál ne ž k pouh ému odli šen í dobrých a zvr ácených zř ízen í na z ákladě krit éria prospěchu ovl ádaných.47 Pr ávě nepř ítomnost občanských poct pro velký počet lid í, a nikoli prim árně m íra jednostrannosti z ájmu čin í z tyranie nejhor š í zř ízen í. Protivn íci potenci áln ích tyranů, tedy podle 2. kap. VII. knihy Politiky ti, kdo se domn ívaj í, že despotick á vl áda je spojena s největ š ím bezpr áv ím, zat ímco politick á vl áda sice nen í nespravedliv á, ale škod í soukrom ému štěst í, budou zast ávat n ázor (B) z I. knihy. Ten, kdo vid í panstv í jako odli šn é od politick é vl ády a jako nespravedliv é, a zotročen í je pro něj tud í ž v ždy bez ctnosti a proti přirozenosti (B), mů že být svobodným občanem ath énsk é demokracie, který by nad sebou nesnesl despotickou vl ádu (IV,10,1295a23 – 24). Mů že v šak být (a pravděpodobně tak é bude) kvietistou, který se s podezřen ím d ív á na v šechny způsoby vl ády (VI,2,1317b15). To, že zast ánci n ázoru (B) pova žuj í panstv í za nespravedliv é, neznamen á, že ho chtěj í zru šit. Nikde v Aristotelově zpr ávě o dvou protikladných n ázorech nezazn ívaj í abolicionistick é po žadavky.48 Naopak se zd á, že nespravedliv é panstv í patř í do životn ího horizontu zast ánců n ázoru (B) – panstv í je pr ávě t ím, co z nich samých v jejich oč ích z nich samých čin í svobodn é občany. Jejich důvody 4 0 J a k u b J i n e k 47 Krit érium opr ávněn í vl ády na z ákladě sledov án í obecn ého z ájmu (Pol. III,6,1279a17 –21), resp. z ájmu ovl ádaných (Eth. Nic. VIII,12,1160b2 –3) nedostačuje, nebo 't opr ávněn í k vl ádě maj í i ovl ádan í, a toto opr ávněn í se nenaplňuje pouze vl ádou nad otroky, nebo 't ta nezaji š 'tuje dobrý život. Východiskem mů že být rozdělen í úřadů a stř íd án í vl ády (Pol. II,2,1261b5 –6; VII,14,1332b25 –29). G. Seel, Die Rechtfertigung von Herrschaft in der Politik des Aristoteles, in: G. Patzig (vyd.), Aristoteles' Politik, G öttingen 1990, str. 58 –59. 48 Srv. P. A. Brunt, Aristotle and Slavery, str. 345. proti despocii ukazuj í, že ji ztoto žňuj í s tyrani í a že v pozad í jejich útoku je strach z n í. Nevid í, že vl áda p ána a tyrana se li š í (Pol. III,17,1287b36 –41; Eth. Nic. VIII,13,1161a32, b9) odli šnou motivac í (srv. Eth. Nic. VIII,12,1160b29 n.). To je v šak usvědčuje z toho, že se patrně sami nebudou ke svým otrokům chovat tak, jak navrhuje Aristotel és (prospě šnost, př átelstv í, výchova, propu štěn í). Plastický obraz jejich př ístupu vykresluje Thrasymachos v I. knize Plat ónovy Ústavy: „kdo odsuzuje bezpr áv í, čin í tak, ne že by se b ál bezpr áv í p áchati, nýbr ž z obavy, aby ho neutrpěl " (I,334c). Lhostejnost k otrokům a strach z tyranie jsou tedy dvěma stranami t é že mince a přibli žuj í zast ánce (B) postojům př íznivců opačn ého t ábora, kteř í uzn ávaj í univers áln í (hapl ós) platnost svobody pouze ve vztahu k sobě samým (1255a33 –36).49 Oba n ázory nakonec v podstatn ém bodě splýva í: kvůli jednostrann ému zaměřen í na svoji osobu nejsou zast ánci obou n ázorů ochotni nebo schopni skutečn ého rozli šov án í vl ád.50 Existuje proto nebezpeč í, že za nepř íznivých vněj š ích okolnost í se revolučn í platonik51 proměn í v tyrana a svobodný konformista v kvietistu. Zd ánlivě teoretický spor tak nabýv á z ásadn ího významu. Tyran a kvietista patř í k sobě nejen jako ber ánek a vlk, pot