Olemisen kontekstuaalisuus Heideggerin j älkimetafysiikassa1 JUSSI BACKMAN 1 Metafysiikan jälkeen 1900-luvun filosofian "analyyttistä" ja "mannermaista" paa- haaraa niiden varhaisvaiheissa ohjannut ajatus metafysiikan lopusta juontaa juurensa Humeen ja Kantiin. Kant sinetöi Hu- men perinteiselle, "dogmaattiselle" metafysiikalle antaman kuolettavan iskun. Metafysiikalle ominaista synteettis- apriorista tietoa, jonka koko mahdollisuuden Humen empiris- tinen hyökkäys kiisti, voi Kantin mukaan olla, mutta vain ko- kemuksellisen, jo tiedettäväksi jäsentyneen todellisuuden ja tämän jäsentymisen rakenteellisista ehdoista, ei jäsentymistä edeltävien "olioiden sinänsä" perimmäisestä luonteesta.2 Tätä voidaan pitää fenomenologis-hermeneuttisen metafysiikkakri- tiikin lähtökohtana. Loogiset positivistit sen sijaan ottivat läh- tökohdakseen, ettei mielekkäitä synteettis-apriorisia lauseita ylipäätään ole.3 Todellisuuden perimmäistä luonnetta tai ra- kennetta koskeva puhe, joka ei käänny empiirisesti todentu1 Kirjoitus perustuu Suomen Filosofisen Yhdistyksen kokouksessa 29.9.2010 pidettyyn esitelmään. Kiitän kaikkia läsnäolijoita keskuste- lusta ja yhdistystä esitelmöintikutsusta; erityiset kiitokset kuuluvat Ilkka Niiniluodolle ja Risto Vilkolle. 2 Kant 1903, 327-371; 1998, A 1-16 / B 1-29. 3 Neurath 1981, 306-307. t is ri imetafysiikas a1 I f i -l l " l " " " ääi iheis t fy i t re s . i t is l " " i . i - is t t l " i i i " äis nteesta.2 f ii t iti t i aks tt r i ä le.3 l is j kses i . li i it l i ts s i it il o ll lle. 190 , 371,- . . 202 Jussi Backman . viksi tai kumoutuviksi lauseiksi tai ole pelkkää käsiteanalyy- siä, ei ole. Hegelillä ja erityisesti Heideggerilla esiintyvät "olemista" ja "ei mitään" koskevat ilmaukset, jotka modernin logiikan keinoilla toteutettava analyysi osoittaa syntaktisesti mahdottomiksi näennäislauseiksi4, ovat vain äärimmäinen esimerkki metafysiikan Kantin jälkeisestä umpikujasta. Tie- teellisyyteen pyrkivä filosofia ryhtyy jäZkimetafyysiseksi5 tun- nustamalla, ettei sillä ole todellisuuden yleisestä metafyysises- tä tai transsendentaalisesta rakenteesta mitään sisällöllistä sanottavaa; se asettautuu todellisuutta empiirisesti tutkivan tieteen palvelukseen kielen loogisena erittelynä ja kritiikkinä. Tässä valossa puhe Heideggerin jälkimetafysiikasta saattaa yllättää. En tarkastele Heideggeria metafyysikkona vaan ni- menomaan "metafysiikan lopun" ajattelijana. Mitä "metafy- siikalla" tällöin tarkoitetaan ja miten tämä suhtautuu loogisten positivistien ymmärrykseen metafysiikasta? Tämän hahmot- taminen on keskeinen osa analyyttisen ja mannermaisen perin- teen välisen historiallisen suhteen ymmärtämistä. Hyvin ylei- sellä tasolla voidaan sanoa, että siinä missä "jälkimetafyysi- syys" merkitsee Wienin piirin kohdalla humelaista luopumista filosofian metafyysisestä hankkeesta, todellisuuden perimmäi- sen (ajateltavan) luonteen selventämisestä pelkän käsitteellis- rationaalisen ajattelun keinoin, Heideggerin kohdalla se mer- kitsee pyrkimystä länsimaisen ajatteluperinteen sisäiseen uu- distumiseen, jota luonnehtii myös jatkuvuus Kantin esiku- van mukaista tarttumista metafysiikan hankkeeseen olennai- sesti uudenlaisista lähtökohdista. 4 Carnap 1931, 229-233; vrt. Hilbert 1931, 493. 5 Ilmaisun "jälkimetafyysinen" toi yleiseen käyttöön Habermas (1988), joka tarkastelee sekä mannermaisia että analyyttisiä filosofian nykyvirtauksia klassisen metafysiikan "lopun" jälkeisinä ajattelun muotoina. Carnap (1931, 219) kuitenkin tähdentää, että antimetafyy- sistä ajattelua on ollut läpi filosofian historian, mutta vasta modernin logiikan kehitys on antanut sille riittävät välineet murtautua ulos marginaalisesta asemastaan. Olemisen kontekstuaalisuus 203 Varhaistuotannossaan, mm. Camapin lainaamassa vuoden 1929 virkaanastujaisluennossa, Heidegger kyllä esittää "meta- fysiikan" länsimaisen filosofian perusmuoto:1-�' joho� kuul_uu kirjaimellisesti ajattelun liike yksittäisten oh01den tai ole�ien "yli" tai "tuolle puolen" (meta) kohti niiden per�staa, pe�iaa- tetta tai mahdollisuusehtoa, sitä, mikä tekee nustä olevia kohti niiden "olevuutta" tai Heideggerin termein olevan ole- mista (Sein des Seienden)6, joka ylittää ja sulkee sisäänsä kaikki eriytyneet ja määräiset olevat eikä siksi voi it�� olla mitä�n eriytynyttä tai määräistä.7 Tällainen ajatuk�en luke o� havait- tavissa jo esisokraatikoilla, Parmenideella Ja Herakleitoksella, jotka (säilyneistä fragmenteista päätel!en) molemmat. omal�� tavallaan hahmottavat todellisuuden Jakamatonta, enytyma- töntä ja määrittymätöntä ykseyttä, joka edeltää .kaikkia v.asta-kohtapareiksi eriytyviä rajautuneita määrityksiä.8 Klassiseen metafysiikkaan kuuluva "ylitys" viittaisi näin tulkittuna sen 6 Selvyyden vuoksi on erotettava kolme tasoa, joilla Heidegger pu- huu "olemisesta": (1) aristoteelisen metafysiikan tarkastelema "oleva sikäli kuin se on olevaa", so. "olevuus" ylipäätään ( Seiendheit), "ole- van oleminen"; (2) tämä olevuus sikäli, kuin se ei ole mitään oleva�, siis äärimmäisestä yleisyydestään johtuen kaikkien määräisten ole�i- en epämääräinen tausta, "ei mikään" (Nichts): ja (3) �eideg?.e:m myöhäisajattelussa esiin nouseva jälkimetafyysmen olemisen �asit�, johon hän usein viittaa arkaaisella kirjoitusas�lla Seyn .. � olevien Janiiden taustakontekstin, siis merkityksien (1) Ja (2), valmen vasta- vuoroinen kontekstualisoitumisen tapahtuma (Ereignis), jossa tilan- nesidonnainen mielekkyys muodostuu. Ks. Backman 2009, 433-440. 