TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XXXII / 2010 / 1 ////// studie / article ////////////////////////////////////////// HEIDEGGEROVO POJETÍ FAKTICITY ŘEČI JAKO PŮVODU KLAMU Abstrakt: Studie představuje pojetí základních otázek logiky a vědy v raném díle Martina Heideggera. Zaměřuje se na jejich výklad v Úvodu do fenomenologického bádání (přednáškách z let 1923/1924, publikovaných v Gesamtausgabe, Bd. 17). Autor nachází základ těchto otázek v ideji fakticity řeči a vykládá jej prostřednictvím představení pojetí jevu, vnímání, řeči, jména a slovesa, výroku a klamu a analýzy fakticity, existence a časovosti. Všímá si také vlivu nejslavnějšího raného Heideggerova díla. Klíčová slova: Heidegger; logika; klam; fakticita; existence Heidegger's Conception of the Facticity of Speaking as the Ground of Deceit Abstract: Th e article presents Martin Heidegger's early conception of foundational questions of logic and science. It focuses on their treatment in the Introduction to Phenomenological Research (the lectures from 1923/1924, published as Gesamtausgabe, Bd. 17). Presenting the conception of phenomenon, perception, language/speech, noun and verb, proposition and deceit, the article shows the fundamental idea of facticity of speaking as the ground of these questions. It uses ideas of existence, fact and time to achieve the result. Th e impact on the most famous early book by Martin Heidegger is also considered. Keywords: Heidegger; logic; deceit; facticity; existence TOMÁŠ HOLEČEK Kabinet pro studium vědy, techniky a společnosti Filosofi cký ústav AV ČR Jilská 1, 110 00 Praha 1 email / holecek@ojrech.cz 8 Tomáš Holeček Klam je tradičně významným tématem téměř každého pojednání o základech logiky a vědy. Z meritorního hlediska je tomu tak proto, že skrze porozumění tomu, co je klam, lze lépe porozumět i tomu, co klam není. Naším tématem bude výklad klamu v raném díle Martina Heideggera. V úvaze nejprve předvedeme, jak patří fakticita a s ní i potenciální klam k řeči. Uvedeme jako příklad klamu souměřitelnost úhlopříčky ve čtverci. Poté ukážeme, že tyto myšlenky jsou obsaženy v § 7 Bytí a času a jsou tedy důležité z hlediska výkladu celého raného díla Martina Heideggera. Nakonec je využijeme pro porozumění logice. 1. Fakticita řeči V předvedení, jak patří fakticita a s ní i potenciální klam k řeči, budeme postupovat sledováním smyslu (nikoli snahou o odborně plausibilní překlad) několika řeckých slov používaných a převzatých od Aristotela Martinem Heideggerem v Úvodu do fenomenologického bádání (Einführung in die phänomenologische Forschung, Gesamtausgabe, Bd. 17). Jde o tato slova: – fainomenon – aisthésis – logos – onoma a rhéma – logos apofantikos – pseudos Fainomenon budeme v této úvaze překládat jednoduše jako „jev". Jev je to, co se ukazuje jako existující.1 Musíme to ale vzít doslova, a nepředstavovat si žádný rozdíl mezi tím, co něco „samo o sobě" je, a tím, jak se to „pouze jeví". (Kdybychom si tento rozdíl od začátku nějak představovali, připravili 1 Protože mé překlady jsou vedeny spíše snahou o zdůraznění hlavního motivu úvahy než o přesnost nebo korektnost, uvedu spolu s nimi i originální znění. „Fainomenon, to, co sebe samo ukazuje jako existující... / Fainomenon, das, was sich an ihm selbst zeigt als Daseiendes..." Martin HEIDEGGER, Einführung in die phänomenologische Forschung. Gesamtausgabe, Bd. 17. Frankfurt am Main: Klostermann Vittorio 2006, s. 11. Za hlavní myšlenku inspirující tento článek děkuji Doc. PhDr. Ladislavu Benyovszkému, CSc., za připomínky a pomoc děkuji Doc. Mgr. Aleši Novákovi, Ph.D. a oběma anonymním recenzentům (i ty připomínky, které jsem nyní pominul, plánuji využít v další práci). 