TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XXXII / 2010 / 3 ////// tematické studie / thematic articles ////////////////////// DURDÍK A HOSTINSKÝ: POČÁTKY DARWINISMU V ČECHÁCH Abstrakt: Text se zaměřuje na přijetí a vnímání darwinismu v českých zemích v 19. století, kdy bylo šíření a interpretace Darwinova učení paradoxně spjato s dvěma profesory estetiky z Karlo-Ferdinandovy univerzity v Praze, Josefem Durdíkem a Otakarem Hostinským. Ačkoliv poněkud zjednodušovali teorii přírodního výběru, Darwinovu teorii chápali jako příchod nového paradigmatu (na rozdíl od tehdejších biologů působících v Čechách). Tento text představuje a srovnává interpretaci darwinismu u obou estetiků, zejména jejich stanoviska k teorii přírodního výběru, možnostem aplikace této teorie v estetice a teorii umění, a také jejich vztah k Darwinově výkladu estetických jevů v přírodě. Jako dodatek následuje krátké vyzdvižení Darwinova učení v textech dalších českých estetiků (Tyrš, Klácel, Volek). Klíčová slova: český darwinismus; estetika; Durdík; Hostinský Durdík and Hostinský: Th e Origins of Darwinism in Czech Lands Abstract: Th e text is focused on the acceptance and perception of Darwinism in 19th-century Bohemia, when the diff usion and interpretation of Darwin's teachings were paradoxical connected with two professors of aesthetics from CharlesFerdinand University in Prague, Josef Durdík and Otakar Hostinský. Although they somewhat simplifi ed the theory of natural selection, they understood Darwin's theory to be the arrival of a new paradigm (in contrast to contemporary biologists working in the Czech lands). Th is text presents and compares both aestheticians' interpretations of Darwinism, mainly their stance on the theory of natural selection, the possibilities for applying this theory to aesthetics and art theory, as well as their relationship to Darwin's interpretation of aesthetic phenomena in nature. As a supplement, a short emphasis on Darwin's teaching in texts of other Czech aesteticians (Tyrš, Klácel, Volek) follows. Keywords: Czech Darwinism; aesthetics; Durdík; Hostinský KAREL STIBRAL Fakulta sociálních studií Masarykova univerzita Joštova 10, 602 00 Brno email / stibral@fss.muni.cz 320 Karel Stibral I. Úvod Zatímco ve většině zemí střední Evropy se na příchodu darwinismu podíleli především sami biologové, je poněkud překvapivé, že na jeho přijetí v Čechách měli podíl – a to jako jedni z prvních – estetikové.1 Tento nezvyklý fenomén účasti estetiků na propagaci Darwina zaznamenal ve svých Dějinách vývojových teorií v biologii2 i Emanuel Rádl. V jeho kapitolce „Český darwinismus" jsou na prvním místě jmenováni hned dva profesoři estetiky – Josef Durdík (1837–1902) a Otakar Hostinský (1847–1910)3 – a to i když jejich interpretaci a pochopení Darwina vidí Rádl kriticky. A dodejme, poněkud zploštěně. Jedním z cílů tohoto textu by měla být proto i určitá polemika s Rádlovým zjednodušujícím přístupem k těmto osobnostem.4 1 Ve smyslu zástupců estetiky jako samostatné disciplíny pěstované na Karlo-Ferdinandově univerzitě. Ti rozvíjeli v druhé půlce 19. století především Herbartovo učení, ofi ciálně doporučované v rámci rakousko-uherského mocnářství. Toto učení na pražské univerzitě šířil v oblasti psychologie i estetiky Wilhelm Volkmann a především Robert Zimmermann, autor Allgemeine Aesthetik als Formwissenschaft (1865). Výše jmenovaní čeští estetikové Durdík a Hostinský, žáci těchto profesorů, pokračovali částečně v jejich linii, své texty ale psali již většinou česky, i když nikoliv výhradně. (K herbartismu i estetice na univerzitě viz Ivo TRETERA, J. F. Herbart a jeho stoupenci na pražské univerzitě. Praha: Karlova univerzita 1989.) Po rozdělení univerzity na německou a českou část r. 1882 pak oba tito estetici učili na české části. V německé části přednášel estetiku např. Emil Utitz, který se Darwinem nijak významně nezabýval. Estetika měla v Rakousku-Uhersku v rámci univerzit značnou autonomii, jako dědic (někdy celouniverzitně povinného) předmětu či později oboru nazývaného Schöne-Wissenschaft en. Postupně byli nejen jmenováni profesoři pro estetiku, ale byly zřízeny i samostatné katedry estetiky, oddělené od kateder fi losofi e či dějin umění. Samostatnost estetiky byla zrušena až komunistickou mocí v průběhu padesátých let 20. století. Po převratu v r. 1989 se pak samostatnost těchto kateder, ve světovém kontextu ojedinělá, v Čechách i na Slovensku většinou obnovila. 2 V hlavním, německy psaném díle (Geschichte der biologischen Th eorien I.–II., Lipsko 1905–1909) tato kapitola není, až v českém vydání: Emanuel RÁDL, Dějiny vývojových theorií v biologii XIX. Století. Praha: J. Laichter, 1909, kapt. XXXVII. Darwinism v Čechách, zahrnující i předchozí kontext české biologie, s. 522–551, přímo v podkapitolce Český darwinism s. 533–542. (Nově vyšlo jako příloha překladu původního Rádlova německého spisu: Emanuel RÁDL, Dějiny biologických teorií novověku. II. díl. Praha: Academia 2006, s. 422–426.) 3 Ibid., s. 533–534. 4 Na Rádlově strohém odsudku Durdíka se podílí pravděpodobně i antipatie k „pozdnímu" Durdíkovi, který ke konci století psal poněkud vyumělkovaně a strojeně a jistě i zastarale. Své texty o Darwinovi však psal Durdík v dřívější době (Rádl se narodil až po prvních z nich) a do podstatně jiné situace. Ve svém „ranějším" období byl Durdík v podstatě průkopníkem darwinismu, propagátorem spíše zavrhovaného učení, stejně jako v mnoha ohledech zajímavým myslitelem i zajímavou osobností. Tento text je jedním z výstupů projektu GAČR č. 408/06/0950 a projektu Národního programu výzkumu č. 2B06126. 321 Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách Zejména Durdík, ale i Hostinský byli ve své době opravdu jedni z prvních propagátorů darwinismu v Čechách, a stojí za připomenutí, že Josef Durdík byl dokonce jediným českým myslitelem, který se kdy s Darwinem osobně setkal. Jak došlo k takové paradoxní situaci, aby novou biologickou teorii propagovali humanitní vědci spíše než přírodovědci? České země měly tehdy v refl exi či přijetí darwinismu, stejně jako většina habsburské monarchie, určité zpoždění za německými zeměmi. Sám Rádl sice přičítá toto opoždění nepřítomnosti materialismu v Čechách,5 spíše se však jednalo o složitější komplex důvodů. Kromě tlaku rakousko-uherského státu, zejm. církevních kruhů (jejichž kritiku si také Durdík vysloužil), se jednalo i o vývoj ve vlastní biologii.6 Nešlo totiž o nějakou neinformovanost českých vědců – již v létě 1860 se zoolog a paleontolog Antonín Frič, asistent Purkyněho, účastnil první veřejné diskuse nad Darwinovou evoluční teorií v Oxfordu.7 Evoluční myšlení jako takové v českých zemích přitom již dříve existovalo v určité podobě jako součást naturfi losofi e (Naturphilosophie). Tak byla teorie přírodního výběru některými prvními propagátory darwinismu mezi biology v podstatě jen začleněna mezi různé typy způsobů evoluce, jako např. botanikem Ladislavem Čelakovským. Ten např. rozeznával deset evolučních zákonů (publikováno ovšem až r. 1893), z nichž přírodní výběr byl pouze jedním.8 Řada převratných objevů plynoucích z teorie přírodního 5 Ibid., s. 533. 