7 Heidegger 1996b, 118-122; 2010b, 44-49; vrt. 1998a, 13; 2?10a, 25. Tämä on Heideggerin (1983, 56-87; 1998b, 6-7) sananmukam�1: tul- kinta ilmauksesta meta ta fysika, jota hän ei pidä pelkästään kiYJasto- maisena luettelonimikkeenä (" Fysiikan jälkeen, meta, tulevat tekstit") vaan myös toimivana sisällöllisenä luonnehdintana Aristote��en "ensimmäisestä filosofiasta" riippumatta siitä, mitä Metafys11kan toimittajat alun perin halusivat nimikkeellä ilmaista. 8 Tästä esisokraatikkotulkinnasta ks. Backman 2004a; 2009, 87-98, 177-321. . i i l i li r is t ri i s rn i l i t t l s iksi4 ri i r f i t is i ujast . ll l c'ı'lkimet f is si5 t i l is sis is i ll l tt t l is t s i r i inä. r a t l ttä . fy j t j . i l t it ks fy ikasta i l i is t ist l l i i j its i l sis e l j t l l is i l j t l i r ts i s än j t l t ise ti t i i f i e t ist . l j i i l l rta f i l j t l i . ti f i j t l l , i tt lis . otannoss rn i a as irkaa a jaisluennoss l i - " l na, n u j lis j t l i lioi v l usta r lis us t i ii ri i i )6 ttä i r i i se ä ri istä.7 l t s ii n is i okr ti l r j s l il l la j ri äri ri tyksiä.8 l f i it tt t l l is : f i l i l i ä i it l i , i a i r is e v i ; H g rin is l s ii in kä e i itta l rj t s u j , i j ä in t l is l i . . . . 0 inen ks fysik rj ikke P , , ti i ll is t ist tele äis l i i etafysiı' t l i ist . i okr ati i a k . 204 Jussi Backman , tarkastelutavan äärimmäiseen yleisyyteen: metafyysinen ajat- telu ylittää olioiden rajautuneet luokitukset ja etsii yhteisiä nimittäjiä olevalle ylipäätään, rajaamatta ulkopuolelleen mi- tään, mikä on.9 Heidegger tähdentää kuitenkin, että metafy- siikka törmää jo lähtöhetkillään Hegelin huomioon, ettei ole- vuutta sellaisenaan ajateltaessa ajatella mitään määrättyä asiaa, vaan "puhdas oleminen ja puhdas ei-mitään ovat yksi ja sa- ma" .10 "Oleminen" on sinällään täysin epämääräinen käsite, josta ei saa otetta. Aristoteelinen metafysiikka tyytyy totea- maan, ettei "oleminen ylipäätään" ole määriteltävissä, ja tur- vautuu lopulta yhteen määrättyyn, ideaaliseen olemisen muo- toon (tähän "ontoteologiseen" ajattelun liikkeeseen palaan tuonnempana). Yksittäisten olevien "ylitys" kohti olemista ylipäätään jää tällöin ikään kuin kesken, tyhjän yleisyyden tasolle, sillä olemista ei edetä ajattelemaan juuri "ei minään", yksittäisistä olioista olennaisesti eroavana taustana. Klassinen metafysiikka toisin sanoen tiedostaa "ontologisen eron" eli olemisen erottautumisen kaikesta siitä, mikä on, mutta ei ajat- tele tätä eroa pidemmälle. 11 Kuten Heidegger myöhemmin toteaa, tämän eron ajattelu, olemisen ajattelu "jonkin" mahdol- listavana "ei minään", olisi itse asiassa luonteeltaan "meta- metafyysistä" toisin sanoen: jälkimetafyysistä suhteessa metafysiikan perinteeseen.12 Juuri tähän meta-metafyysiseen pyrkimykseen kytkeytyy Carnapin huomion kiinnittänyt puhe "ei mistään", jonka Heidegger auliisti myöntää kamppailuksi kielen rajoja vastaan, olioiden ei-oliomaisen taustan väistämät- tä harhaanjohtavaksi substantivoinniksi, jota hän yrittää kier- tää tautologisia verbimuotoja käyttämällä (das Nichts selbst nichtet, "ei-mikään ei-mikyöi / epää").13 Tästä wittgensteini9 Heidegger 1983, 56-87. 10 Hegel 1978, 44; Heidegger 1989, 246, 483; 1997a, 282-283, 293-294, 376. 11 2002, 55-65; 2003a, 364-365. 12 1996b, 367; 1997a, 375-377, 386; 2010b, 10. 13 1996b, 107-108;1998a, 18;2010a,30-31;2010b,32-34;vrt. Backlllan 2004b. Olemisen kontekstuaalisuus 205 laisesta näkökulmasta katsottuna tuhoon tuomitusta14 yri- tyksestä tuoda kielen avulla ilmi jotain, mikä ei ole mikään määrätty asia, seuraavat Heideggerin filosofisen kielenkäytön tunnusomaiset piirteet: metaforisuus, kokeellisuus, käsitteis- tön elävyys ja keskeneräisyys ja viimeistellyn systematiikan puute. Sen ymmärtämiseksi, missä mielessä heideggerilainen ole- misaj attelu on "jälkimetafyysistä", on katsottava tarkemmin tapaa, jolla Heidegger ymmärtää Aristoteleen Metafysiikan koko Platonista Nietzscheen ulottuvan metafyysisen perinteen eräänlaisena rakenteellisena perusmallina, josta hän käyttää nimeä ontoteologia. Heideggerin myöhäisajattelun ytimestä löytyvä näkemys olemisen joka Heideggerin fenomenologi- sesta lähtökohdasta samastuu todellisuuden avautumiseen kokemuksellisesti mielekkäänä viimekätisestä kontekstuaali- suudesta on ymmärrettävissä juuri yrityksenä irtautua ontoteo- logisesta mallista. Positiivisesti tarkasteltuna oleminen, joka ei ole mitään olevaa, ei jää pelkästään negatiivisesti luonnehdi- tuksi "ei miksikään", vaan se osoittautuu olevan taustakon- tekstiksi, mielekkyysyhteydeksi, josta irrallaan mikään ei voi ilmetä olevana. Vielä laajemmassa mielessä oleminen on tä- män kontekstin ja sen taustoittaman olevan välistä dynaamista vuorovaikutusta, mielekkyyden kontekstualisoitumista sellaise- naan. Pyrin osoittamaan, että tämä heideggerilainen vahva kontekstualismi on luonteeltaan sekä "tietoteoreettista", so. tietoisen kokemisen ja ajattelun mahdollistavia rakenteita kos- kevaa, että "ontologista", so. todellisuuden omaa rakentumista koskevaa, eivätkä nämä puolet ole Heideggerilla erotettavissa 14 Vuonna 1929 käydyssä keskustelussa Wittgenstein itse kuvailee Heideggerin ja Kierkegaardin ajattelua kielen rajojen "eettisenä" ulunaalllisena, joka tapahtuu tietoisena olllasta väiställlättöll1.