9 Heideggerovo pojetí fakticity řeči jako původu klamu bychom se o pointu.) Jev je to samotné – to samotné jsoucno2 – které se ukazuje jako existující. Je velmi důležité a pozoruhodné, že jev není v tomto pojetí kategorie.3 Je proto v tomto kroku otevřené, jak je to s jevem a řečí. Aisthésis budeme překládat jako „vnímání". Vnímání je způsob existence něčeho živého;4 pro nás bude zajímavé jako způsob existence svázaný s řečí. Vnímání je setkávání se s jevy.5 Vnímání může být toho typu, že vnímané je přístupné jen jedním zvláštním způsobem (např. jedním smyslem, viděním, jako „pouhá barevná skvrna") a v tomto vnímání nemůže dojít k žádnému klamu.6 Obvykle ale vnímání takové není a naše převádění každého vnímání na tento typ by bylo umělé.7 Shrneme-li to: to, že vnímáme, znamená, že se ve svém způsobu existence setkáváme s tím, co se ukazuje jako existující, a přitom může dojít ke klamu. Logos budeme v této úvaze překládat jako „řeč".8 Řeč je živý zvuk, který něco znamená, nebo jinými slovy: který má význam.9 Musíme si všimnout, že znamenání něčeho nebo význam nám tu slouží k předvedení toho, co je řeč – a ne naopak, jak bychom mohli čekat. (Je tedy také vidět, že nesmíme mít od začátku žádnou pevnou představu o tom, co je to řeč, protože pak bychom tuto úvahu nemohli sledovat.) Něco má význam, je-li tím něco vní2 „Fainomenon je jsoucno samo. / Das fainomenon ist das Seiende selbst." Ibid., s. 13. 3 „Výraz fainomenon není tedy žádnou pojímající kategorií, ale způsobem bytí, způsobem setkávání... / Der Ausdruck fainomenon ist demnach nicht eine Auff assungskategorie, sondern eine Seinsweise, ein Wie des Begegnens..." Ibid., s. 14. 4 „Aisthésis je způsob existence něčeho živého v jeho světě. / Aisthésis ist die Weise des Daseins eines Lebenden in seiner Welt." Ibid., s. 8. 5 Nyní můžeme doplnit zbytek věty částečně citované už výše: „Fainomenon, to, co sebe samo ukazuje jako existující; s ním se setkává život, nakolik má život ke svému světu ten postoj, že ho vidí, že ho v aisthésis vůbec vnímá. / Fainomenon, das, was sich an ihm selbst zeigt als Daseiendes; es begegnet mit dem Leben, sofern es zu seiner Welt so steht, dass es sie sieht, überhaupt in der aisthésis vernimmt." Ibid., s. 11. 6 „Něco přístupného jedním určitým způsobem vnímání a pouze tímto způsobem vnímání. Má charakter bytí aei aléthes. / ...das, was durch eine bestimmte Weise des Vernehmens und nur durch sie zugänglich wird. Es hat den Charakter, aei aléthes zu sein." Ibid., s. 8. 7 „Je k tomu třeba izolovaného, umělého přístupu. / ...so braucht es eine isolierte, künstliche Einstellung." Ibid., s. 11. 8 Nebudeme v této úvaze rozlišovat mezi "řečí" („Rede") a „jazykem" („Sprache"), což je nepochybně důležité rozlišení v dalším díle Martina Heideggera; i obě příslušná slovesa („reden" a „sprechen") budeme vztahovat k řeči. Pro naši úvahu to stačí. 9 „Logos je zvukové bytí, které [něco] znamená, je hlasem... / Logos ist lautliches Sein, das bedeutet, ist Stimme..." Ibid., s. 14. 10 matelné.10 Řečí se tedy setkáváme s jevy.11 Jako taková ale může být různých typů, z nichž některé dále rozlišíme: Onoma budeme překládat jako „jméno" a rhéma jako „sloveso". Jména i slovesa jsou části řeči, ale samostatně jsou to zvláštní typy nebo modifi kace řeči, nejsou to samostatné části v tom smyslu, že by se z nich řeč skládala jako stavebnice z kostek.12 Jména a slovesa mají svůj vlastní význam, ale tento význam není původem významu řeči.13 Význam jména vzniká dohodou.14 Vzniká z našeho způsobu existence; jméno nemá význam jednou provždy