6 Viz. Tomáš HERMANN – Michal ŠIMŮNEK, „Between Science and Ideologies: Th e Reception of Darwin and Darwinism in the Czech Lands, 1859–1959." In: ENGELS, E. M. – GLICK, T. F. (eds.), Th e Reception of Charles Darwin in Europe (Th e Athlone Critical Traditions Series: Th e Reception of British and Irish Authors in Europe, vol. I.). Londýn: University of Londýn – Continuum 2008, s. 199–216.; též Tomáš HERMANN, „Vy jste Darwin! Yes, I am Darwin." Dějiny a současnost, roč. 31, 2009, č. 2, s. 36–39. 7 Obdobně na Moravě byly známy Darwinovy názory již zkraje šedesátých let, kde o nich bylo přednášeno v brněnském Přírodovědném spolku, r. 1862 byl získán německý překlad O vzniku druhů, viz Vítězslav OREL, Mendel a počátky genetiky. Praha: Academia 2003, s. 101–102. 8 Ladislav ČELAKOVSKÝ, O zákonech fylogenetického vývoje rostlinstva." Živa, 1893, č. 3, vydáno pak knižně v: Rozpravy Darwinově theorii a o vývoji rostlinstva. Praha: F. Vaškovský 1894, s. 144–243. Obdobně pak rozeznával těchto principů dokonce přes dvacet ještě v prvních dekádách dvacátého století botanik Josef Velenovský (zejm. Přírodní fi losofi e, 1921–1922 a Poslední moudrost, 1935). V našem kontextu stojí Velenovský, jakkoli jsou jeho práce týkající se tématu pozdější, určitě za zmínku. Zabýval se totiž často i estetickými jevy v přírodě, vyvozoval je ovšem nikoliv z působení přírodního či pohlavního výběru, nýbrž zejm. z tzv. principu ornamentalismu, který se pokusil do biologie zavést. Blíže viz Karel STIBRAL, „Josef Velenovský – princip ornamentalismu jako evoluční princip." In: Karel STIBRAL – Ondřej DADEJÍK – Vlastimil ZUSKA, Česká estetika přírody ve středoevropském kontextu. Praha: Dokořán 2009, s. 217–225. 322 výběru, stejně jako jeho zásadní přelomovost, zůstala tak tímto zdánlivě smířlivým začleněním do již existujících myšlenkových rámců vlastně nepovšimnuta. Zatímco v sousedním Německu se z darwinismu stal velmi radikální nový světový názor, v Čechách byl v podstatě bez obdobných bojů kooptován do předchozí naturfi losofi e nebo jako určitá součást empirických výzkumů, aniž by byla pochopena jeho revolučnost či objevnost.9 A zde vlastně můžeme najít i hlavní význam Durdíkův i Hostinského. Oba dva totiž viděli v příchodu darwinismu skutečný paradigmatický zlom. A to i když jej v některých bodech neinterpretovali správně či zjednodušili jeho komplexnost. Otakar Hostinský pak šel v mnoha ohledech v přijetí darwinismu, resp. teorie přírodního výběru, ještě dále než jeho učitel Durdík. Začal jej jako jeden z mála v Čechách chápat jako ústřední činitel nejen biologické evoluce, ale i lidské kultury a v tomto smyslu se Darwinovo učení také pokusil inkorporovat do estetiky a teorie umění. Jak Durdík, tak Hostinský zpracovali na téma darwinismu řadu textů, a jak uvidíme, Darwinův ohlas najdeme i u dalších estetiků či fi losofů píšících o estetice v českých zemích, ať již německy či česky.10 Protože příchod darwinismu skrze estetickou teorii a obecnou teorii umění (samozřejmě, nikoliv výhradně) představuje zajímavou etapu ve středoevropském šíření darwinismu, rád bych v tomto příspěvku nabídl detailnější seznámení s dílem obou pražských estetiků (a rád bych tak značně korigoval a rozšířil i svůj starší kratší text k tématu).11 Podnes totiž představují i zajímavý pokus humanitních věd, resp. věd o umění a estetiky, vyrovnat se tvůrčím způsobem s poznatky přírodních věd. 9 Srv. RÁDL, Dějiny vývojových theorií, s. 541; HERMANN, „Vy jste Darwin!" s. 37. 10 Tento zájem byl tak výrazný, že si vysloužil již jednu studii o vlivu darwinismu na české herbartovce, zejm. estetiky: Jaroslava VOLKOVÁ, „Darwinismus u českých herbartovců a u M. Tyrše." Vesmír, 1956, č. 4, s. 135–137. Tato poměrně zdařilá přehledová studie ale nevěnuje příliš velkou pozornost problémům a diferencím v darwinismu jako biologické teorii, málo popisuje rozdíly mezi Hostinským a Durdíkem a z rozsahových důvodů nevěnuje tolik pozornosti Hostinského třem stěžejním textům. 11 Karel STIBRAL, Darwin a estetika. Ke kontextu estetických názorů Charlese Darwina. Červený Kostelec: P. Mervart 2006, (kapt. 5. Česká estetika a Darwin) s. 141–146. Též Karel STIBRAL, „Darwinismus v díle Josefa Durdíka." In: DYKAST, R. (odp. red.), Sborník z konference uspořádané ke 100. výročí úmrtí českého fi lozofa a estetika Josefa Durdíka. Praha: FF UK, Společnost pro estetiku 2003, s. 43–48. Naopak podrobněji zkoumáme estetiku přírody Durdíka, Hostinského i dalších českých estetiků v rámci příslušných kapitol citované monografi e: STIBRAL – DADEJÍK – ZUSKA, Česká estetika přírody ve středoevropském kontextu. Karel Stibral 323 II. Popularizace Darwinovy teorie Josefem Durdíkem Jak Durdík, tak Hostinský byli ovlivněni učením J. F. Herbarta, které se ofi ciálně pěstovalo na rakousko-uherských univerzitách po roce 1848. Přestože herbartismus byl ve své „školské" podobě systém poněkud konzervativní, svým racionalismem a pozitivním přístupem k přírodním vědám otevíral cestu i zajímavým proudům v tehdejší vědě a také přál vzájemným kontaktům mezi fi losofi í (a tedy i estetikou) a přírodními vědami. I sama estetika, na pražské univerzitě i díky herbartismu etablovaná jako samostatný obor, se hojně opírala právě o vzor přírodních věd. A tato orientace stála i u Josefa Durdíka12 na počátku jeho zájmu o učení velkého přírodovědce. Durdík se totiž intenzivně zabýval, jak bychom to pojmenovali dnes, paradigmatickými zlomy a osobnostmi v přírodních vědách. K těm měl ostatně blízko, protože původně kromě fi losofi e vystudoval i fyziku a matematiku a jeho zájem se zpočátku zaměřoval především na fi losofi cké aspekty přírodních věd, jak o tom svědčí i jeho habilitační spis Leibniz und Newton,13 kde také mj. zmínil, že Darwinovo dílo anticipoval již Leibniz. Postupem času u Durdíka ale nabývala zásadnější roli estetika a fi losofi e a přírodním vědám se věnoval spíš jen na úrovni popularizace. Darwinismus, zejména představa boje o život, struggle for life, však Durdíka nadchl natolik, že mu věnoval od sedmdesátých let nejen několik v podstatě propagačních a popularizujících přednášek a textů,14 ale i řadu přednášek univerzitních15 a fi losofi ckých textů odbornějšího rázu.16 Též 12 Durdík studoval matematiku, přírodní vědy a fi losofi i na pražské univerzitě, nějaký čas pak učil matematiku a fyziku na gymnáziu v Praze a Litomyšli. Habilitoval se r. 1869, přednášet začal r. 1871, především novověkou fi losofi i a estetiku s poetikou. Durdík vycházel kromě herbartismu také z Kanta a Leibnize, v jeho estetice nalezneme i vlivy či spíše kritické refl exe Vischera. R. 1880 se stal řádným profesorem. Věnoval se osvětové činnosti nejen v oblastech fi losofi e a estetiky, ale i přírodních věd a psychologie, byl zakládajícím členem Jednoty českých matematiků, tajemníkem české Akademie pro vědy, literaturu a umění. Jako první sepsal dějiny fi losofi e v češtině (1870, 1887). Významné jsou i jeho překlady, mj. Byronova Kaina (1871) i Leibnizovy Monadologie (1884). Pokoušel se i o vlastní literární tvorbu, především dramatickou. 13 Josef DURDÍK, Leibnitz und Newton. Ein Versuch über Ursachen der Welt. Halle: Pfeff er 1869. 14 Např. Josef DURDÍK, „Darwin (Feuilleton)." Politik, 12. 3. 1870, s. 1–2; Josef DURDÍK, „O učení Darwinově." Osvěta, 1871, č. 1, s. 45–46; Josef DURDÍK, „O nauce Darwinově." In: DURDÍK, J.: O pokroku přírodních věd. Popularní výklady. Praha: vl. náklad 1874, s. 219–233. 