ästä Illielettölllyydestään (Waislllann 1967, 68). Ks. Illyös Ayerin (1973, 212-213) kuvaus siitä, Illiksi Carnapin analyysi ei lannista Heidegge- ria. i l l r is te : fy ittä t s t i t ipä t l le - .9 t i t l li ll t l a i - ".10 i i m är i . ist t f i i ä t iss r t i t te l is j t l ikkees an . it i ä l j i t i t r . f i l is l i i i e mälle.11 t j t l j t - - : i te f i inte se n.12 qri sis i ykse yy r i t l i i t nti i tt j i l t , i i epä ").13 Wi t i 9fkfideg 198 56-87. l"Hegeı1978,4 ;Heideg er1989,246,483;19 7a,282-283,293-29 , ll2002,55-65;20 3a,364-36 l2 1), 67; 7a, - , 1 . 131996b,1o7-108; 998a, 8; 0a, - ; , vrt'Backnmmı l a itusta14 - s t ri l i s irte : i l yy i l t tii te. t is is i le ri j i et , t ist tel e fy i ietzs yy t is l t ri t l i e r l t is i i e ätise t lirettä iss ityks is ist . it is l ti is nn - , it an t l a i le t tust st li it l - . i i ri l t tiet t j t l l i ri is 1 s s tt le r r j t l hr mis is m m m m m de m . m i m r l ı 206 Jussi Backman toisistaan.15 Viime kädessä Heideggerin ajattelun keskiössä on �jattelun ja todellisuuden välinen rakenneyhteys, korrelaatio, ja siten ajattelumalli, jonka Quentin Meillassoux nimeää korre- lationismiksi: kanta, jonka mukaan "voimme tavoittaa vain ajat- telun [tai: tietoisuuden, elämän, kielen] ja olemisen välisen korrelaation, emme koskaan toista erillään toisesta" . 16 Meillas- soux'n mukaan korrelationismi on filosofiaa Kantin "koperni- kaanisesta kumouksesta" alkaen hallinnut malli, jonka pisim- mälle vietyä muotoa Heideggerin myöhäisajattelu edustaa.17 2. Olemisen yleisyydestä ainutkertaisuuteen: Aristoteles Heidegger Aristoteleen Metafysiikka on kokoelma kirjoituksia siitä, mitä Ar�stoteles itse kutsuu "ensimmäiseksi filosofiaksi" (prote filo- sofia). Ne edustavat todellisuuden kaikkein perustavimpiin periaatteisiin kohdistuvaa tutkimusta, joka ei enää lainaa läh- tökohtiaan miltään toiselta, perustavammalta tutkimukselta. Kohdealueensa puolesta Aristoteles luonnehtii tätä tutkimusta "tieteeksi (episteme), joka tarkastelee olevaa sikäli kuin se on (olevaa) (to on he on)" 18, siis ilman minkäänlaista rajausta tai täsmennystä. Tällaisen tutkimuksen ilmeisenä ongelmana on sen kohdealueen äärimmäinen yleisyys: tieteen alaa ei määritä mikään muu kuin se, mikä on yhteistä kaikelle sille, minkä ylipäätään voidaan jossain mielessä ajatella " olevan" jotakin olevan olevuus ylipäätään. Tutkimuksen ulkopuolelle ei siis 15 Habermas (1988, 58-59, 153-155, 179) pitää kontekstualismia jäl- kimodernin ajattelun tunnusmerkkinä; Harman (2002, 174) näkee kontekstualismin aikamme ajattelua dominoivana filosofisena mis- �Jona. Heideggerin kontekstualismista ks. myös Slife 1995. Meillassoux 2006, 18. 17 Mt., 22-23, 56-58. 18 Aristoteles, Metafysiikka IV, 1, 1003a21-32. Olemisen kontekstuaalisuus 207 jää mitään ( olevaa), mistä kohdealue voitaisiin erottaa tai eri- tellä. Tällä on kaksi keskeistä seurausta19 : 1. Ensinnäkään tämä olevuus ei Aristoteleen määri- telmäopin puitteissa ole määriteltävissä, sillä laji- tyypillisen olemuksen määritelmä (horismos) esimerkiksi: "ihminen = järjellinen elävä olento" edellyttää aina jonkin suvun (genos) eli yläkäsitteen ( esimerkiksi "elävä olento"), jonka alaisuuteen määriteltävä laji eli alakäsite (eidos) kuuluu, ja erot- tavan tekijän (diafora; esimerkiksi "järjellisyys"), joka ei-tautologisella tavalla erottaa sen muista saman yläkäsitteen alalajeista ( esimerkiksi "hevo- sesta"). 20 Koska olevuus käsittää kaiken, se ei voi kuulua minkään vielä laajemman yläkäsitteen alai- suuteen, eikä sitä näin ollen voi yllämainitulla ta- valla määritellä. 2. Olevuus ei myöskään ole ajateltavissa kaikkien yläkäsitteiden yläkäsitteeksi, sukujen suvuksi yh- tä kaiken käsittävää sukua ei ylipäätään voi olla.21 Sukukäsitteen tulee sisältää määriteltävissä olevia alalajeja, ja nämä tulee voida eritellä käyttäen mää- reitä, joiden merkitys ei ole suoraan riippuvainen sukukäsitteestä tai alalajeista. Esimerkiksi "järjelli- nen elävä olento" on informatiivinen määritelmä ihmiselle vain, mikäli "järjellisyyden" määritelmä on riippumaton "elävän olennon" ja "ihmisen" kä- sitteistä muuten vaarana on kehämäinen määri- telmä muotoa "ihminen = elävä / inhimillinen elä- vä olento" .22 Tästä syystä myöskään olevuuden yleisimmät muodot eivät ole määriteltävissä, sillä 19 Vrt. Heidegger 2000b, 22-24; 2001, 3-4. 20 Metafysiikka VII, 12, 1037b29-1038a35. 21 III, 3, 998b22-27; VIII, 6, 1045b6; Toinen analytiikka II, 7, 92b13-14. 22 Topiikka VI, 6, 144a28-bll. isista n.15 j t l s aj t l l nn t i j tt l l la - " i t l iz l i l isesta".16 l - ' l i " s " l nn l , r l sta .17 _ e i t is te :ı t l ist tel e fy ik j t i ristotele " i l i" Qflró ê filofi l t vi i i i i ust i i t i uks lt . e l ist tele nn ti i s "tiet i ê é i l é 011)"18 i . i ks is ri i i ä i i le l " l " ipäät . ks i 1 t i j tt l i ; t li i i j t l is aóiona. ri li i t l lla11 ., . ristoteıe fy i v, ä . t i - . stalg: i ist tel itteis t iss i llis i r : i i = l l t un l t i r i " " , l i , ny i r "j i " , i i t i r i " - ").20 t l i i i l . l is t - ä i ä t lla.21 t l t is j l t ai tte i r "j l l i i , "j i " i " än " "i is " i - i i = l inhi il ine to".22 i t iss , i 11 vrt. 24,- .11 fy ik v11 . , , b6 l i ,11 ä v1 6, ä 11 208 Jussi Backman niitä ei voida erotella käyttäen määreitä, joiden määritelmä ei pitäisi sisällään " olevaa". Esimerkik- si yritykset määritellä "aktuaalisesti oleva" ja "po- tentiaalisesti oleva" johtavat tautologioihin: koska ne yhdessä kattavat kaiken olevan, niiden alat voi- daan rajata vain sanomalla, että potentiaalinen oleva on ei-aktuaalista olevaa ja aktuaalinen ei- poten tiaalista. 