a nemá pevný význam.15 (Na tomto místě promýšlí Martin Heidegger dále otázku bytí člověka a světa,16 kterou ale v naší úvaze – pro jednoduchost – nebudeme sledovat.) Dohoda o významu jména, tj. pojmenování, vyjímá pojmenované z časového určení. Pojmenování zastavuje přirozený běh života. Zastavuje ho do mínění a rozumění.17 Sloveso je také jméno.18 Můžeme o něm tedy říci všechno, co jsme právě řekli o jménu. V jeho významu je ovšem vždycky i čas: to, co sloveso znamená, je časové.19 Přestože by to na 10 „Zvuk je hlasem (zvukem řeči), když je jím něco k vnímání (vidění). / Der Laut ist Stimme (Sprechlaut), wenn mit ihm etwas zu vernehmen (sehen) ist." Ibid., s. 15. 11 Teď vidíme, že řeč není původně např. popisování jevů, ani popisování něčeho pomocí jevů. To bylo ale obsaženo už v tom, že jev není kategorie. Tím spíš není řeč nástrojem: „Logos není po způsobu nástroje,... / Der logos ist nicht in der Weise eines Werkzeugs,..." Ibid., s. 19. 12 „Nemůže vlastně být vůbec žádným problémem, jak se onoma a rhéma skládají v logos. Logos je přece právě to, co je původní, a onoma a rhéma musí být srozumitelné jako zvláštní modifi kace logos. / Es kann eigentlich gar nicht Problem werden, wie sich onoma und rhéma zum logos zusammenfi nden. Logos ist ja gerade das Ursprüngliche, und onoma und rhéma müssen als besondere Modifi kationen des logos verstanden werden." Ibid., s. 18. 13 „Logos má části, a sice takové, které ještě něco znamenají, ale jen hos fasis... / Der logos hat Teile, und zwar solche, die noch bedeutende sind, aber nur hos fasis..." Ibid., s. 15. 14 Jméno je ve sledovaném spise (ibid., s. 16) předvedeno pomocí přímé citace Aristotela z O vyjadřování: „Jméno je hlas, mající význam podle dohody bez časového určení..." ARISTOTELES, O vyjadřování. 2, 16a19. Překl. A. Kříž. Praha: Nakladatelství ČSAV 1959, s. 25. 15 „Slovní zvuk nemá význam jednou provždy a nemá vlastní pevný význam míněné věci... / Der Wortlaut hat nicht ein für alle Male und eigentlich die feste Bedeutung, die die Sache meint..." HEIDEGGER, Einführung, s. 16. 16 K tomu viz ibid., s. 16, od věty „Nakolik je člověk ve světě... / Sofern der Mensch in der Welt ist,..." 17 „V rozumění slovu spočívám u toho, co znamená. / Im Verstehen des Wortes ruhe ich bei dem, was es bedeutet." Ibid., s. 18. Řeč vzniká ze „svobodného lidského uvážení / freien Ermessen des Menschen" a ne z „fysei". Ibid., s. 18. 18 Sloveso je ve sledovaném spise (ibid.) předvedeno také pomocí přímé citace Aristotela z O vyjadřování: „Jsou-li tedy slovesa řečena o sobě, jsou jmény a značí něco..." ARISTOTELES, O vyjadřování. 3, 16b19, s. 26. 19 „To, co znamená, znamená v časovém bytí: 'bytí někdy'... / ... das, was es bedeutet, bedeutet es in einem zeitlichen Sein: 'irgendwann sein'..." HEIDEGGER, Einführung, s. 19. Tomáš Holeček 11 první pohled mohlo vypadat jako protimluv, nijak si to neodporuje s tím, že pojmenované je vyjmuto z časového určení – významem samostatného slovesa je něco časového, ale není to časově určeno (např. významem slovesa „kreslí" je něco časového, ale je-li sloveso takto samostatné, nemá to žádné konkrétní časové určení). Ve významu slovesa je navíc vždycky vztažení k něčemu jinému.20 Vidíme tedy, jak řeč – sama časová, protože její význam vzniká z našeho způsobu existence – vyjímá pojmenované z časového určení. Logos apofantikos budeme překládat jako „výrok". Je to taková modifi kace řeči, která něco odkrývá nebo zakrývá, a tím to ukazuje.21 Odkrývání a zakrývání tu jsou výrazy pro to, co je v logice běžně pravdivost a nepravdivost, resp. pravdivost a klam. Musíme ale respektovat úlohu, kterou tu