15 Např. kurs „Kant und Darwin" (1875/76, v němčině). Darwin byl i jednou z osobností jmenovaných Durdíkem v přednášce „Pět nejzajímavějších jmen v literatuře devatenáctého věku" z r. 1882, která vedla k roztržce s Masarykem (později publikována v: Květy, 1883, č. 1.). 16 Josef DURDÍK, „Darwinismus a mravouka." Paedagogium. Měsíčník vychovatelský, 1883, č. 1, s. 1–9. Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách 324 tento jeho zájem vedl k památné návštěvě u Darwina v jeho sídle v Downu r. 1875, ze které podal i písemnou zprávu.17 Patrně se také stal mylným informátorem Darwina o vydání jeho díla v češtině, jak Darwin později uváděl v Autobiografi i.18 Bohužel, český překlad vyšel až mnohem později. Pokud se zastavíme u Durdíkova chápání darwinismu, vidíme, že se ve svých textech zabýval především výkladem pojmu boj o život a základními tezemi darwinismu, zejm. o proměnlivosti druhů cestou pozvolných změn, o důležitosti dědičnosti odchylek, o postupném zdokonalování organismů.19 Je z nich přitom jasně patrné, že na rozdíl od mnoha českých biologů pochopil zásadnost a přelomovost Darwinovy teorie, kterou prakticky klade do jedné roviny s objevy Koperníka či Newtona, jak je dobře patrné z jeho Pokroku přírodních věd.20 Tato teorie zapadala dobře do Durdíkových (a vlastně i dobových) představ o neustálém pokroku přírodních věd, jak ostatně zněl název jeho popularizujícího díla i závěrečné kapitoly.21 Ačkoli samozřejmě neuvažuje ještě v pojmech jako je paradigma, dobře si uvědomuje, o jak jiný typ pojetí evoluce oproti předchozím představám Lamarckovým, Geoff roy Saint-Hillairovým či Cuvierovým se jedná a jak je toto pojetí svým způsobem skutečně „zastřešující" pro celou biologii.22 Teprve Darwinova nauka znamenala přechod od pouze popisné biologie k nové úrovni, tvoří komplexní a přitom jednotný výklad pro jevy v živé přírodě. Její protivníci nemají podle Durdíka v podstatě nic, co by proti ní postavili, tj. žádnou vlastní, integrální „kladnou nauku".23 Současně, ba navíc, teprve 17 Josef DURDÍK, „Návštěva u Darwina." Osvěta, 1876, č. 10, s. 717–727. Tento text byl publikován i jako příloha českého vydání Darwinova O vzniku druhů v rámci doslovu: Emil HADAČ – František HOŘAVKA, „Durdíkova návštěva u Darwina." In: Charles DARWIN, O vzniku druhů přírodním výběrem. Praha: ČSAV 1953, s. 331–334. Starší biologové tedy tuto epizodu a Durdíka většinou dobře znají. Jakkoli dnes působí tento záznam o návštěvě poněkud anekdoticky díky, a to zejména díky některým Durdíkovým formulacím rozhovoru s Darwinem, připomeňme, že zde dokáže vidět již tehdy věhlasného přírodovědce i kriticky. 18 Charles DARWIN, Vlastní životopis. Praha: Osvěta 1951, s. 91. 19 DURDÍK, „O učení Darwinově." In: O pokroku přírodních věd, s. 219–233. 20 Tato Durdíkova publikace, citovaná v předchozí poznámce, je věnována především hlavním přelomovým osobnostem ve vědě i technice, s akcentem na fyzikálně-astronomické objevy v první části (Koperník, Galileo, Newton), nicméně kapitola o Darwinismu v podstatě knihu uzavírá a jeho význam je zdůrazněn i v závěru. 21 DURDÍK, „O pokroku přírodních věd." In: O pokroku přírodních věd, s. 245–254. Stejně tak zapadá do jeho představy velké jednoty věd, kdy stejné zákony v podstatě platí pro živou i neživou přírodu, jak se zase objevuje nejen v závěru, ale i v předposlední kapitole této knihy nazvané „O jednotě sil". In: O pokroku přírodních věd, s. 234–244. 22 DURDÍK, „O učení Darwinově," s. 220. 23 DURDÍK, „O pokroku přírodních věd," s. 247–248. Karel Stibral 325 ona umožňuje vidět onu jednotu přírody.24 Vnímá ji totiž jako „vrchol nynějšího přírodopisu",25 jako integrální a završující část celého přírodopisu, přírodních věd, zahrnující nyní jak přírodu živou, tak neživou. Současně ovšem toto paradigma odmítal rozšířit mimo vlastní oblast přírodních věd a pokoušet se je aplikovat na lidskou kulturu, především na sociální či etickou oblast. To je dobře patrné především z článku věnovanému možnosti aplikace na etiku Darwinismus a mravouka (1883).26 Poznatky vědy podle Durdíka – a zde se jedná především o boj o život – nejsou a nemohou být podle něj žádnou autoritou v etice. Přírodověda podle Durdíka pouze konstatuje co jest, a ne, co býti má: A kdyby v přírodě vše bylo jen na síle silnějšího založeno, kdyby tam zlo samo slavilo vítězství: věda by to sice zkonstatovala, však vzorný obraz pro jednání lidské by odtud neplynul. Tenť vůbec ze skutečnosti vzat býti nemůže. Jen na nedorozumění, nebo zrovna na neznalosti fi losofi e zakládají se časté pokusy, retovati darwinismus vysoukáním jakési mravouky z něho. [...] Z pouhého darwinismu nenásleduje nic, ani moralka, ani immoralka.27 Vyvozování nějaké morálky z darwinismu je zneužití této teorie. Faktický stav přírody, ale ani „dějinné skutečnosti" lidské společnosti nemohou zakládat naši etiku. Toto nedorozumění je založeno, dokládá Durdík v návaznosti na Kanta a Herbarta (ale i v tradici Aristotelově), na nepochopení rozdílu mezi teoretickou a praktickou fi losofi í. Zatímco první zjišťuje co jest (stejně tak věda, její součást), druhá co má býti, jsou to dva autonomní typy vědění, nepřevoditelné jeden na druhý. Obdobně pochopitelně přijetí či nepřijetí darwinismu nemá co dělat s náboženskou vírou.28 Tento přístup také souvisel s tím, že Durdík se pak ani nezabýval aplikací teorie přírodního výběru na oblast umění či estetiky (etiku v podstatě považoval za podoblast estetiky).29 Můžeme dnes jistě ocenit, že svým posto24 Ibid. Ve verzi pro časopis Vesmír dokonce Durdík slovo jednota dává do kurzívy: „Nový život vdechl do přírody čin Darwinův; tajemství jeho mocného působení jest hlavně půvab jednoty." Josef DURDÍK, „O pokroku přírodních věd." Vesmír, 1874, č. 8, s. 86. 25 DURDÍK, „O pokroku přírodních věd," s. 247. 26 Viz pozn. 16. Na tento Durdíkův text jako na obsáhlé pojednání tématu odkazuje i Ladislav Čelakovský, který píše o nemožnosti aplikovat teorii přírodního výběru na estetickou oblast ve stejném duchu: Ladislav ČELAKOVSKÝ, „Úvahy přírodovědecké o Darwinově theorii." Osvěta, 1877, č. 8, 9, 10, s. 578–597, 655–674, 728–747. 27 DURDÍK, „Darwinismus a mravouka," s. 5. 28 Ibid., s. 8–9. 29 Josef DURDÍK, Všeobecná aesthetika. Praha: I. L. Kober 1875, s. 132. Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách 326 jem, deklarovaným nejen v tomto textu, přivíral Durdík dveře myšlenkám sociálního darwinismu, který se stal tak významným proudem v sousedním Německu. S nezájmem o spojení estetické oblasti s darwinismem souvisí ale i to, že Durdík pracoval téměř výhradně s tezemi z Darwinova O vzniku druhů (1859) a nikoliv pozdějším Původem člověka (1871), kde je estetickým otázkám věnována značná pozornost. A jakkoli znal Durdík i Darwinovy další spisy, všímal si téměř výhradně výběru přírodního, a nikoliv pohlavního, kde estetické fenomény hrají jednu ze zásadních rolí. Vždyť podle Darwina je smysl pro krásu (sense of beauty) zvířat i lidí jednou ze základních hnacích sil pohlavního výběru. Durdík ve své estetické teorii navazoval na Herbarta, Vischera či Kanta a biologii používal spíše jako zásobárnu zajímavých příkladů z přírody, nikoliv jako teorii estetické jevy objasňující. I tak je překvapivé, že k Darwinovým představám o vkusu či počátcích umění – byť kriticky – nesáhl ani ve svém objemném šestisetstránkovém hlavním spise, Všeobecné estetice (1875).30 V pasážích o původu umění, ani o vkusu, ba ani na stránkách věnovaných estetice přírody Darwina prakticky necituje. K Darwinově estetice se nedostal Durdík pak ani ve svém fi losofi ckém díle z nejvýznamnějších, vydaném ovšem až posmrtně, německy psaném spise Darwin und Kant (1906).31 Toto dílo bylo nicméně založené na univerzitních přednáškách a bylo dokončeno již v 70. letech, tedy v době, kdy se intenzivně zabýval propagací darwinismu. Nešlo mu zde o hledání zárodků evoluční teorie u Kanta (jako např. v téměř stejnojmenné práci Fritze Schultzeho, vznikající ve stejné době),32 ale spíše se snažil ukázat, jak je darwinismus obsažen v Kantových fi losofi ckých tezích. III. Otakar Hostinský – inspirace darwinismem pro „světový názor" i výklad umění Durdíkův a Volkmannův žák Otakar Hostinský33 již šel dále – pro něj se darwinismus stal inspiračním zdrojem nejen pro některé statě z estetiky 30 Ibid. 31 Josef DURDÍK, Darwin und Kant. Praha: A. Papírník 1906. 