23 "Oleva" (to on) ilman lisämääreitä on näin ollen skolastiikan termiä käyttäen "transsendentaalinen" (transcendens) ilmaus, joka transsendoi eli ylittää ja sulkee sisäänsä ylimmätkin ylä- käsitteet ja eikä siksi itse ole käsitteellisesti rajattavissa.24 Aris- toteleen kuuluisaa muotoilua käyttäen "oleva jäsentyy monin tavoin" (to on legetai pollakhös), eivätkä nämä tavat palaudu mihinkään yhdistävään perusmerkitykseen.25 Silti Metafysiikan ydinväitteenä ja mahdollisuusehtona on, ettei kyseessä ole puhdas homonymia, silkka moniselitteisyys, jossa samaa sa- naa käytettäisiin täysin erillisissä merkityksissä. Eihän voi olla tutkimusta, jonka kohteena olisi "kuusi" sekä puulajina että lukuna. Vaikka olla-verbin eri käyttöyhteyksillä ei ole yhtä yhdistävää perusmerkitystä, ne suhteutuvat kuitenkin viime kädessä johonkin ykseyteen ja yhteen olemisen tapaan (pros hen kai mian tina fysin)26, yhteen lähtökohtaan (pros mian arkhen )27. Tätä ajatuskulkua valottaa Aristoteleen käyttämä analogia "olevuuden" ja "terveyden" välillä. Ilmausta "terve /terveellinen" (hygieinon) käytetään monissa merkityksissä, jotka eivät palaudu yhteen yhdistävään merkitykseen: ihmi23 Metafysiikka IX, 6, 1048a30-b9. 24 Tuomas Akvinolainen (1949, q21 a3; 1963, q30 a3; q39 a3; q93 a3) käyttää olevasta (ens), ykseydestä (unum) ja hyvyydestä (bonum) yhteisnimitystä nomina transcendentia. Muoto transcendentalia esiintyy vasta 1600-luvulla. 25 Metafysiikka IV, 2, 1003a33. 26 1003a33-34. 27 1003b6. Olemisen kontekstuaalisuus 209 nen tai eläin voi olla terve, mutta myös kasvojen väri tai elä- mäntapa voi olla terve, eikä näillä ole yhtä yhteistä nimittäjää. Kaikki sanan "terve" käyttöyhteydet kuitenkin viittaavat vii- me kädessä terveyteen elävän kehon ideaalisena til�na: terve ihonväri on merkki tästä ensisijaisesta terveydestä Ja terveet elämäntavat edesauttavat näin ymmärretyn terveyden synty- mistä.28 "Olevan" kohdalla vastaava perusmuoto on iisia, "substanssi", jolla Aristoteles tarkoittaa laajassa. mielessä. yksi:-täisen, erillisen, määräisen ja omavaraisen ohon olemista Ja joka suomentuu ehkä luontevimmin "oli?mais�mde�si" 2 . 9 : "Vieläpä on niin, että jo muinoin ja nykyään Ja alati tutkittu Ja aina umpikujaan vievä kysymys: 'Mitä oleva �to on] on?'_ o� nimenomaan kysymys: 'Mitä oliomaisuus [iisza� on?"�0 Usza toimii olevuuden kriteerinä ja viitepisteinä sen en merkitysyh- teyksissä, joita kaikkia luonnehtii erottel� ���m�ä�. perus��-van tai vajaamman ja perustavamman tai taysimaa�aisemma� olemistavan välillä. Esimerkiksi potentiaalisuuden Ja aktuaah- suuden välinen käsitteellinen suhde on kaksisuuntainen mutta hierarkkinen: potentiaalisuus on aktuaalisuuden puuttumista, mutta aktuaalisuus on tämän puutteen puuttumista, täysimää- räisyyttä. Tällä akselilla iisiaa edustaa aktua�lisuu�, sillä v�l- mis talo on "oliomaisempi", enemmän ja todellzsemmzn talo-oho, kuin vasta rakenteilla oleva.31 Kategorioiden kannalta katsoen ensisijainen iisia taas on yksittäi1:en: kon�eet�fn�n �Ii� (��im.Sokrates), joka predikoidaan vam it�estaan ( �a°:a tass�. onSokrates"), kun taas muille kategorimlle on ommaista, .etta n.epredikoidaan jostakin substanssista ("Sokrates on kreikkalai- nen").32 28 1003a34-b4. 29 1003b6-19; VII, 1, 1028a10-b2. 30 1028b2-4. 31 IX, 8, 1049b4-1051a3.32 Kategoriat 5, 2all-19; Metafysiikka V, 8, 1017b23-26; VII, 2, 1028b813, 16-21. i l l . i r i t s is - : es i l it tia lista.23 ti tra s li m sc s l itt i i i l j ttavis a.24 i l is l t i tui u i ist s erkitykse n.25 il e ufy u äit e is s s i , i t i s i i i lisis ityksiss . i i ust , t a. i i ist t st , u i u u u fysin)26 u u ê )27 j t t ist t l l llä. t terve i i is tyksiss i is itykse : emfy ik i l u u u u ntul u ii -l l . e fy ikk 27 l i i i it äjä . i t itta l la r j l u u istä.28 u u i ist tele tt le tlis li j lio aisuudeksi"29: iel , j l j j s: l t [ n s: t u iu] ?"30 iu t ite is ri sis ti u vähe m n taä äärä än llä. i r l j lii ll ine : l t ist tt ist , t . li u uu a i s, i a i i , lli i li i leva.31 ri 1›:atso i i u u t in , kr ti e ol o esi . in s ää "Tämä ä ä l rioi in ist ä t - ").32 8 - v11 . 1 -105 . r 11 e fy ik v, v11 iozs s . 210 Jussi Backman Metafysiikan ydinkirjat VII-IX tuovat kuitenkin esiin konk- reettisten yksittäisolioiden oliomaisuuteen liittyvän ongelmal- lisen kahtalaisuuden. Toisaalta ajallis-paikallisen yksittäisolion oliomaisuus perustuu sen muotoon (eidos), joka tekee oliosta sen, mikä se on, siis jonkin nimenomaisen oliolajin edustajan.33 Toisaalta muoto ei yksinään toteuta konkreettista oliota, vaan edellyttää materiaalisuuden, aineellisuuden, joka yksilöi olion ja sijoittaa sen määrättyyn aikaan ja paikkaan.34 Tämän kaksi- jakoisuuden vuoksi materiaalisten olioiden oliomaisuus ei kelpaa olevuuden viimekätiseksi viitepisteeksi, olevuuden puhtaimmaksi ilmentymäksi; iisian itsensä piirissä vallitsee sisäinen hierarkia.35 Kaikkein täydellisimmäksi ja samalla vält- tämättömimmäksi olioksi osoitetaan lopulta ideaalinen olio, joka on täydellisen yksinkertainen ja jakamaton, täysin aktuaa- linen ja täysin identtinen oman olemuksensa kanssa. Tämä on Metafysiikan XII kirjassa jäsennetty metafysiikan Jumala (theos), koko todellisuuden viimekätinen "päämääräsyy", liikkumaton liikuttaja, jonka ontologista täydellisyyttä kohti muut, materi- aaliset, muuttuvat ja kontingentit olevat luonnostaan pyrki- vät.36 Oikein ymmärrettynä antologia, tiede olevasta olevana, toteutuu teologiana, joka on itse asiassa tiedettä määrätynlai- sesta olevasta, mutta sellaisesta, joka toimii kaikkia muita olio- ta ja kaikkia olemisen esiintymiä ylipäätään yhdistävänä ide- aalisena viitepisteenä, olevuuden täydellistymänä.37 Tätä aristoteelista etenemistapaa Heidegger kutsuu ontoteo- logiaksi. 