odkrývání a zakrývání má – jako způsob významu slouží k předvedení této modifi kace řeči, nikoli naopak. (Není to tak, že bychom v tomto kroku předváděli, co je to odkrývání a zakrývání.)22 Výrokem se tedy setkáváme s jevy zvláštním způsobem: odkrýváním nebo zakrýváním. Výrok konkretizuje jsoucno, není to abstraktní složení samostatného jména a slovesa.23 Výrok je řeč, kterou se něco ukazuje jako existující.24 Na tomto místě je velmi důležité, že výrok není souzení.25 Dále je pozoruhodné, že výrok odkrývá 20 „Má to význam vždy s ohledem na jiné bytí... / ... bedeutet es im Hinblick auf ein anderes Sein..." Ibid., s. 19. 21 „Jen taková řeč je apofantikos, v níž se děje něco jako alétheuein: jsoucno je dané jako nezakryté, nebo je dané tak, že tímto ukázáním je něco 'předstírané' (pseudesthai). / ...nur dasjenige Reden ist apofantikos, in dem so etwas wie ein alétheuein vorkommt: Seiendes als Unverdecktes geben oder Seiendes so geben, dass in diesem Aufzeigen etwas 'vorgemacht' wird (pseudesthai)." Ibid., s. 20; a dále „Aletheuein a pseudesthai jsou základní způsoby, jimiž logos jako apofantikos něco ukazuje a tak ukazuje jsoucno jako jsoucno. / Aletheuein und pseudesthai sind die Grundweisen, in denen der logos als apofantikos etwas aufzeigt und zwar zeigt er Seiendes als Seiendes." Ibid., s. 20 22 To je explicitně vyjádřeno v úvaze o to, zda je řeč místem pravdy, viz Martin HEIDEGGER, Logik. Die Frage nach der Wahrheit. Gesamtausgabe, Bd. 21. Frankfurt am Main: Klostermann Vittorio 2006, § 11, s. 127 a dál. 23 „Ale co bylo odděleno, není znovu přidáváno. / ...aber es wird nicht das Weggenommene wieder zugesetzt." HEIDEGGER, Einführung, s. 20. A dále: „Když to, co v řeči něco znamená, je míněno jako konkrétní jsoucno. / ...wenn das im Sprechen Bedeutete als konkret Seiendes vermeint ist." Ibid., s. 20. 24 „Logos apofantikos je taková řeč se světem, kterou se existující svět ukazuje jako existující. (apofainesthai je: nechat něco z něho samého vidět v jeho způsobu existence.) / Der logos apofantikos ist ein solches Reden mit der Welt, durch das die daseiende Welt als daseiende aufgezeigt wird. (apofainesthai ist: von ihm selbst her sehen lassen in seinem So-Dasein.)" Ibid., s. 21. 25 „Řeč je bytí se světem, je to něco původního a předchází souzení. / Sprechen ist ein Sein mit der Welt, ist etwas Ursprüngliches und liegt vor den Urteilen." Ibid., s. 21 Heideggerovo pojetí fakticity řeči jako původu klamu 12 nebo zakrývá tehdy, když něčemu něco přiřkne, i tehdy, když něčemu něco odepře. To znamená, že negace jako složený výrok je něco jiného než negace jako odepření, které může být i jednoduchým výrokem.26 Na výroku vidíme, jak řeč něco v časovém určení ukazuje. Pseudos budeme – jako to, o co nám v této úvaze jde – překládat jako „klam" nebo „zakrytost". Přestože jsme pomocí „zakrývání" nebo „klamu" předváděli výrok, původ klamu není v ničem, co by se vztahovalo pouze k výroku. Původ klamu je už v samotné řeči, resp. ve vnímatelnosti.27 Teď vidíme, že vnímání (přesněji: vnímatelnost, tj. potenciální vnímání) jako setkávání se s jevy hraje v naší úvaze klíčovou roli. Vnímání se děje v jednotě času: v existenci řeči s tím, co vnímáme.28 (Na tomto místě promýšlí Martin Heidegger dále otázku rozlišování a toho, co už je po ruce,29 kterou ale v naší úvaze také – pro jednoduchost – nebudeme sledovat.) V této časovosti vnímání30 je původ potenciálního klamu. Po těchto krocích to můžeme znovu shrnout: původ potenciálního klamu je v časovosti našeho způsobu existence.31 Tento původ potenciálního klamu je ve sledovaném spise 26 „Původní jednotný logos apofantikos je