32 Fritz SCHULTZE, Kant und Darwin. Ein Beitrag zur Geschichte der Entwickungslehre. Jena: M. Dufft 1875. 33 Hostinský studoval na univerzitě v Praze především estetiku a fi losofi i (největší vliv na něj měli Volkmann a Durdík), ale i teorii umění, psychologii, vzdělával se pak ještě v Mnichově, zde především archeologii a dějiny umění, kde na něj zapůsobila nauka G. Sempera. Karel Stibral 327 či obecné teorie umění, ale do jisté míry i „světovým názorem" (všimněme si ale, že časově spadají Durdíkova a Hostinského díla prakticky do stejné doby). V nejlepším smyslu by jej bylo možné nazvat pozitivistou, který svůj výklad světa opírá mnohem více o autoritu vědy než o autoritu nějakého náboženského či metafyzického systému. Hostinského vlastní žena jej výslovně charakterizovala, tehdy ve srovnání s nábožensky založeným Masarykem, dokonce především jako „přívržence Darwina a Haeckela".34 Pro Hostinského se totiž darwinismus, resp. myšlenka evoluce cestou přírodního výběru, stal prakticky ústředním paradigmatem neomezovaným pouze na biologii, ale skutečně světovým názorem, promýšleným se značnou vášnivostí a osobní angažovaností. Jakkoli odmítal stejně jako Durdík aplikovat myšlenku boje o život na etiku či sociální oblast, nebránil se obecně chápat lidskou kulturu pod zorným úhlem darwinismu. A pokusil se proto i teorii přírodního výběru několikrát aplikovat na vývoj i chápání umění. To bylo dobře patrné např. i ze statě „Disonance" (1874),35 kde se snaží ukázat, že pojem boj o život je v podstatě synonymem v hudební teorii používaného pojmu disonance. V obou případech se jedná o konfl ikt, kontrast, princip potřebný jak v životě, tak v umění a estetice. Nejdříve Hostinský ukazuje, jak je disonance v umění potřebná nejen v hudbě, ale i ve výtvarném umění, a jak z rozvedení disonancí, kontrastů, vzniká „uspokojivá harmonie". A obdobně je tomu prý v životě. Pouze zdánlivě je nesoulad rušící vnitřní klid, mír, lad i estetický smysl pro harmonii něco negativního. Právě estetický pohled je ovšem to, co může tento boj o přežití, tuto disonanci, který se zdá zlem, přivést k dobrému. A to tím, že nás nutí prostřednictvím fantasie, aby disonance byly rozvedeny, stejně jako to činí umělec ve svém díle. Podle Hostinského zlo slouží dobrému jako disonance harmonii. Zatímco ale dříve jsme toto mohli vědět pouze na základě estetického citu, bez důkazů, nyní nám to dokazuje sama přírodní věda. Zjištění vědy jen potvrzují tradiční, ale pouze intuitivní, názor a též staré představy o „jakési Po období, kdy se živil především jako umělecký kritik a novinář (byl mj. spoluzakladatelem Lumíra), se r. 1877 habilitoval na pražské univerzitě v oboru estetika a hudební věda, r. 1892 byl pak jmenován řádným profesorem. V teoretickém díle vycházel především z kriticky refl ektovaného herbartismu (např. spis Herbarts Aesthetik, 1891), ale též díla Semperova, výrazné byly u něj vlivy empirismu, resp. pozitivismu a přírodních věd a z nich vycházející proudy, jako např. experimentální estetika. Specialistou byl především na hudbu, mj. uvedl a obhajoval R. Wagnera v českém kontextu, byl též příznivcem a obhájcem B. Smetany, psal libreta k operám, zdařile kreslil. 34 Miloš JŮZL, Otakar Hostinský. Praha: Melantrich 1980, s. 174. 35 Otakar HOSTINSKÝ, „Disonance." In: Studie a kritiky. Praha: ČS spisovatel 1974, s. 38–46. (Poprvé publikováno v: Lumír, 1874, s. 638–641.) Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách 328 umělecké hodnotě světa", o kráse jeho ustrojení v nový, „hluboce významný reliéf".36 Tradiční problém teodiceje můžeme tak nyní nahlédnout smysluplně z estetického úhlu pohledu – a za přispění biologie. U Hostinského se zde objevují i celkem standardní představy, že svět se zdokonaluje bojem o život. Stejně jako Durdík ovšem zdůrazňuje, že jakkoliv věda odkrývá v přírodě struggle for life, neznamená to, že je tento boj a krutost přírody něco dobrého, ušlechtilého a lidská kultura by tento přístup měla následovat.37 Na svou dobu v české společnosti to byly značně provokativní a převratné názory – Hostinský vzbudil pohoršení již svou přednáškou na toto téma konanou v centru české inteligence, v pražské Umělecké besedě38 o rok dříve před vydáním tohoto textu. Tehdy s ním polemizovali nejen odpůrci darwinismu seskupení kolem časopisu Osvěta, ale dokonce i sám Durdík. Stojí za to si připomenout, že otázky darwinismu nebyly jen tématem přírodovědecké obce, ale staly se předmětem debat i v kruzích literátů a umělců. Příkladem budiž spisovatelka Eliška Krásnohorská, která při jiné přednášce v Umělecké besedě razila názory, že se nemravnost v umění rozšířila právě z učení Darwina a jeho následovníků. Obdobná nemravnost pak vedla podle ní k francouzskému naturalismu, který byl pro ni nepřijatelný a odporný.39 Ale Hostinský se nedal odradit a publikoval na obdobné téma jako „Disonance" ještě konkrétnější text. Stať „Darwin a drama" (1877)40 představuje asi nejpromyšlenější a nejdůkladnější aplikaci darwinismu na umění, která kdy v Čechách z pera humanitního intelektuála vzešla, zastavme se proto u ní detailněji. V této práci Hostinský vychází ze stanoviska, že přírodní zákony platí i na každé společenstvo lidské – a pokud pro člověka i zvířata platí stejný zákon, musíme za východisko svých úvah o umění vzít biologii, konkrétně evoluční teorii přírodního výběru.41 36 Ibid., s. 45. 37 Ibid., s. 44–45. 38 Přednáška „O látce dramatu" konaná v Umělecké besedě 22. 2. 1873. 39 JŮZL, Otakar Hostinský, s. 204. 40 Otakar HOSTINSKÝ, „Darwin a drama." In: Studie a kritiky. Praha: ČS spisovatel 1974, s. 27–37. (Vyšlo poprvé v: Lumír, 1873.) 