é co se bě žný re žim zvrhne v tyranii, ale ni ž ve stavu svobody, a to v tom smyslu, že oba nespr ávně ch ápou odli šnosti vl ád vzhledem k jejich spravedlnosti a prospě šnosti. Zat ímco jeden je vědomě pop ír á (despocie je pro něj stejn á jako v šechny ostatn í druhy vl ády), druhý je nech ápe (nerozli šuje mezi panstv ím a tyrani í)52 a odevzd áv á se R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 4 1 49 Nelidsk é jedn án í vůč i otrokům bezpochyby čin í pravděpodobněj š ím nelidsk é jedn án í vůči spoluobčanům na úrovni obce. 50 Aristotel és podle G. Seela (Die Rechtfertigung von Herrschaft in der Politik des Aristoteles, str. 32 –62) kombinuje dva typy zdůvodněn í vl ády: 1) stejně jako Hobbes obhajuje vl ádu jako něco, co je nezpochybnitelnou souč ást í lidsk ého života; 2) připojuje nezbytn é krit érium opr ávněnosti vl ády, je ž – stejně jako u Rousseaua – je nutn é pro ospravedlněn í rozdělen í lid í na vl ádnouc í a ovl ádan é. Seelův postřeh m íř í stejným směrem jako předkl ádaný čl ánek: v př ípadě otroků je třeba nejen pouk ázat na fundament áln í fakt vl ády mezi lidmi, nýbr ž vz ápět í je třeba přidat krit érium, kdy je panstv í ospravedlniteln é. 51 W. Jaeger hovoř í o „Plat ónově politick é revoluci " (Paideia, Berlin – New York 1989, str. 817). 52 Jako např. účastn íci rozhovoru v Plat ónově Ústavě (IX,578d). sv ému osudu, který jej (prozat ím) u šetřil ne štěst í být ovl ád án n ásilně. Aristotelův argument se opět týk á dvoj í časov é roviny: otrok je nejprve odli šen od svobodn ého, vz ápět í je v šak upřesněno, že vl áda nad n ím nen í tyransk á. I. kniha představuje v r ámci Politiky prvn í časovou rovinu, na n í ž se rozhoduje o odli šnosti vl ád, a to s ohledem na druhou časovou rovinu, rovinu politiky, reprezentovanou n ásleduj íc ími knihami. Ji ž na prvn í rovině je v šak třeba vidět otroka z hlediska budoucnosti, tj. jako žto svobodn ého člověka (co ž je politick é hledisko), nebo 't nevidět na úrovni dom ácnosti, ve vztahu k podř ízeným lidem, nejen nutn é, ale z ároveň i mo žn é a prospě šn é, se st áv á v pozděj š ím v politick ém životě zhoubným. Teorie panstv í umo žňuje odhalit tuto zaslepenost a jej í nebezpeč í. Komplement árn í určen í panstv í a otroka pln í, kombinac í obou rovin argumentu, roli indik átoru nejhor š ího ze v šech zř ízen í. Panstv í je směs í z nepolitických a politických prvků, v n í ž se vyjevuje jednak jeho prav é m ísto v ř í ši vl ád, jednak nutnost p éče o otrokovu lidskost. Stejně tak je tyranie největ š í hybris, kř í ženec nepolitick é vl ády s politickou úrovn í, jen ž vykon áv á despotickou vl ádu nikoli nad otroky, nýbr ž nad svobodnými a rovnými.53 Vidět obě tyto roviny despocie, v tom spoč ív á rozhoduj íc í význam a nal éhavost obou stran úvahy o panstv í, tj. jednak př íkr ého rozli šen í mezi despoc í a politickou vl ádou, ale z ároveň odhalen í jej ích lidských a „politických " rysů.54 4 2 J a k u b J i n e k 53 Na tuto skutečnost mě upozornil Štěp án Blahů šek. 54 Kdyby hlavn ím c ílem I. knihy mělo být pouze odli šen í špatných a spr ávných druhů zř ízen í, pak by Aristotel és vystačil např íklad se srovn án ím du še – tělo či rozum – vznětlivost. Poznat probl ém otroků na jeho eticko-politick ém pozad í, kde jednotliv é struktury vl ády slou ž í k objasněn í diverguj íc í , ale vposled jedin é