katafasis, s níž se pojí apofasis... / Der ursprüngliche einheitliche logos apofantikos ist die katafasis, mit der die apofasis zusammengeht..." Ibid., s. 23 a dále. 27 „Na základě spojení fantasía s aisthésis a noésis dochází ke klamu a klamání. / Auf Grund der Zusammenhänge der fantasía mit aisthésis und noésis kommt es zu Trug und Täuschung." Ibid., s. 2. Přičemž právě spojením s fantasía byl předvedený význam řeči pomocí vnímatelnosti. Ibid., s. 15. Vnímání stojí vždy v potenci, „mezi" (např. mezi různými barvami), není fi xované na vnímané, viz ibid., s. 30. 28 „Zde [ve vnímání] je vyžadována jednota času, časová existence řeči s tím, co bylo ve vnímání vnímáno. / Hier ist die Selbigkeit der Zeit erfordert, das zeitliche Dasein des Sprechens mit dem, was im Vernehmen vernommen wird." Ibid., s. 28. Místo slova „jednota" by asi bylo lepší použít v překladu slovo „stejnost", ale jde nám tu o potlačení relačního významu. 29 „Aisthésis je jako taková vyzvedáváním něčeho proti něčemu jinému (rozlišování). / Die aisthésis ist als solche ein Abheben von etwas gegen ein anderes (Unterscheiden)." Ibid., s. 26. A dále: „Každé vnímání směřuje jako takové k hypokeimenon aisthéton, k tomu, co je po ruce, k tomu, co je už zde v existenci před každým jednáním. / Jedes Vernehmen geht als solches auf das hypokeimenon aisthéton, das Vorliegende, das, was vor allem Sich-um-tun im Dasein schon da ist." Ibid., s. 26. Tento motiv autor později rozvádí pomocí „jako-struktury" vnímaného (ibid., s. 31) a jejího původu v obstarávání, viz HEIDEGGER, Logik, § 12a, s. 143 a dále. 30 „Časovost není něco libovolného, chce-li člověk ve světě něco vnímat. / Die Zeitlichkeit ist nicht etwas Beliebiges, wenn man etwas in der Welt vernehmen will." HEIDEGGER, Einführung, s. 28. 31 „V existenci člověka, nakolik nějakou existenci má – tím, že má řeč, je zde i možnost klamu a klamání. / ...im Dasein des Menschen, sofern er ein Dasein hat, indem er die Sprache hat, die Möglichkeit des Trugs und der Täuschung mit da ist." Ibid., s. 30. Tomáš Holeček 13 vyjádřen takto: je ve faktické existenci řeči.32 Tím, že řeč fakticky existuje, není v posledku refl ektovaná.33 Ke klamu nemůže dojít v pojmenování;34 ale když se řečí setkáváme s jevy v čase, není klam žádné vnější nedopatření. 2. Příklad klamu Ve sledovaném spise můžeme najít jako příklad klasický geometrický klam: souměřitelnost úhlopříčky ve čtverci. Přestože se může dnešnímu čtenáři zdát, že tento příklad patřící do středoškolské matematiky je pro svou matematičnost (a tedy specifi čnost) nevhodný pro promýšlení klamu v řeči, autor jej použil. Příklad je použitý na dvou místech; obě zkráceně ocitujeme. 1. Poprvé se s příkladem setkáváme před uvedením teze o původu potenciálního klamu ve faktické existenci řeči. Martin Heidegger zde opakuje Aristotelův příklad klamu, který je ve věci:35 Jsou taková jsoucna, která mají ve svém zvláštním bytí tu vlastnost, že se ukazují jako něco, co nejsou, nebo jsou charakterizovaná tak, jak nejsou, – kde možnost klamání neleží primárně v nějakém špatném pojetí, ale ve jsoucnu samém [...] Jak dochází řeč k tomu, že nebytí charakterizuje jako klamné bytí? Příkladem je, že se dá předvést v určitém poměru úhlopříčka ve čtverci. Skutečný stav nejprve vyvolává zdání, že je měřitelná. V tom, s čím se setkáváme, je určitá naděje, že na tom nebo onom věcném základu má své bytí v tom nebo 32 „Faktická existence řeči jako takové, nakolik je zde a pouze nakolik je zde jako řeč, je vlastním původem klamání. / Das faktische Dasein des Sprechens als solchen, sofern es da ist und lediglich sofern es da ist als Sprechen, ist die eigentliche Quelle der Täuschung." Ibid., s. 35. Touto hlavní tezí autor předvádí společný původ klamu ve všech třech ohledech klamu, které uvádí Aristoteles: jako možnosti lži, jako možnosti řeči neseznámené s věcí a jako neuchopitelnosti světa. Ibid., s. 35–38. 