41 Ibid., s. 28. Darwin podle něj (což je ale poněkud diskutabilní interpretace Darwinových názorů) ukazuje na dva hlavní činitele veškerého pohybu v přírodě, a tím má být jednak přirozený výběr a jednak boj o život, přičemž se oba prolínají. Přirozený výběr ztotožňuje Hostinský s přežíváním nejsilnějších a nejdokonalejších, boj o život s vítězením lépe organizovaných jedinců i druhů, přičemž v přírodě v podstatě panuje neustálý boj všech proti všem. Karel Stibral 329 Jak to ale aplikovat na umění, konkrétně na dramatické umění? Hostinský vychází z toho, že umělci nezáleží na „celku přírodních úkazů", na nějakých obecných jevech, ale na jednotlivinách – jednotlivých a konkrétních podobách. Proto v umění nejde ani tak o boj člověka proti přírodě, jako o boj jednotlivých lidí, rodin i národů proti sobě.42 Důležitost má ovšem i další přírodní princip odkrytý Darwinem (na který Durdík zapomínal), a tím je pohlavní výběr, který se řídí silou, obratností ale i krásou jedince druhého pohlaví a vede ke zdokonalení potomstva. Boj o život a boj pohlavní jsou dva činitelé, ovládající nejen život v přírodě, ale veškerý lidský život a usilování. Když se tyto principy stanou předmětem umění, musí být ovšem individualizovány, musí být nalézáno něco charakteristického pro jednotlivce i druh. Proto podle Hostinského nestačí popisovat pouze pudy, které má člověk společné se zvířaty. Ale jak praví náš „požadavek estetický", mají být popisovány právě specifi cké, význačné rysy člověka, které jej staví nad ostatní živočichy: „Tam, kde se [...] člověk počíná povznášeti nad němou tvář, ovšem aniž by sám přestal býti živokem těmže zákonům biologickým podrobený, tam počíná také látka básníka dramatického".43 Zde tedy můžeme vidět, že se Hostinský nesnaží jednoduše vnést nějaký přírodní zákon do umění a umění mu podřídit, tj. redukovat umělecké zákonitosti na přírodní. Přírodní zákony či danosti sice musejí být východiskem, ale opravdu pouze východiskem, pro lidmi zušlechtěné jednání, které v podstatě tyto zákony překonává. A tak se pohlavní výběr dle Hostinského v ušlechtilé lidské formě jeví jako láska; boj o život jako snaha o sebezachování a sebeosvědčení, nebo také sobectví, ale bez hanlivého významu. Láska vyrůstá z „neúhledné smyslnosti [...] jako lepá bylina, jejíž korunu zdobí půvabný, vonný květ čisté, nezištné náklonnosti".44 I sobectví se může jevit v podobě nejen nejsprostší lakoty a závisti, ale i nejšlechetnější duševní převahy. Z těchto dvou základních motivů („vyčerpávajících celý obor dramatických látek")45 vyrůstají sympatické a idiopatické motivy dramatického umění. Ty ovšem nemůžou být předkládány divákovi zcela mechanicky, ale lásce i sobectví musí být kladeny překážky, které vychylují tyto základní motivy ze směru. A Hostinský míří opět k východisku naznačeném ve stati 42 Ibid., s. 31. 43 Ibid., s. 32. 44 Ibid., s. 32. 45 Ibid., s. 34. Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách 330 „Disonance": srážení s překážkami je dramatický konfl ikt, který musí být jako každá disonance rozvedeny v ladný souzvuk. Drama na jevišti je vlastně „malá, zakončená, samostatná, arci též idealizovaná epizoda velkolepého boje všech proti všem",46 demonstrovaná na hrdinovi. V ději se střetávají původní síly s překážkami a vedou přes spor k určitému vyvrcholení. Drama tak i jako jednotlivá epizoda z boje o život přináší dle Hostinského to, co pohled v přírodě – tedy pohled na „nenáhlý vývoj a postup od nižšího k vyššímu", tedy zdokonalování.47 A takové zakončení právem máme žádat i od dramatu. To má zobrazovat pokrok k lepšímu, dokonalejšímu, jakkoli tento pokrok může být součástí tragédie, nebo může být provázen i prohrou „dobré" strany. „Červená nit zla", která jako by protkávala celý lidský život, hraje úlohu disonance podle estetických pravidel: „Zlo nejenom dobru slouží, ale přímo je i rodí".48 Zákonitě potom Hostinský končí svoji úvahu shrnutím, že darwinismus nevede, jak říká, do nějakého „estetického pekla", naopak je možné jím zdůvodnit každý důležitý dramatický požadavek, a to nyní dokonce vědecky, jak zdůrazňuje.49 Tím bychom se vlastně dostali i k tomu, co Hostinský považoval též za svůj důležitý námět – vztah pravdy a krásy v umění (zejména „O realismu uměleckém", 1891),50 což ale již přesahuje tematiku naší statě. Je dobré si ale připomenout, jakým způsobem byla v této době diskuse nad uměním či krásou propojená. Darwinismus (kterého se v podobě sociálního darwinismu mnozí právem báli) byl teorií, která podporovala či tvořila v určitém slova smyslu součást teoretického pozadí realismu v umění, resp. naturalismu (který vytlačil předchozí romantismus a neoklasicismus). Struggle for life, boj o život, hlásaný Darwinem, pak logicky tvořil určité zásadní východisko nejen pro chápání evoluce, ale i umění, jak jsme již mohli vidět u Durdíka. Jakkoli byl Darwin Hostinskému blízký, neznamená to, že by jeho názory nepodroboval kritice – jak můžeme vidět v jeho stati „O původu umění" z roku 1891,51 kde se zabývá i Darwinovými, resp. darwinistickými názory na původ umění. Uplatňuje či opakuje v zásadě argumentaci odpůrců Darwinových „estetických" názorů z řad darwinistů samotných, tj. vlast46 Ibid., s. 33. 47 Ibid., s. 35. 48 Ibid., s. 36. 49 Ibid., s. 37. 50 Otakar HOSTINSKÝ, „O realismu uměleckém." In: O umění. Praha: ČS spisovatel 1956, s. 125–189. 51 Otakar HOSTINSKÝ, „O původu umění." In: O umění. Praha: ČS spisovatel 1956, s. 75–108. Karel Stibral 331 ních Darwinových následovníků.52 Na rozdíl od Darwina, který tvrdil, že přítomnost estetického cítění nalezneme již u zvířat, a je odlišné od lidského pouze co do stupně či komplexity, Hostinský viděl mezi člověkem a živočichy výraznou dělící linii. Píše, že i pokud se nějaké komplexní orgány typu ruky či křídla vyvinuly z nějakých předchozích stavů, neznamená to, že bychom tyto předchozí stupně, které nesplňují všechny charakteristiky zmiňovaných orgánů, měli prohlašovat za skutečná ruce a křídla. Stejně tak je tomu v utváření psychických funkcí – přestože mají živočichové přítomné určité rysy pozdějšího estetického postoje, vlastní estetický postoj to ještě není.53 Záliba v jasných barvách či kovovém lesku, určitých hudebních tónech, zmiňované Darwinem u zvířat, nejsou podle Hostinského ve skutečnosti dokladem estetického zalíbení. Jsou pouze ekvivalentem „mlsné chutě", pouze dokladem příjemného pocitu, smyslové libosti.54 I v rámci pohlavního výběru, kde se tyto barvy či zvuky uplatňují, nejsou dokladem estetického zalíbení, ale jsou „jen podružnými znaky pohlavními, jež pudu konají službu docela mechanickou", samička volí jen toho samce, na kterém určité pohlavní znaky více vynikají, „kdo zdá se býti jaksi více samečkem [...] nežli ostatní".55 Obdobně nemůžeme hovořit u živočichů – jako včely, bobři či ptáci – v našem slova smyslu o umění, protože zvířata konají instinktivně, bez individuálního rozlišení. Ale právě individuálnost výkonu je podle Hostinského jedním ze základních rysů lidského umění. Vždyť umělecký výkon je omezen pouze na omezenou část populace a předpokládá jednak zvláštní schopnosti, jednak zvláštní výcvik. Oproti tomu zvířata konají své „umělecké" činnosti všechna a případné rozdíly jsou pouze nahodilé.56 52 K dějinám zkoumání estetických jevů v rámci darwinismu viz zejm.: Helen CRONIN, Th e Ant and the Peacock. Cambridge: Cambridge University Press 1994; též Matt RIDLEY, Červená královna. Praha: Mladá Fronta 1999. 53 HOSTINSKÝ, „O původu umění," s. 77–78. 54 Pouhou libost od libosti estetické ovšem dodnes prakticky žádný biolog neodlišuje. 55 HOSTINSKÝ, „O původu umění," s. 78. 