38 Saman rakenteen hän löytää jo Platonin Valtion pyr33 VII, 3, 1029a7-30; 17, 1041b5-9. 34 VIII, 1, 1042a24-31. 35 XII, 1, 1069a18-b2; 6, 1071b2-7. 36 XII, 7, 1072a19-b30; 8, 1074a33-37; 9, 1074b17-1075a5. 37 VI, 1, 1026a23-32. 38 Heidegger 1996b, 378-379; 1998d, 311-313; 2002, 31-67; 2010b, 2223. Termi "ontoteologia" on lainattu Kantilta (1998, A 632 / B 660), joka viittaa sillä (hylkäämäänsä) "ontologiseen jumalatodistukseen," joka johtaa Jumalan välttämättömän olemassaolon täydellisen olen- non käsitteestä. Olemisen kontekstuaalisuus 211 kimyksestä osoittaa Hyvän idea ideoiden ideaksi: ide�alisu�- den ylipäätään ideaksi, johon kaikki ideat käsitte1d�n 1deaah� sina merkityksinä viittaavat.39 Eikä tämä metafyysmen malh rajoitu Platoniin ja Aristoteleeseen Heideggeri1:1 suu�essa filosofianhistoriallisessa kertomuksessa ontoteolog1sen aJatte- lun määräävä rooli säilyy läpi koko jälkiaristoteelisen filosofi- sen perinteen aina Hegeliin ja Nietzscheen saakka.40 Se, että "Jumalan kuolemaa" julistanut Nietzsche sijoitetaan ontoteo- logian piiriin, osoittaa, ettei termi Heideggerin käyttä.mä1:1ätarkoita vain niitä ajattelutapoja, joissa metafyysisellä tai. kns-tillisellä Jumalalla on keskeinen asema, vaan ylipäätään filo�o- fian perinteistä taipumusta etsiä todelli.suudel�e absolu�ttzsta viitepistettä, yhtä määrättyä olevaa tai olem1stap�a, JOh�n kaikki oleva suhteutetaan. Descartesista alkaen anstoteehs- skolastinen Jumala luovuttaa vähitellen asemansa metafyysi- senä Arkhimedeen pisteenä subjektille tai subjektiivisuudelle ajattelevan minän epäilyksettömän v.ar�a.n its�tietoisu�denmielessä.41 Transsendentaalisessa subJektifilosofiassa univer- saaliksi viitepisteeksi nouseekin lopulta Kantin "transsenden- taalisen apperseption ykseys" eli mielteen "m��. ajatt.elen:'potentiaalinen kytkeytyminen kaikkiin mahdolhsnn mielte�- siin.42 Ontoteologinen hierarkia ei näi� ollen . katoa ':k�per1:1-kaanisen kumouksen" myötä vaan pämvastom totahs01tuu Ja saavuttaa huipentumansa Hegelin absoluuttisen idealismin systeemissä, erityisesti Logiikan tieteen lopussa: jossa a�sol:1:1:�-tinen idea absoluuttisen universaali määre, Johon ka1kk1 aa- relliset määreet sisältyvät samastetaan olemiseen ylipäätään sen dialektisesti kehittyneimmässä muodossa.43 39 Heidegger 1996b, 235-236; vrt. Platon, Valtio VI, 508d4-509c2. 40 Heidegger 1998d, 314; 2002, 31-67; 2003a, 192-203. 41 1989, 212-213; 1996b, 429-430; 1998d, 112-171, 391-397, 410-413; 2000a, 22, 35-36, 42-47; 2000c, 69-72, 82-83; 2003a, 87, 98-100, 106111, 238. 42 Kant 1998, A 106-108 / B 131-135; vrt. Heidegger 1996b, 458-463; 1997b, 177-182,201-209;1998b, 78-84;1998d,419-420. 43 Hegel 1981, 236; Heidegger 1997a, 383-384; 2008, 46. e fy j ii t t tt l - . j ll i i i i stajan.33 l l t i ll i r tt ikka n.34 i e is ite iste ü iriss litse i i rarkia.35 i l l t i li i s s . e fy rjas t f i I i " " i i t aj l l t ät.36 o i t l ii i ä is l ite istee ellistymänä.37 iaksi.38 l t l 44 v11, 6 44 v I, 644 x , 6 -6 16236 -47 v , 6 38 r " i " itta i ä ää s " t l is is s " I l i te kse i , a l ui ä i i i e i lii iit a vat.39 in lli l t i ristotelees rin re l i ist rial isess ukses i j il i ristote i l t li ietzs ka.40 " " i i tzs i i , t n t j is ri lis I i ä l s l l oluut i ite ist t i a jo o i t t . ri li tt i e e j kti j ktii t i m e u ieles ä.41 t lises j ilos fias li ite iste i "tra s t " l t " inä t l " i i lli ii iin.42 n " o ni " in in li oi j v a s l l i l is is ss , b luut- l l j i i ääi i lt i i ä i t nei äs odos a.43 44 236,- . ı v ti v1 508 4-50964 6 4,644 213,430,6 413,6 47,6 83,6 42 135,- . 463,6 84,4 212 Jussi Backman Aristoteleen metafysiikka piti määrittymättömän "olevuu- den ylipäätään" ja korkeimman olevan erillään, mutta Hegel päätyy samastamaan ne absoluuttisen idean muodossa ja saat- taa* näin Heideggerin mukaan ontoteologisen perinteen hui- pentumaan ja päätökseen: Hegelin systeemi ei enää jätä käsit- teellistä tilaa rationaalis-spekulatiivisen metafysiikan kehityk- selle. Heideggerin luennassa Nietzsche ottaa viimeisen aske- leen ontoteologian piirissä korvatessaan teoreettis-tiedollisen subjektiivisuuden käsityksellä tahtovasta viime kädessä itse- ään tahtona tahtovasta subjektiivisuudesta tahtona valtaan.44 Itsensä koko todellisuuden mielekkyyden kokoavana viitepis- teenä tietävästä subjektiivisuudesta on tullut itseään todelli- suuden mielekkyyden tuottajana tahtova subjekti, joka konst- ruoi merkityksiä itseään varten. Nietzschen "jälkimoderni" ajatus totuuksien keinotekoisuudesta ja välineellisyydestä osoittautuukin Heideggerin tulkinnassa modernille ajalle tun- nusomaisen subjektimetafysiikan huipentumaksi. Heideggerin hahmottelussa tästä ontoteologisen metafy- siikan "valmistumisesta" ei kuitenkaan seuraa, että metafy- siikan projektin olisi yksinkertaisesti lakkautettava itsensä. Filosofialle jää myös toinen mahdollisuus: lähestyä metafy- siikan lähtökohtaista aihetta, olevan olevuutta tai olemista ylipäätään, olennaisesti uudenlaiselta pohjalta, jota Heidegger kutsuu myöhäisajattelussaan länsimaisen filosofian "toiseksi aluksi" (der andere Anfang). Ilmaus korostaa, ettei kyse ole edeltävän perinteen hylkäämisestä vaan alusta, joka olisi toi- nen suhteessa metafyysisen perinteen ensimmäiseen alkuun an- tiikin Kreikassa ja tämän lähtökohdan myöhempään kehityk- seen.45 Juuri tästä historiallisen vuoropuhelun tarpeellisuudes- ta seuraa historiallisten pohdintojen ja klassikkotekstien kes- keinen rooli Heideggerin oman systemaattisen position jäsen- tymisessä. 