lidskosti, a poučit o tom ostatn í, tak, aby přiměřeně jednali, je pravým úkolem filosofie o lidských věcech (Eth. Nic. X,10,1181b15); viz A. Baruzzi, Der Freie und der Sklave in Ethik und Politik des Aristoteles, str. 17, 25, 28. V tomto smyslu se k sobě „ život " a „dobrý život " v Aristotelově etice vztahuj í jako l átka k formě nebo jako dynamis a energeia v jeho metafyzice; viz M. Riedel, Metaphysik und Politik bei Aristoteles, in: Philosophisches Jahrbuch, 77, 1970, str. 1 –14; zde str. 10. Z ávěr Aristotelova teorie panstv í nen í rozporn á, ale je vystavěna na systematicky významn é komplementaritě dvou pojet í, je ž představuje důmyslněj š í ře šen í probl ému panstv í, ne ž si uvědomuje dvoj í kritika i obhajoba Aristotela, kter á v Aristotelově teorii obvykle vid í „kompromis s otrokem " bu ve smyslu nekonzistentnosti, nebo argumentačn í improvizace. Nedorozuměn í pramen í původ jednak z toho, že Aristotel és pln í ve v šech prob íraných kontextech dvě protikladn é úlohy, toti ž jednak odli šit politickou a despotickou vl ádu, a z ároveň argumentovat ve směru prospě šnosti a opr ávněnosti panstv í, a jednak v tom, že dvojznačnost Aristotelova pojet í, zd á se odr á ž í ambivalenci soudob ého obecn ého m íněn í. Ve skutečnosti Aristotel és naznačuje ře šen í dilematu, jeho ž t í ži nesla soudob á řeck á společnost a je ž bylo zneu ž ív áno proponenty obou soupeř íc ích stran ve sporu o ospravedlněn í panstv í;55 o ře šen í lze mluvit pouze tehdy,lze-li vůbec sm ířit nejsv ízelněj š í rozpor politick é filosofie mezi po žadavky nutnosti a c ílem dobr ého života. Kl íčov á figura argumentu, v n í ž je nepolitick é panstv í nejprve vod ítkem pro rozli šen í nespr ávn é vl ády v obci a vz ápět í je odli šeno od tyranie, t ím že z ísk áv á někter é znaky politick é vl ády (prospěch, př átelstv í), spoč ív á v zahrnut í dvou časových vrstev, je ž čin í obě roviny argumentu dostatečně jasně odli šenými a z ároveň nikoli rozpornými. Předpolitick é a politick é, současn é a budouc í, nutn é a prospě šn é představuj í dvě strany jedn é pozice, podobně jako „normativn í " metoda knih III, VII, VIII a „realismus " empirick ého zkoum án í knih IV-VI tvoř í dva komplement árn í celky, kter é společně vyjadřuj í úpln é c íle jednotn é politick é vědy: zn át nejlep š í, ale i nejlep š í mo žnou ústavu (viz Pol. IV,1).56 Hledisko dobr ého života, kter é je hlediskem budoucnosti, univers áln í rovnosti, hlediskem L évinasova osvobozen í člověka od v šech partikul árn ích omezen í a rovně ž hlediskem prvn í i druh é kritiky Aristotelovy teorie panstv í, m á tendenci opom íjet probl ém slabých lid í, pro ně ž je partikul árn í omezen í z ároveň jediným dosa žiR E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 4 3 55 Srv. M. I. Finley, Was Greek Civilization Based on Slave Labour?, str. 70. 56 Viz W. L. Newman, The Politics of Aristotle, I,491, II,135; R. Stark, Der Gesamtbau der aristotelischen Politik, in: La Politique d'Aristote, Vandoeuvres – Gen ve 1965, str. 8, 24, 29, 34. telným způsobem důstojn ého života. Aristotel és odpov íd á Gagarinovi: struktura osvobozen í od nutn ého v ždy předpokl ád á sv ázanost, donucen í lid í. Kdyby byly k dispozici člunky, kter é by tkaly, nebylo by sice třeba otroků, ale struktura osvobozen í by byla zachov ána, vy žadovala by oběti, tentokr át