56 Ibid., s. 78–79. Zde by bylo možné s Hostinským z pohledu dnešních znalostí polemizovat. Písně některých druhů pěvců mohou být značně individualizované, stejně jako u nich najdeme určité charakteristické rysy v rámci větších i menších regionálních okruhů. Je pravděpodobné, že někteří ptáci dědí nikoliv vlohy pro určitou píseň (stejně jako lidé pro určitý jazyk), ale pro schopnost zpívat obecně (samozřejmě v určitém „stylu"). Své písně pak teprve dotvářejí jednak v procesu učení se od starších „pěvců", ale též zabudovávají do svých písní různé prvky i v průběhu vlastního individuálního života, např. zaslechnuté zvuky, a to i lidské. Obdobně stavby lemčíků, tzv. loubí, sice vždy vykazují určitou společnou technologii i preference barev, ale roli hraje i individuální složka výběru daných materiálů, jejich uskupení atd. Je možné se domnívat, že ona Hostinským zdůrazňovaná individuálnost je do značné míry závislá na školenosti pozorovatele – stejně jako člověk rozezná individuální rozdíly na ptačí písni či Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách 332 Ani pravidelnost a přesnost některých zvířat nesvědčí o jejich umění. Přestože „náleží k nejpůvabnějším a nejsympatičtějším zjevům v rozsáhlé dílně přírody, na všeliké krásy a divy tak bohaté",79 nelze ji při bližším průzkumu považovat za více než důsledek mechanické nevědomé činnosti. O estetický zájem v pravidelnosti by se mohlo jednat pouze tehdy, když by k němu nevedl mechanismus práce, když by jej jejich původce vytvářel i v jiných než čistě utilitárních případech. K vysvětlení vzniku pravidelných útvarů nám stačí pouze mechanismus a účelnost práce, navíc neuvědomělé. Nějaký smysl pro krásu či vkus57 zde není přítomen, tvrdí rozhodně Hostinský, není potřeba pro vysvětlení vzniku těchto struktur.58 Hostinský ovšem upozorňuje, že k životu zvířat patří i hra či obecně nějaký výraz psychických stavů zvířete, které mohou vést k „patrné pravidelnosti a lahodnosti příslušných úkonů", především k nějaké rytmické pravidelnosti. Ale zde si podle něj též vystačíme s mechanickým vysvětlením.59 I zdánlivě hudební výkon ptáků, zpěv, je pouze rytmickým prostředkem dorozumívání, prostředek výrazu a dá se přirovnat maximálně k lidské mluvě, nikoliv však k hudbě.60 První část eseje Hostinský uzavírá tedy tvrzením, že počátky umění i estetického vnímání je třeba hledat až uvnitř vývoje člověka a že naše záliba ve tvarech i barvách a zvucích zvířat sice je estetická, ale o stejném požitku nemůžeme soudit u jejich „tvůrců" v mimolidské přírodě. loubí lemčíků jen matně, i pozorovatel ze vzdálené kultury řadu výkonů evropského umění hodnotí jako opakování stále stejného vzorce, a naopak. (I řada dnešních vysokoškolských studentů není schopná rozlišit renesanci od baroka, natožpak individuální výkony jednotlivých umělců.) To, jak Hostinský klade důraz na individualitu a školení, by ovšem vybízelo i k námitce jiného rázu: podle této defi nice by tedy do kategorie umění nespadalo vůbec umění primitivních národů, kde přece tvoří výzdobu např. keramiky prakticky všichni členové kmene, nebo jen určitého pohlaví, stejně jako všichni tančí, zpívají atp. a to podle stejného vzoru. Dnes budeme jen těžko souhlasit s tím, že by afričtí domorodci neměli hudbu (protože ji provozují všichni a u všech „je podobná"), přitom ještě pro Darwina i Hostinského, a nejen pro ně, to byly spíše disharmonické a kakofonické zvuky. 57 Podle Hostinského není ani v rámci našeho druhu vkus vrozen. Mohou být pouze vrozené některé podmínky vkusu, dispozice pro chápavost pro umělecké i estetické dojmy, na jejichž základě může být vkus pěstován. Nelze se mu ovšem naučit jako počtům či dějepisu, není to úkol pouze pro rozum a paměť, jde o výchovu k určitému způsobu vnímání a zažívání určitých dojmů a citovou účast v nich. (Otakar HOSTINSKÝ, „O socializaci umění." In: Studie a kritiky. Praha: ČS spisovatel 1974, s. 186). 58 HOSTINSKÝ, „O původu umění," s. 79–80. 59 Ibid., s. 80. 60 Ibid., s. 80–81. Karel Stibral 333 V druhé části své práce se pak Hostinský obrací právě k našim „vnitrodruhovým" předpokladům a možnostem počátků vzniku a vývoje umění a estetického cítění u lidí. Zde Hostinský využil značného záběru svého vzdělání, které zahrnovalo nejen archeologii (viz pozn. 32), ale i zájem o etnografi i a primitivní kultury. Vznik umění i estetického cítění předpokládá dle Hostinského již určitý stupeň vyspělosti fyzické i duševní, jako je vzpřímená chůze,61 ale i jistou organizaci společenského života. Primitivní umění se pak objevuje až v lidském pravěku a za svůj vznik vděčí jak „funkčnímu aspektu" (např. ochraně proti počasí), tak hravosti. Jak píše Hostinský ve smyslu již starších teorií (cituje Schillera i Spencera), ale též v zásadě ve smyslu jiných biologických interpretací vzniku umění, nadbytek sil vyvinujících se zvláště v organismu dobře živeném a nespotřebovaných oněmi pohyby, jež nezbytně vyžaduje zachování života, nemůže zůstat naprosto neúčinný a osvědčuje se tudíž pohyby na pohled docela zbytečnými, protože bezúčelnými, ač jinak s ostatním zaměstnáním člověka, s jeho zvyky a zálibami souvisícími.62 Primárně je napodobována praktická činnost dospělých jedinců (viz třeba bojové a lovecké tance divochů), ale postupně může jít o vybití sil i bez napodobování, např. ne všechny tance jsou mimické. Kromě vlastní hravosti zde pak přichází ke slovu i touha po vyjádření, potřeba sdělovat ostatním své myšlenky, atp. Teprve poté se pozornost obrací i k vlastnímu způsobu sdělení, jeho formě, k estetickým prvkům, které se pak pěstují úmyslně a stávají se základem uměleckých forem.63 Při vzniku slovesných výtvorů se podílí jak paměť, tak i určitá idealizující fantazie. Pravěký člověk dosud není podle něj dost „střízlivým a nepředpojatým", aby skutečnost mohl líčit tak věrně jako moderní realistický umělec.64 Z nedostatku „správného poznání věcí přírodních" totiž lidský rozum dle Hostinského na nejnižším stupni vývoje nalézá pro vše jediný výkladový klíč, který přirovnává vše k vlastní tělesné i duševní povaze, tj. animismus. Vše v živé i neživé přírodě je vykládáno dle obdoby s člověkem, a tak je příroda oživována různými bytostmi, vznikají různé „přírodní báje". V umění výtvarném, které by se vlastně dalo popsat též podobnou charakteristikou, Hostinský zdůrazňuje původ zobrazení 61 Ibid., s. 81. Cituje Herdera z roku 1784: „Přímou chůzí stal se člověk bytostí uměleckou." 62 Ibid., s. 92. 63 Ibid., s. 96. 64 Ibid., s. 100. Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách 334 ve znaku. Původně byla zobrazení pouhou značkou věci, teprve pak se stalo označení obrazem.65 Oproti Durdíkovi vidíme tedy u Hostinského značný posun v mnoha směrech (i když časově spadají práce obou autorů do stejné doby). Hostinský chápe už darwinismus jako světový názor, jako zásadní a nové paradigma, které se pokouší aplikovat i na oblast svého zájmu – umění. Stejně tak věnuje již i pozornost vlastním Darwinovým názorům na vkus či původ umění, naznačeným sice již v hlavním díle, ale formulovaným především v díle Původ člověka (1871), kde tvoří důležitou složku mechanismu pohlavního výběru. Hostinský se také již na rozdíl od Durdíka mnohem více emancipoval od herbartismu a čerpal svoji inspiraci právě z přírodních věd, positivismu a začal se věnovat po jejich vzoru i estetice experimentální.66 A není náhodou, že právě na základě tohoto spojení na jedné straně s dějinami umění, a na druhé straně s přírodními vědami, se v českých zemích estetika postupně emancipovala od fi losofi e, a to i institucionálně (viz pozn. 1). IV. Apendix I když je tento text věnován „akademické" estetice na pražské Karlo-Ferdinandově univerzitě, bylo by dobré zmínit pro přehled ještě další osobnosti, které můžeme více či méně též začlenit mezi estetiky. Vliv Darwina či darwinismu můžeme nalézt totiž mj. v díle estetika a teoretika umění Miroslava Tyrše (1832–1884), profesora dějin výtvarného umění na ČVUT (později působícího i na UK). Tyrš se s Darwinovým učením seznámil již rok po vydání Původu druhů, ale hned na něj přímo nereagoval, v té době ho mnohem více přitáhla fi losofi e Schopenhauerova.67 Teprve později se u něj motivy pojetí tohoto německého fi losofa, též zahrnující vzájemný boj, přesunou na darwinistický struggle for life. A tak zatímco Schopenhauer pohlížel na svět pesimisticky, Tyrš převzal z darwinismu pojetí boje o život jako zdroje zdokonalování, pokroku a vývoje (resp. takto interpretoval tento boj). Takovou darwinistickou vizi můžeme nalézt především v jednom ze základních textů sokolského hnutí nazvaném Náš úkol, směr a cíl (1871).68 65 Ibid., s. 100–104. 