44 1998c, 1-4, 415-432, 585-594; 1998d, 1-22, 177-229, 231-361; 2000c, 72,76-86, 109-119;2003a,209-267. 451989,4-6, 55, 57-60, 167-224;1992, 124-125, 184-190 Olemisen kontekstuaalisuus 213 On huomattava, että näennäistä mahtipontisuudestaan huolimatta Heideggerin "toinen alku" tavallaan vain jatkaa uuden ajan filosofiaan kuuluvaa "toisten alkujen" sarjaa, joka alkaa Descartesin Metodin esityksestä ja johtaa Kantin "koper- nikaaniseen kumoukseen", eikä välttämättä esitäkään olevan- sa mitään sen dramaattisempaa. Kyseessä on kussakin tapauk- sessa edeltävän filosofian kritiikki, joka pyrkii osoittamaan perinteen näköpiirin rajat. Silti siirtymä toise�n .alku�� on m�-tä ilmeisimmin ajateltava äärimmäisen momsy1seks1 Ja mom- muotoiseksi prosessiksi. Heidegger ei missään vaiheessa tyhjentävästi systematisoi tai ohjelmall�s�a tät� ���r�rm�ä, :�� ainoastaan luonnostelee sen mahdolhs1a yks1ttaisia pnrte1ta Ja pääkohtia ja sitä, miten ne eroavat edeltävästä perinteestä. 3. Oleminen ainutkertaistumisena: Heideggerin "viimeinen sana" Pääväitteeni mukaan Heideggerin hahmottaman jälkimetafyy- sisen siirtymän ehkä keskeisin piirre liittyy aristoteeliseen ymmärrykseen olevan olevuudesta ylipäätään transse�de�taa� lisena yleisyytenä. Siinä missä "oleminen" on per�nte1ses!1 kaikkein* yleisin ja siksi määrittymättömi� käsit�, h�1degger�- laiselle jälkimetafysiikalle olemine� on �ämvast.o� az�utk:rtaz- suutta tai paremminkin ainutkertazstumzsta aJalhs-tilalhseen tilanteeseen sijoittuvaa ja paikantuvaa mielekkyyden ilmen- tymistä, joka ei milloinkaan kahdessa eri tilanteessa �apah�u täysin yhdenmukaisesti. Tätä ainutkertaisuutta .hav��olhs-taa se, ettei kahta historiallista tapahtumaa ole m1elekasta kut- sua "samaksi" tapahtumaksi, ei edes saman "lajin" tai "tyy- pin" edustajaksi. On vaikea nähdä, missä mielessä .v.aikkapaRanskan vallankumous ja Venäjän vallankumous v01s1vat olla "vallankumouksen" yleiskäsitteen yksittäisiä ilmentymiä; pi- kemminkin ne ovat kaksi ainutkertaista mutta toisiinsa kyt- keytyvää vaihetta uuden �jan va�lankum�uks�lli�essa perin- teessä. Mikäli kaikkea olemista, kaikkea m1elekasta kokemuk- sellisuutta, ajatellaan pohjimmiltaan tällä tav?in h!storialli�e�ti sijoittuneena tapahtumisena, ei kahta aikaan Ja paikkaan SIJOiti ist t l f i ri i ä l t t l i os av r t s : l i l l k l ti is f i i l . r a ietzs i eis iriss ates tti ti i j ktii i i - ti is e ltaan.44 l yy it i a' a' tâ ti is e l t j t . i t j e is e itt t r l innas j ti f i . r t l s i l ist ise i t i t i . i is s: i ipä t t is s l fi t is l i r f . l t l ä is te t i ise l as i - .45 qri is l is j i l ri i isess . 6 - 8 861 861,6 - 6 . 5 - - - tis des r t i l l a t i l rj r i etodz' i is s , i V l i tis a . s i l l i, i t ii . il i e l un il r ni i i j nii . i i ee t t l i t ä sii ty ä vaan st l li i i täi ä ii t itä j i tee . i t ist ise : ri " ii ei i r i i i r i ryks e i ä n n te . i is i t i ti i i ' l i ri n te ei il n p in in in e ii tk taistumı' j lli llis la tee i yy ist , l i e lantees t d nm kais . i ainn li is i ä ä i , - . is i le oi i la s t iä; i i t i i s a ll ouksel ises - . i ä ä ll t l t o i lis s i t ne is j sijo 214 Jussi Backman tunutta mielekkyyden tapahtumaa voida pitää "samana". Jäl- kimetafyysinen oleminen ei ole mikään kaikelle olevalle yhtei- nen ja yhtäläinen sisällöllinen piirre vaan pikemminkin se to- teut��is�� �ake�e tai t�pahtumisen muoto, mielekkyyskon- tekstnn SIJOittummen tai kontekstualisoituminen, joka tekee todellisuuden jokaisesta tilannesidonnaisesta todellistumasta ainut�erta��en mielekkyysyhteyden. Kaikille tilanteille yhteistä on vam nnden kontekstuaalinen ainutkertaisuus. Merkittävimpiin Heidegger-tulkkeihin kuuluva Reiner �chtirmann kirjoittaa osuvasti: " [ .. . ] ainutkertaisuus [le singu- lz�r] on �äne:1 [Heideggerin] toiseksi viimeinen sanansa, ja hanen vnmemen sanansa on ainutkertaistuminen [singula- risation ], ja siten aika."46 Tämä Heideggerin "viimeinen sana" on kuitenkin saanut tulkinnoissa osakseen verraten vähän huomiota .. T�mä johtuu ainakin osaksi Heideggerin myöhäis-ten muot01luJen kokeellisesta ja monitulkintaisesta luonteesta. Kenties selkeimmin Heidegger muotoilee olemisen ainutker- taisuuden Beiträge-teoksessa: [Perinteise.n metafysiikan] johtavan kysymyksen [Leitfra-ge; so. Anstoteleen kysymys olevasta olevana] piirissä [ ... ] olemuksen [Wesen] olemuksellisuus [Wesentlichkeit] piilee sen korkeimmassa mahdollisessa yleisyydessä. [ ... ] Silloin kun oleminen [ Seyn] taas käsitetään tapah46 Schlirmann 1996, 733. Olemisen ainutkertaisuudesta Heideggerilla ks. myös White 1985, 194-195; Nancy 1988, 91-93; 1996, 200-202; 2004, 191-192; Greisch 1991, 204; Ruin 1994, 206; Narbonne 2001, 204, 211-212, 244-282; Beistegui 2004, 147; Malpas 2006, 16, 86, 173, 244, 313; Backman 2009, 503-520. Toisenlaista lukutapaa edustaa Derrida (1�7�, 29;. 