na straně svobodn é pr áce.57 Mluvit za těchto okolnost í o univers áln í svobodě a rovnosti znamen á pokrytecky přehl í žet ty, kdo nejsou t éto svobody a rovnosti schopni. Naproti tomu vidět otroky realisticky, jako omezen é jedince s č ástečnou inteligenc í, je pozice vyjadřuj íc í lidskost, solid árn í zodpovědnost, je ž nenech áv á slab é ztratit se v moři svobodn ého universa. Av šak lidskost pro Aristotela neznamen á romanticky kýčovitý obraz soběstačn é rodiny, jej í ž členov é vyr áběj í předměty n ále žej íc í do kategorie „lidových řemesel ". Aristotelovo odli šen í praktick é instrumentality jako kvazi-racion áln ího zprostředkuj íc ího mezistupně mezi z áměrem a vlastn ím výkonem realisticky naznačuje mo žnost L évinasova osvobozen í, nebo 't předj ím á mo žný způsob překon án í př írodn ího vzoru techniky. Technologický pokrok se v šemi jeho mo žnostmi osvobozen í zv ítězil a ž po překon án í představy poieticko-technick é n áhrady za tělesnou pr áci, stejně jako „probl ém l ét án í mohl být definitivně vyře šen a ž tehdy, kdy ž se technick é my šlen í osvobodilo od vzoru ptač ího letu ".58 Zahrnut ím otrock ého algoritmu do vlastn ího n ástroje Aristotel és hypoteticky osvobozuje otroka z jeho zakořeněnosti v „M ístě ", v kosmick ém a společensk ém ř ádu.59 4 4 J a k u b J i n e k 57 Srv. P. A. Brunt, Aristotle and Slavery, str. 345. 58 E. Cassirer, Form und Technik, in: Symbol, Technik, Sprache. Aufs ätze aus den Jahren 1927 –1933, vyd. E. W. Orth – J. M. Krois, Hamburg 1985, str. 73 –74. 59 Hypot éza osvětluje, že chceme-li modern í technologii kritizovat z pozice tradičn í zakořeněnosti „M ísta ", pak nejen kvůli ztr átě m íry v kvantitativn ím „vym áh án í ", ale předev š ím kvůli odosobněn í a „zakryt í " prostředkuj íc ího prvku. Heidegger přehl édl mo žnost praktick é instrumentality (instrumentalita je pro něj omezen á na poi ésis – her-vor-bringen; viz Ot ázka techniky, str . 8 –13), kter á odhaluje, že n ás na modern í technologii mů že děsit nejen „nelidsk é " mno žstv í výsledných produktů (výrobků č i energie) hromaděných do z ásoby pro př í št í zjedn áv án í (v podobn ém smyslu n ás „děs í " i starověk é monument áln í stavby), ale předev š ím ztr áta přirozen ého sepět í úmyslu s konečným činem, souvislosti mezi nepatrným se šl ápnut ím ped álu a výslednou dvousetkilometrovou rychlost í jedouc ího automobilu. „Heideggerovsk á " obrana Aristotela poč ít á s utrpen ím, kter é je souč ást í lidsk é vzne šenosti. Pro Aristotela m á sice utrpen í, n ále žej íc í do oblasti nutnosti, svoji důstojnost, ale prospě šnost stoj í vý š. Aristotel és se nespokojuje s otrokem – omezeným sil ákem, nýbr ž uva žuje o jeho výchově a budouc ím osvobozen í. Prvek budoucnosti, politicko-filosofick é hledisko dobr ého života, kdy se otrok, ale i ka ždý z n ás stane lep š ím člověkem, je my šlenkou osvobozen í, gagarinovským rysem v Aristotelově teorii panstv í. Zusammenfassung Die Theorie der Herrschaft über Sklaven im I. Buch der Aristotelischen Politik scheint mit zwei unterschiedlichen Bildern vom Sklaven umzugehen: einerseits erscheint der Sklave als ein ausgebeutetes Instrument der Herstellung, anderseits als ein (wenig begabtes) Mitglied der Haushalt. Die meisten Interpreter neigen dazu, die Frage von dem modernen liberalen Standpunkt der allgemeinen Menschengleichheit