66 Viz Otakar HOSTINSKÝ, „O estetice experimentální." In: Studie a kritiky. Praha: ČS spisovatel 1974, s. 171–182. (Hostinský se věnoval ale experimentální estetice i v rámci výuky.) 67 Jaroslava VOLKOVÁ, „Darwinismus u českých herbartovců a u M. Tyrše." Vesmír, 1956, s. 137. 68 Miroslav TYRŠ, Náš úkol, směr a cíl. Praha: Olympia 1971. (Vyšlo původně v prvním čísle časopisu Sokol.) Karel Stibral 335 Tyrš zde rozvádí darwinistické ideje ovšem nikoliv jako inspiraci pro umění a estetiku jako disciplínu fi losofi e, ale spíše jako inspiraci pro tělocvičné a morální ideje svého hnutí. Píše o „boji mezi národy", který nemá být vzájemnou konfrontací, ale vzájemným zlepšováním. Ideálem mu je pak odstranění válek, spolupráce mezi národy a fyzická i mravní kultivace člověka. Z dalších osobností nelze nezmínit moravského fi losofa, literáta a estetika Františka Matouše Klácela (1808–1882). Tento augustiniánský mnich z kláštera ve Starém Brně se zajímal intenzivně i o přírodní vědy69 a brzy se seznámil i s učením Darwinovým70 a Haeckelovým, jehož učení víceméně s darwinismem ztotožňoval.71 O teorii přírodního výběru ale sepsal kratší text až po svém odchodu do amerického exilu. Dochoval se rukopis jeho přednášky o darwinismu,72 ale i publikovaný článek nazvaný krátce Darwin (1877). Zde se zaměřil na teorii přírodního výběru a na dědičnost,73 kterou se zabýval již dříve ve spolupráci s řádovým spolubratrem Mendelem.74 I v tomto článku ale Klácel obdobně jako Durdík pominul víceméně mlčením názory Darwina na vkus či původ umění u zvířat a v podstatě jen shrnul Darwinův boj o život. K problému estetického vnímání zvířat se Klácel nicméně vyjádřil (ale bez výslovné polemiky s Darwinem) ve svém hlavním estetickém díle, které dokončil těsně před odchodem do exilu, ale 69 Stojí za zmínku, že Klácel se zabýval i praktickými pokusy v přírodních vědách, r. 1849 se stal dokonce členem ústředního výboru Moravsko-slezské společnosti pro zvelebení orby, přírodovědy a vlastivědy (k. k. Mähr.-Schles. Gesellschaft zur Beförderung des Ackerbaues, der Naturund Landeskunde). Věnoval se mj. experimentům při křížení brambor a hrachu na zahrádce v klášterním areálu, kterou zdědil po prof. Aureliovi Th alerovi a obnovil již před rokem 1848. Jeho pomocníkem se stal později podstatně slavnější kolega z kláštera Gregor Mendel. Tomu pak zahrádku i předal a právě zde učinil Mendel své objevy zákonů dědičnosti, které publikoval krátce před Klácelovým odjezdem do emigrace do USA. Zatímco Mendel ovšem jako jeden z prvních aplikoval statistické metody na biologii a interpretoval vše v podstatě pozitivisticky, Klácel vycházel při svých interpretacích ze značně jiného, „mystičtějšího" úhlu. Viz Zora DVOŘÁKOVÁ, František Matouš Klácel. Praha: Melantrich 1976. 70 Např. v září 1861 měl na schůzi brněnského přírodovědného spolku referát o části Darwinovy knihy C. Schwippel, učitel přírodopisu na gymnáziu. Od roku 1862 byl v knihovně tohoto spolku i překlad Darwinova díla. (OREL, Mendel a počátky genetiky, s. 101–102; viz též Margaret H. PEASLEE – Vitezslav OREL, „Th e Evolutionary Ideas of F. M. (Ladimir) Klacel, Teacher of Gregor Mendel." Biomed Pap Med Fac Univ Palacky Olomouc, 2007, č. 1, s. 151–156. 71 PEASLEE – OREL, „Th e Evolutionary Ideas of F. M. (Ladimir) Klacel, Teacher of Gregor Mendel," s. 154. 72 Ibid. 73 František Matouš KLÁCEL, „Darwin." In: DVOŘÁKOVÁ, Z., František Matouš Klácel. Praha: Melantrich 1976, s. 258–259. 74 OREL, Mendel a počátky genetiky. s. 50. Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách 336 bohužel jej již nestihl publikovat – v Průklesti ku Ladovědě (1869). Skutečné nazírání krásy je podle něj zvířatům nepřístupné, jakkoli se sami podílejí na řádu a kráse světa. Zvířata mohou podle Klácela projevovat pouze žádost, touhu, nikoli vkus či estetickou libost.75 Darwin ale pak pro estetiky v následujícím, tj. dvacátém, století nebyl již tak důležitým tématem – alespoň ve srovnání s Hostinským a Durdíkem. To neznamená, že by se univerzitní estetika o přírodní vědy nezajímala. Naopak, např. Hostinského žák Otakar Zich, působící v Praze i Brně, studoval též matematiku a fyziku, řada dalších se zabývala experimentální estetikou. Tato experimentální větev estetiky byla ale ovlivněna především experimentální psychologií (Wundt, Fechner), popř. fyziologií kořenící v lékařství (Helmholtz), a nikoliv biologií (např. u Zicha či Sychry) a problém darwinismu jako paradigmatu nebyl tak naléhavý. Větší část české estetiky se zaměřila na jiné problémy spojené s uměním a přírodní vědy nechávala do jisté míry stranou – jak je dobře patrné např. u Jana Mukařovského.76 Zajímavým začleněním Darwina do estetické teorie byla díla dnes již neznámého Karla Zítka (1874–1926) Estetika rostlin (1817)77 a O záhadách a tajemstvích živé hmoty (1921).78 Současně nám toto dílo humanitně i lékařsky vzdělaného středoškolského profesora dokumentuje, jak byl darwinismus chápán jako pouze jeden z principů evoluce, jak bylo zmiňováno výše. Zatímco ve své Estetice rostlin Zítko ještě vychází především z fyziologie vnímání a biologické teorie jako takové neakcentuje, nebo spíše přijímá mechanistický přístup (a v jeho rámci i darwinismus), jeho druhé dílo je již zcela pod vlivem Velenovského a obrací se k vitalismu. V tomto druhém díle chápe vesmír jako formu živé hmoty – plazmy, která se sebestrukturuje a vyvíjí ve stále organizovanější, ale také esteticky hodnotnější formu. Tento vývoj probíhá na základě řady principů, z nichž jeden je i Velenovského princip ornamentalismu, ale i podle lamarckistických či darwinistických zákonitostí. Na rozdíl od Velenovského ovšem Zítko přiznává i význam 75 František Matouš KLÁCEL, Průklesť ku Ladovědě v listech jež psal vzdělané panně F. M. Klácel. Brno: RKP – Moravský zemský archiv, G48, 1869, s. 124–125. 76 Obdobně nalezneme odklon zájmu od estetiky přírody, ke které se vyjadřoval jak Durdík, tak Hostinský, viz Ondřej DADEJÍK, „Místo přírodního estetična v obecné teorii Jana Mukařovského." In: STIBRAL – DADEJÍK – ZUSKA, Česká estetika přírody ve středoevropském kontextu. s. 101–119. 77 Karel, ZÍTKO, Aesthetika přírody. (Část všeobecná.). Klatovy: C. Höschl 1917. 