33 „Řeč, nakolik je zde ve světě, stojí v takovém určitém postoji, který je už braný bez jakékoli další refl exe. / Das Sprechen, sofern es in der Welt da ist, steht in einem bestimmten Ansehen, das weiter gar nicht durch eine Refl exion genommen wird." Ibid., s. 39. 34 „Čisté vidění je, stejně jako pouhé pojmenování něčeho, jednoduché přistupování. / Das reine Sehen ist gleich dem blossen Nennen von etwas ein schlichtes Zugehen." Ibid., s. 41. Což je tu dávané do protikladu s bohatším vnímáním, v němž může dojít ke klamu. 35 Jde o Aristotelův příklad z Metafyziky: „Omylem, nepravdou, se nazývá v jednom významu nepravdivá věc, a to předně, jestliže se něco neshoduje nebo nemůže shodovat se skutečností, jako když se řekne 'úhlopříčka je souměřitelná' nebo 'ty sedíš'." ARISTOTELES, Metafyzika. Δ 29, 1024b17. Překl. A. Kříž. Praha: Jan Laichter 1946, s. 162. Heideggerovo pojetí fakticity řeči jako původu klamu 14 onom vztahu. Když se ale prokáže nemožnost, tento charakter bude braný jako charakteristika jejího bytí.36 2. Podruhé se s příkladem setkáváme právě jako s ilustrací této teze: Proč tu říkáme, s určitým přebytkem významu, 'klamný'? Když člověk říká, že měřitelnost úhlopříčky ve čtverci není, že toto bytí je klamné, tak nelze takovou větu brát izolovaně [...] Tyto strany jsou většinou běžně známé jako měřitelné, jsou tak brané a vypadají tak. Skutečně takové ale vůbec nejsou. Toto jejich nebytí, které vzbuzuje určité zdání, je označeno jako klamné. [...] Už ve vyslovování, nakolik má řeč tendenci něco ukazovat, leží zdání, že něco takového je v poli měřitelnosti. [...] Nakolik se sama řeč zaměřuje na blízké zdání, tak je to, co říká, klamné. Klame ve vlastním smyslu.37 Souměřitelnost dvou čar (dnešním slovem: „úseček") je v tom, že je lze vyjádřit jako násobky téže čáry. Jednu z nich lze tedy vyjádřit pomocí určitého poměru k té druhé (např. „pět třetin" – výchozí je třetina druhé čáry, která je v té druhé třikrát a v první pětkrát). Geometrické násobení je určitý druh konstrukce, a proto je překvapivé, že tímto způsobem nelze konstruovat úhlopříčku ve čtverci, která je jinak konstruovaná velmi podobným způsobem.38 36 „Es gibt Seiendes, das in seinem spezifi schen Sein die Eigentümlichkeit hat, sich auszugeben als etwas, was es nicht ist, oder als so charakterisiert, wie es nicht ist, – wo die Möglichkeit der Täuschung also nicht primär in einer verkehrten Auff assung liegt, sondern im Seienden selber. [...] Wie kommt die Sprache dazu, ein Nichtsein als falsches Sein zu charakterisieren? Beispiel ist hier das sich durch ein bestimmtes Verhältnis Darstellenlassen der Diagonale eines Quadrats. Die Tatbestände geben zunächst den Anschein, dass sie messbar sind. Es besteht in dem, was uns begegnet, eine bestimmte Aussicht, dass es in dem oder dem sachlichen Boden sein Sein in der oder der Hinsicht hat. Sofern sie aber durch den Ausweis als unmöglich bestehend sich herausstellt, wird dieser Charakter genommen, um ihr Sein zu charakterisieren." HEIDEGGER, Einführung, s. 32–33. 