zu behandeln, wobei sie das erstere Bild f ür die eigentliche Auffassung von Aristoteles halten, die von ihrem Gesichtspunkt ideologisch und innerlich widerspr üchlich ist. Diejenigen hingegen, die mehr „kommunitaristisch " orientiert sind, betonen das sp ätere Bild und verteidigen das vertraute Verh ältnis zwischen Herr und Sklave als einen Ausdruck der Solidarit ät mit dem Sklaven. Der vorliegende Aufsatz versucht zu zeigen, dass die Aristotelische Theorie nicht zweideutig ist, sondern dass sich beide genannten Sklavenbilder einander vervollst ändigen. Das I. Buch der Politik bietet uns somit eine komplexe Auffassung, der weder vorgeworfen werden kann, dass sie dem allgemeinen Menschenbild von Aristoteles widerspricht, noch braucht sie vom kommunitaristischen Standpunkt verteidigt zu werden. Der Aufsatz untersucht vier verschiedene Kontexte, in denen die Sklavenfrage im I. Buch auftaucht: die Herrschaftslehre, die technische Benutzung von Sklaven, die Seele der Sklaven und die Rechtfertigung der Herrschaft über Sklaven. Besondere Aufmerksamkeit wird dem dritten Kontext gewidmet, das im Zusammenhang der Auseinandersetzung zwischen Heidegger und L évinas über das Wesen der modernen Technik er örtert wird. Die Lehre vom Sklaven als einem „Werkzeug f ür Handeln " weist sichtlich eher auf die moderne Technik (L évinas) als auf die traditionellen K ünste (Heidegger) hin; die ungew öhnliche Auffassung von Besitz betont aber zugleich die R E F L E X E 3 1 / 2 0 0 7 4 5 Notwendigkeit der traditionellen Verantwortung des Verwenders f ür seine Werkzeuge. Summary The Book I of Aristotle's Politics seems to deliver two slightly different pictures of the slave: on one hand the slave is depicted as an exploited tool of production; on the other hand, he is conceived as a less-gifted member of the household. Most scholars, who tend to approach Aristotle from the modern liberal perspective of the universal equality of all human beings, take the former picture as the authentic Aristotelian one and criticize it as an ideological account that does not square with Aristotle's general view of the human being. Those, on the contrary, who are communitarianoriented, emphasize the latter picture and try to defend close connection of the slave to his master as an expression of the solidarity with the former. The paper attempts to show that Aristotle's conception is not ambivalent since the two pictures in question are complementary. Thus, Aristotle provides us with a complex account, which can neither be criticized for being inconsistent and ideological, nor it needs to be defended from the communitarianlike standpoint. The paper proceeds by discussing four contexts of Aristotle's slavery: types of rule, technical use of the slaves, psychology of the slaves, justification of slavery. The main stress is given to the technical context that brings the Aristotle's theory very close to the controversy between Heidegger and L évinas about the modern technology. Aristotle's conception of the slave as a "tool of action " is closer to the modern notion of technology (L évinas) than to the traditional notion of the productive crafts and arts (Heidegger); at the same time, however, Aristotle's particular notion of property supports the traditional responsibility of the user for his tools. 4 6 J a k u b J i n e k