78 Karel, ZÍTKO, „O záhadách a tajemstvích živé hmoty." In: O znameních, předtuchách, instinktech a pudech a O záhadách a tajemstvích živé hmoty. Praha: Sfi nx 1921, s. 33–66. Karel Stibral 337 pro vznik estetických jevů v přírodě Darwinovu přírodnímu i pohlavnímu výběru. Vyzvedá především pohlavní výběr, který vede k výběru jedinců co nejnápadněji zbarvených, nejkrásnějších, nejsilnějších, nejzdatnějších, tedy [...] nejdokonalejších, nejkrásnějších, vštěpovala příroda všemu tvorstvu základ pro budoucí krasocit, kterýžto se stal dědičnou vlastností a podléhal týmž zákonům vývoje a snahy k lepšímu.79 Výslovně ovšem varuje před jednoduchým převáděním adaptace či zdatnosti na krásu a následuje tak samotného Darwina, na rozdíl od jeho následovníků, kteří teze o přítomnosti vkusu u zvířat a důsledků z toho plynoucích na dlouhá léta v podstatě nepřijali. Darwinem se v druhé půli 20. století zabýval okrajově alespoň jeden z hlavních představitelů české estetiky té doby, marxisticky orientovaný Jaroslav Volek (1923–1989). Ten se již věnoval opravdu Darwinovým názorům na fenomény spojené s uměním a estetikou a představil je v jedné kapitole své v Čechách vlivné učebnice či příručky historie estetiky Kapitoly z dějin estetiky (1968, 1985).80 Zde objeviteli teorie přírodního výběru věnoval dokonce stejný prostor jako Platónovi a psal ve spojitosti s ním (možná až nadsazeně) o „ucelené estetické teorii". Volek si všímal na stránkách této knihy i Darwinova významu pro biology, kteří se obraceli k estetickým jevům – zatímco Humboldt či Goethe podle něj estetizují přírodu, Darwin naopak biologizuje estetiku. Na rozdíl od svých předchůdců si Volek byl také plně vědom toho, co Darwin tvrdí o vkusu a kráse v Původu člověka a nenechává se strhnout úvahami na téma přírodního výběru jako Durdík či Hostinský. Provádí krátké shrnutí Darwinových názorů na vkus u zvířat a na možnost umění již na tomto stupni vývoje, shrnuje Darwinovo pojetí krásy jako účelnou nápadnost. Všímá si ale i jeho názorů na krásu přírody neživé, dané pochopitelně jinými příčinami než pohlavním výběrem, především chemicko-fyzikálními vlastnostmi. S Darwinem také v mnoha ohledech polemizuje, je především skeptický k přítomnosti vkusu u zvířat, natožpak k jejich schopnosti vnímat a vytvářet cosi jako umění.81 Obecně kritizuje Darwinův přístup jako příliš redukcionistický, současně je mu blízký jeho nemetafyzický, materialistický přístup (i když tzv. vulgárně materialistický). V každém případě, a jakkoliv se jedná pouze o pár stran, teprve Volek umís79 Ibid., s. 52. 80 Jaroslav VOLEK, Kapitoly z dějin estetiky. Praha: Panton 1985, s. 241–244. 81 Když pak píše Volek sám text o estetice přírody, není zde Darwin inspirací: Jaroslav VOLEK, „O kráse v přírodě." Vesmír, roč. 1957, č. 5, s. 147–206. Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách 338 ťuje Darwina do dějin estetiky jako plnohodnotnou osobnost a bere svým způsobem vážně i Darwinovy názory na estetickou oblast.82 V. Závěr Tento text se pokusil podrobněji analyzovat, jakým způsobem interpretovali darwinismus jedni z prvních jeho propagátorů v českých zemích v 19. století (a také v Rakousku-Uhersku), dva pražští profesoři estetiky, Durdík a Hostinský. U obou osobností se tento text pokusil najít místo darwinismu v rámci jejich světového názoru, v rámci jejich díla a pokusil se charakterizovat jejich způsob interpretace Darwinovy teorie přírodního výběru i jejich vztah k „aplikacím" Darwinova díla do oblasti estetiky a obecné teorie umění. Josef Durdík byl vůbec jeden z prvních propagátorů a „vykladačů" Darwinovy teorie přírodního výběru v Čechách a také se jako jediný Čech s Darwinem osobně setkal. Na rozdíl od tehdejších biologů ale do jisté míry pochopil správně příchod darwinismu jako zásadní zlom, jako příchod nového paradigmatu. Na straně druhé jej chápal až příliš zjednodušeně. Do značné míry svou snahou zredukovat Darwinovo dílo pouze na struggle for life šel v redukcionismu ještě mnohem dále, než Darwin sám zamýšlel,83 stejně tak prakticky přehlížel problémy, které Darwinova teorie ve své době měla a která si za stavu tehdejších znalostí vysloužila do značné míry oprávněnou kritiku. Poněkud přehlížel také její komplexnost a v mnoha ohledech i Darwinovu originalitu i v pohledu na vývoj člověka a lidskou společnost. V poslední otázce se nejednalo se ale ani tak o neznalost dalšího Darwinova díla, jako především o principiální oddělení dosahu zákonitostí zjištěných přírodními vědami na fungování lidské společnosti a kultury. Durdík především výslovně odmítnul platnost Darwinovy hypotézy v oblasti etiky. Můžeme snad říci, že tak i přispěl k poněkud jinému klimatu pojetí darwinismu v českých zemích ve srovnání se sousedním Německem, kde byl z něj vycházející sociální darwinismus mnohem silnější. V souvislosti s chápáním teorie přírodního výběru jako teorie platné pouze v oblasti 82 Srv. doslova pouhý odstavec věnovaný Darwinovi v rozsáhlých dějinách estetiky Gilbertové a Kuhna: Katherine Everett GILBERTOVÁ – Helmut KUHN, Dějiny estetiky. Praha: SNKLU 1954, s. 423. 83 Darwin výslovně varoval před redukcí evolučních změn na změny vzniklé pouze přírodním výběrem. Pohlavní výběr mu stál také do jisté míry proti výběru přírodnímu, věřil mj. i v dědičnost získaných vlastností, resp. na vliv užívání a neužívání orgánů: např. Charles, DARWIN, O vzniku druhů přírodním výběrem. Praha: Nakladatelství ČSAV 1953, s. 93–96, aj. Karel Stibral 339 biologie a nikoliv lidské společnosti a kultury pak bohužel Durdík nevěnoval příliš pozornosti ani možnosti využití Darwinových myšlenek (zejm. ve spojitosti s pohlavním výběrem), resp. vůbec evoluční teorie, v teorii umění a estetice. Jeho žák Otakar Hostinský šel ale ve stejné době ještě dále, a naopak se pokusil aplikovat teorii přírodního výběru na vývoj a strukturu uměleckého díla – propagaci darwinismu jako biologické teorie se naopak prakticky nevěnoval. Boj o život začal chápat i jako základní životní princip a v podstatě přijal a propagoval darwinismus jako teorii zasahující do chápání celého vývoje lidstva a jeho myšlení i kultury. Současně ale i on varoval před jednoduchými aplikacemi darwinismu na etickou oblast, a stejně jako Durdík nesouhlasil s myšlenkami sociálního darwinismu. V poslední dekádě 19. století se okrajově věnoval i polemice s Darwinovým pojetím estetického zážitku a možnosti estetického vnímání zvířat. Typická a společná byla pro oba estetiky také reakce či návaznost především na Darwinovo stěžejní dílo – O vzniku druhů – a nikoli na jeho další práce (Původ člověka, Výraz emocí atd.), ani na další Darwinovy následovníky, které ve svých textech prakticky nezmiňují (což je např. u Haeckela i překvapující). Oba dva se k zájmu o Darwina nedostali přes svůj obor, ale spíš díky svému zájmu o přírodní vědy a z pohnutek fi losofi ckých, resp. pramenících ze zájmu o fi losofi i a dějiny vědy. U Durdíka zde hrál významnou roli především jeho zájem o dějiny vědy, u Hostinského byl darwinismus spíše integrální částí širšího světového názoru postaveného na positivismu (a nikoliv na náboženství či nějakém fi losofi ckém systému). Pokud tedy bylo přijetí darwinismu v Čechách v 19. století velmi opatrné a nebylo provázeno ani výraznými diskusemi v přírodovědných kruzích, tito dva estetikové tvořili výjimku – jak v intenzitě, kterou se Darwinem zabývali, tak v pochopení přelomovosti teorie přírodního výběru. (To na počátku článku citovaný Rádl poněkud opomíjí; a nedoceňuje či nezná dobře hlavně Hostinského.) A jakkoli jejich pojetí Darwinovy evoluční teorie bylo do jisté míry z pohledu biologů zjednodušující, určitě se o příchod darwinismu do českých zemí velmi zasloužili. Durdík a Hostinský: počátky darwinismu v Čechách