37 „Warum sagen wir hier mit einem Überschuss von Bedeutung 'falsch'? Wenn man sagt, die Messbarkeit der Diagonale mit der Quadratseite ist nicht, dieses Sein ist falsch, so darf man einem solchen Satz nicht isoliert nehmen, [...] Diese Seiten sind meist durchschnittlich bekannt als messbar, sie haben das Ansehen und geben den Anschein, als seien sie so. Sie sind es aber in der Tat ganz und gar nicht. Dieses ihr Nichtsein, das den bestimmten Anschein erweckt, wird als falsch bezeichnet. [...] Schon im Aussprechen, sofern das Sprechen die Tendenz des Aufzeigens hat, liegt der Anschein, dass es so etwas gibt innerhalb eines Feldes, wo es Messbares gibt. [...] Sofern sich eine solche Rede auf den nächsten Anschein richtet, ist das, was sie sagt, falsch. Es trügt im eigentlichen Sinne." Ibid., s. 37–38. 38 Pythagorejský důkaz (obsažený např. v Eukleidově Zákonech, buď jako X, 117, nebo v dodatcích, podle edice) je klasickým příkladem matematického důkazu nějaké neřešitelnosti. Tomáš Holeček 15 Na tomto příkladu autor nejprve ukazuje, že klam je ve jsoucnu samém (v geometrické otázce), nikoli v našem pojetí tohoto jsoucna (v tom, co si o této otázce myslíme). Potom ale ukazuje, že překonat tu musíme především představu rozdílu samotného jsoucna od našeho pojetí. Klam totiž předvádí jako ležící v setkání s jevem, resp. ve vnímání – což je vyslovování otázky. (Toto je pointa slibovaná na začátku této úvahy.) Setkání se souměřitelností úhlopříčky se děje faktickou existencí řeči a tedy v jednotě času vyslovování otázky a této vyslovené otázky. 3. Pojem logu Předvedená úvaha je obsažená i v § 7 Bytí a času. Na první pohled je vidět, že v něm autor používá téměř stejná řecká slova v téměř stejném pořadí. Ukážeme ale, že v něm je obsažený i výkladový postup této úvahy, a to především v části b týkající se překladu – a tím i výkladu39 – řeckého slova logos. Nesprávnost každého jednostranného překladu slova logos jako „rozum, soud, pojem, defi nice, důvod, poměr",40 vychází právě z toho, že nesleduje postup našeho předvedení, tj. výklad tohoto slova pomocí významu a významu pomocí vnímání jako způsobu existence a vnímání pomocí setkávání se s jevy (a až celým tímto postupem upřesněného pojmu jevu). Každý jednostranný překlad totiž předpokládá určitou předem vytvořenou představu o vztahu jevu, řeči a jsoucna. Každá taková představa přitom správnému překladu brání. Každý jednostranný překlad ale – v určitém smyslu – něco správného postihuje. To vychází z logos apofantikos jako modifi kace logos, která něco odkrývá nebo zakrývá, a tím to ukazuje. Autor toto ukazování tentokrát vyjadřuje takto: nechává vidět.41 Protože logos něco může nechat vidět, lze v něm zdůraznit ten nebo onen aspekt.42 Pravda a klam (odkrývání Tyto důkazy jsou významné vždy s ohledem na řešení určitým způsobem, viz např. Vojtěch KOLMAN, Filosofi e čísla. Praha: Filosofi a 2008, s. 59 39 „Logos se ,překládá', tzn. vždycky už vykládá, jako ..." Martin HEIDEGGER Bytí a čas, § 7b. Praha: OIKOYMENH 1996, s. 48 40 Ibid. 41 „Ne každé ,řeči' je vlastní tento modus ozřejmování ve smyslu vykazování, jež nechává vidět." Ibid., § 7b, s. 49. Blíže je i tentokrát použita „jako-struktura": „Nechat něco vidět ,spolu' s něčím, nechat vidět něco jako něco." Ibid. 42 „A poněvadž logos má funkci nechávat něco prostě vidět, nechávat postřehnout, pojímat jsoucno, může logos znamenat rozum, schopnost pojmů. A dále, poněvadž se logos užívá [...] zároveň ve významu legomenon, ukázané jako takové, a poněvadž toto není nic jiného než hypokeimenon, totiž to, co je k dispozici jako základ pro každé oslovování a vyslovování jsoucna, znamená logos [...] základ, důvod, ratio ..." Ibid., § 7b, s. 50–51. Heideggerovo pojetí fakticity řeči jako původu klamu 16 a zakrývání) má i tady stejné místo, jako v předvedené úvaze. S jejich pomocí promýšlí autor logos, nikoli naopak. Zbývá ovšem ukázat, že nechání vidět je časové, ale to by vyžadovalo prozkoumání úlohy myšlenek § 7 v celku knihy, což překračuje záměr tohoto článku. 