1987a, 2�; 19�7b, 439, 616; 1994, 378; 2003, 273), joka epäilee �r�ty1sesh �yöhäls��e1deggerill� esi�tyvä� "ainutlaatuisuuden" ja amutkertaisuuden sanastoa 01reeks1 permteisestä metafyysisestä h�lu�. ta pala�tt.� a ilmenevä moninaisuus perimmäiseen ykseyteen. Tamantyypp1sta luentaa edustavat myös mm. Habermas 1988, 159160; Thomä 1990, 801, 805, 810, 829, 838; Caputo 1993, 4-5; Casey 1994, 603; Philipse 1998, 187; Blackburn 2000, 44-46. Olemisen kontekstuaalisuus 215 tumana [Ereignis ], määrittyy olemuksellisuus olemisen oman alkuperäisyyden ja ainutlaatuisuuden [Einzigkeit] pohjalta. Olemus ei ole yleisyyttä, vaan nimenomaan ti- lannekohtaisen ainutlaatuisuuden oleilua[ . .. ].47 Toinen tärkeä kohta löytyy hieman myöhemmästä tutkielmas- ta Besinnung (Mietiskely, 1938-39): Olemisen ainutlaatuisuus [Einzigkeit] ja ainutkertaisuus [Einmaligkeit] eivät ole siihen liitettyjä ominaisuuksia ei- vätkä varsinkaan sen johdannaisia määreitä [ .. . ], vaan oleminen itse on ainutlaatuisuutta, ainutkertaisuutta [ ••• ]. 48 Olemisen ainutkertaisuuden teema painottuu vasta Heidegge- rin 1930-luvun puolivälissä alkavassa myöhäistuotannossa. Se on kuitenkin läsnä jo hänen kaikkein varhaisimmissa kirjoi- tuksissaan. Vuonna 1915 valmistuneessa habilitaatioväitöskir- jassa, joka käsittelee Johannes Duns Scotuksen kategoriaja merkitysoppia, Heidegger ilmoittaa valinneensa tutkielman aiheeksi Duns Scotuksen, koska tämä liikkuu "lähempänä re- aalista elämää" kuin muut skolastikot.49 Tätä väitettä Heideg- ger perustelee viittaamalla Duns Scotuksen käsitteeseen haec- ceitas, "tämyys", joka tarkoittaa yksittäisolion "tässä-ja-nyt" luonnetta ja materiaalisuutta erotuksena sen yleisestä ja laji- tyypillisestä "mikyydestä" (quidditas). Yksittäisolion tämyys on se, mikä tekee siitä yksittäisen ja erottaa sen muista saman oliolajin edustajista. Heideggerin mukaan universaaliuden, formaaliuden ja abstraktiuden perinteinen ontologinen etusija 47 Heidegger 1989, 66. 48 1997a, 128. 49 1978, 203. On tosin huomattava, että Heideggerin tutkimuksessaan käyttämät keskeiset lähteet, tuolloin Duns Scotuksen kirjoittamina pidetyt teokset De rerum principio ja Tractatus de modis significandi (Grammatica speculativa) osoittautuivat myöhemmin muiden 1300luvun filosofien (Vitalis de Furno, Tuomas Erfurtilainen) kirjoitta- miksi. t . I - i ll l r i umi en r nn a i tii sijoi in l i is la e nais i a i tk tais t . i l l l in ii l i t is s. i r-t l i i S hü rj itta : "[... i i ie h n [ i ä ii in i i i a."46 r " ii ei " innoiss t . ä i r oi j is lkintaise tee . i l i ile i i â s : [ ri i i fr rist tel iriss [ l ntl i ile i as llises i ydess . [ il [ hü i t i e ri ; ; ; i t . ta 9 2 4 8 e i i ti m i -H i ri a iin ä l " in " oi i inteis sis a s u a äis te . ä ä t i ä . s l . m' L ri l l i i t . t i [. . .47 iel a i mm i i i i i i i it j - [ . i t i [...].48 i 0-l i äliss a i t otannoss . is j siss . istunees i t l ] t i tta i ne i t "lä l l " tikot.49 l itta t te i "t ", t "t j -nyt" l s l is il ise " i yyde " t i l i t is . r e tr t 8 . i t , i uksess ns t j itt i ra ı ı ıfi ı i cul t it t l , ilai e ) rj t - . 216 Jussi Backman on estänyt aristoteelista perinnettä saamasta otetta "historialli- suudesta yksilöllisyytenä" .50 Badenin uuskantilaisia, Wilhelm Windelbandia ja habilitaatiotyönsä ohjaajaa Heinrich Rickertiä seuraillen Heidegger puhuu "yksilöivästä" historiatieteestä, jonka päämääränä olisi "kuvata [ ... ] inhimillisen elämän ob- jektivoitumien merkitysyhteyttä niiden ainutlaatuisuuden ja ainutkertaisuuden kannalta" .5 1 Ainutkertaisten elettyjen tilanteiden historiallisen tilan- nesidonnaisuuden kuvaaminen ei kuitenkaan Heideggerin katsannossa ole vain historiatieteen metodologinen ongelma, vaan pikemminkin haaste koko klassisen filosofian perinteelle. Vuoden 1923 luennoissaan Heidegger ottaa tehtäväkseen muotoilla radikaali antologia, uusi näkökulma kysymykseen olevan olevuudesta, menetelmänään "faktisuuden her- meneutiikka", fenomenologinen lähestymistapa, joka Husser- lin klassisesta fenomenologiasta poiketen ei abstrahoi koke- muksen yleisiä ja ideaalisia rakenteita tosiasiallisista yksittäi- sistä kokemustilanteista, vaan päinvastoin korostaa eletyn kokemuksen tilannesidonnaisia piirteitä ja painottaa analyysin sijasta tulkintaa.52 Tämä tilannesidonnaisuuden antologia an- taa suunnan neljä vuotta myöhemmin ilmestyneen Olemisen ja ajan fundamentaaliontologiselle hankkeelle, jonka Heidegger esittelee rakenteeltaan analogisena Aristoteleen metafysiikan kanssa53 : se tavoittelee jäsennystä "olemisen mielestä" (Sinn des Seins) analysoimalla yhtä tiettyä "esimerkillistä olevaa" .54 50 Mt., 262. 5 1 Mt., 427. Heideggerin ajatuksen taustalla on Windelbandin (1924, 136-180) erottelu luonnontieteille ominaisen "nomoteettisen", selit- tävän yleistämisen ja historiallis-humanistisille tieteille ominaisen "idiografisen", yksittäisiä historiallisia ilmiöitä kuvailevan tutki- muksen välillä. Vrt. Barash 1988, 44. 52 Heidegger 1995a, 1-3. Tätä Heideggerin metodologista irtiottoa Husserlin fenomenologiasta käsittelen tarkemmin kirjoituksessa Backman 2010. 53 Heidegger 1990, 201-202; 1997b, 26; 2006, 60. 