4. Porozumění logice Předvedená úvaha nám může pomoci s porozuměním logice. Tuto pomoc můžeme najít v rozlišování, které dělá Martin Heidegger v Logice, otázce pravdy (Logik, Die Frage nach der Wahrheit, Gesamtausgabe, Bd. 21). Zmíníme jen ta z nich, která vycházejí z předvedené úvahy. Každý, kdo chce začít s výkladem logiky – a jde tu opravdu o začátek výkladu – musí nějak vyložit, co je to výrok. Pokud tento začátek nepřeskočí (jak jej ale naštěstí přeskočí všichni rozumní učitelé matematické logiky), nejspíš přitom propadne zmatku. Asi smíchá v jednom kroku soud, predikaci, spojování a oddělování, přiřknutí a odpírání, pravdu a klam, a možná i něco dalšího. A dostane se do potíží: jak má toto všechno vzít do úvahy, když mu v tom podoba vět nijak nepomáhá?43 Uvažme například větu „Nikdo nepřišel." Všechno smíchané se nabízí k nějakému použití, ale v samotné větě chybí pro cokoli z toho znaky. Zatímco nechání vidět, tj. odkrývání a zakrývání nebo pravda a klam je pro výklad výroku primární, predikace jako určování z něj vychází.44 Spojování a oddělování, a ani přiřknutí a odpírání není totéž, co pravda a klam. Neměli bychom je také 43 „Jakkoli je orientace na vyslovenou větu a řečovou podobu věty snadno pochopitelná s svůdná, budeme se jí muset vyhnout ... / So naheliegend und verführerisch die Orientierung am ausgesprochenen Satz und der sprachlichen Satzgestalt ist, wir werden sie meiden müssen ..." HEIDEGGER, Logik, s. 141. 44 „Tento význam výroku [nechání vidět] musí být v budoucnu podržen jako primární. [...] Výrok ale bude později brán také a většinou jako pouhá predikace [...] Výrok v tomto smyslu stojí v bytostném vztahu k výroku v prvním smyslu ... / Diese Bedeutung von Aussage [Sehenlassen] soll künft ig festgehalten werden als die primäre. [...] Aussage wird dann aber auch und zumeist nur gefasst als Prädikation [...] Aussage in diesem Sinn steht in einem wesentlichen Bezug zur Aussage im ersten Sinn ..." Ibid., s. 133. A ještě něco jiného je výrok jako sdělování, viz ibid., s. 134. Tomáš Holeček 17 zaměňovat.45 Nic z toho není původem potenciální pravdy a klamu; ten musíme hledat jinde.46 Předvedená úvaha o řeči nám umožňuje rozlišit, co k výroku patří a jak. Považujeme za velmi pozoruhodné, že úvaha o fakticitě, existenci a časovosti může s něčím takovým pomoci – zvláště uvážíme-li, že „fakt", „existence" i „čas" jsou z pohledu moderní logiky spíše zastaralé výrazy. 45 „Jsou také odpírající výroky, které jsou pravdivé (odkrývající) a přiřknutí, která zakrývají... / ... es gibt auch verneinende Aussagen, die wahr sind (entdeckend) und bejahende, die verdecken..." Ibid., s. 138. A dále: „Syntetická-diairetická je struktura výroku jako takového a leží tedy v každém výroku, a leží v něm tedy před přiřčením nebo odepřením... / ...synthetisch- -diairetisch ist eine Struktur der Aussage als solcher und liegt demnach in jeder und liegt demnach auch je vor Bejahung und Verneinung..." Ibid., s. 139. 46 „Je třeba uchopit fenomén, který je sám v sobě spojováním a oddělováním a leží pod řečovými vztahy a jejich přiřčením nebo odepřením, a na druhé straně je tím, co umožňuje, aby logos mohl být pravdivý nebo klamný, odkrývající nebo zakrývající. / Ein Phänomen gilt es zu fassen, das an ihm selbst Verbinden und Trennen ist und vor sprachlichen Ausdrucksbeziehungen und deren Zusprechen und Absprechen liegt, und andererseits das ist, was möglich macht, dass der logos wahr oder falsch, entdeckend oder verdeckend sein kann." Ibid., s. 141. Heideggerovo pojetí fakticity řeči jako původu klamu