54 2000b, 26-27; 2001, 6-7; vrt. 2001, 439 n7c. Olemisen kontekstuaalisuus 217 Fundamentaaliontologian "esimerkillinen oleva" ei kuiten- kaan ole Aristoteleen metafysiikan korkein oleva eikä myös- kään absoluuttinen tai transsendentaalinen subjektiivisuus, ei ylipäätään mikään absoluuttisen itseidenttinen viitepiste. Ky- seessä on päinvastoin ihmisen kuolevainen ja äärellinen ole- minen, josta Heidegger käyttää termiä Dasein, "täälläolo". Täälläolo on "esimerkillinen" siinä erityisessä mielessä, että se muodostaa olemisen "kohdan" tai "paikan" (Da), tilan- nesidonnaisen kontekstin, jossa mielekkyys voi toteutua ja tulla koetuksi. Fundamentaaliontologian ensimmäinen vaihe on täälläolon analytiikka, jonka tavoitteena on osoittaa täälläolon olemista- van eli eksistenssin (Existenz) perusrakenteeksi sen ajallisuus (Zeitlichkeit).55 Olemisen ja ajan I osan 1. jaksossa Heidegger analysoi eksistenssin perusmuotoja eli eksistentiaaleja, jotka 2. jaksossa palautetaan täälläolon ajallisuuden kolmeen ulottu- vuuteen eli ekstaasiin.56 Nämä ulottuvuudet ovat ymmärrettä- vissä täälläolon pohjimmiltaan yhtenäisen ajallisen tapahtumi- sen eli ajallistumisen (Zeitigung) liikkeen kolmeksi osatekijäksi. 1. "Tulevaisuus" (Zukunft) on täälläolon "tulemista kohti itseään" sen itseymmärrystä, joka perustuu kustakin tilanteesta avautuviin äärellisiin olemis- mahdollisuuksiin, siihen mitä täälläolo kulloinkin vielä voi olla. 2. Tässä itseymmärryksessä täälläolo tavoittaa oman "olleisuutensa" (Gewesenheit) sen kulloiseenkin tilanteeseen kuuluvan tosiasian, ettei eksistenssi milloinkaan ala "puhtaalta pöydältä", vaan täällä55 Täälläolon analytiikan asemaan liittyy tietty kaksiselitteisyys: Hei- degger (1990, 199-202; 1997b, 26; 1998b, 232, 239, 242; 2000b, 34, 62; 2001, 13, 38) esittää sen toisaalta fundamentaaliontologian lähtökohta- na, toisaalta fundamentaaliontologian varsinaisena sisältönä. Vrt. Merker 1988, 25-26; Courtine 1990, 78 n24. 56 Heidegger 2000b, 389-398; 2001, 323-331. t l löl isyytenä".50 i l i i i t t ö s ur i l i ä iatietee llis l i i i l .5 tke tais l t l is l i t r i iet i l te l . is l o , ks e i utii l t i l t i l i l teis l t l t t l i i lkinta .52 l o j i l i ist tel f i ns a53: ttel l i i ä i l i i r i aa".54 . . 1 . t t i , li i i io r fis t l llä. . i tt rl i i rj itukses . . 117€ t li i r i t ist tel f i i i ol l j t is s i ä l i ite iste. i r ll t , . l i r i i ises ieles , l i . t li i l l tte i l l i l tlickıkeit).55 is j l i l j l j ll t l siin.56 is l lt l t l j ll i i ke t . l l t le is st la te t i r li i l , i l rykses l t lleis t n i l is la tee l i t , l l l s i l ä l is l . . 218 Jussi Backman olo on aina myös jo ollut, aina jo tietyssä konkreet- tisessa tilanteessa, johon kuuluu tietty tosiasialli- nen henkilöja kulttuurihistoriallinen tausta, joka taas rajaa tilanteen tarjoamia mahdollisuuksia. 3. Vasta näiden kahden ulottuvuuden avoimien mahdollisuuksien ja niiden pohjalta ymmärretyn oman tosiasiallisuuden pohjalta täälläolo voi kohdata nykyisyytensä (Gegenwart), ne ajankohtai- set asiat ja hankkeet, jotka saavat mielekkyytensä ensisijaisesti praktisessa viitekehyksessä, "käsil- läolevina" tai "kätevinä" (zuhanden ), siis suhteessa tiettyihin käyttömahdollisuuksiin ja niiden edellyt- tämiin olemassa oleviin käytäntöihin ja käytäntö- kokonaisu uksiin. Siinä missä aika tavanomaisesti ymmärretään tilan ulottu- vuuksille analogisena peräkkäisten nyt-hetkien lineaarisena s�1an�, aj��}isuu?en �?Ime .e�staasia ovat yhteispelissään "yh-taaikaisesh (glezchzeitzg) tai yhdellä kertaa" (zumal) rakenta- massa yhtenäistä tilannetta, joka ei palaudu pelkkään nykyi- �yyte��tai nyt-�etkeen. 57 Toisin sanoen ajallisuuden analyysi Jasentaa yhtenäiseen dynaamiseen mielekkyystilanteeseen k�uluvia peru�ulott.uvuuksia. Niiden yhteispeli eli ajallistu-mmen on morntaho1sta mutta pohjimmiltaan yhtenäistä mie- lekkyyden kontekstualisoitumista. Täälläolon ajallisen eksistenssin "omaehtoisimmaksi" tai "��aperäis�mmäksi" (eigentlich) so. ontologisesti lähtökoh- tais1mmaks1 toteutumistavaksi Heidegger nimeää "määrätie- tois�uden" . tai "päättäväisyyden" (Entschlossenheit), ensisijai-s:�h .. tulev�ISuutee� suuntautuneen eksistenssimuodon, jossat�.allaolo e1 ole yksmlotteisesti uppoutunut nykyisiin hankkei-snn ja haasteisiin vaan kokee tilanteensa ajallisesti kolmitahoi57 Heidegger 1991b, 11; 1995b, 136; 2000d, 14-16; vrt. Pöggeler 1963, 251. Olemisen kontekstuaalisuus 219 sena, oman ajallisen olemisensa kokonaisvaltaisessa valossa.58 Päättäväisyydessä nykyisyys näyttäytyy silmänräpäyksenä (Augenblick), ajalliseen kontekstiin kietoutuvana ainutkertaise- na tilanteena, jossa täälläolo samalla tavoittaa oman tilan- nesidonnaisen itseytensä. 59 Tämä kokemuksellisuuden yhte- näisyyden muodostava itseys ei ole kartesiolainen epäilykse- tön itsetietoisuus, vaan juuri eletyn mielekkyyden perustava omakohtaisuus (Jemeinigkeit), sen sidonnaisuus omaan äärelli- seen henkilöhistoriaan ja tämän puitteissa kulloinkin avautu- vaan tosiasialliseen tilanteeseen. 60 Vuosien 1929-30 luennois- saan Heidegger luonnehtii silmänräpäystä siksi, [ . . . ] mikä varsinaisesti mahdollistaa täällä olon [ . . ]. Se on täälläolon päättäväinen silmäys täällä-olemiseen [Da- sein ], joka on kulloinkin eksistoimista täysimääräisesti tavoitetussa tilanteessa [ Situation ], tänä ainutkertaisena [einmalige] ja ainutlaatuisena [einzige].61 Olemisen ja ajan fundamentaaliontologia etsii viime kädessä tietä täälläolon ajallisuudesta (Zeitlichkeit) sen rakenteesta kokemuksellisen mielekkyyden ajallisesti ainutkertaisena ja monitahoisena täällä-paikkana sille avautuvan mielekkyy- den omaan ajallisesti ainutkertaiseen rakenteeseen, jota Hei58 Heidegger 2000b, 358-375, 391-397, 405-406, 454-460; 2001, 295310, 325-330, 338-339, 382-387. 59 2000b,394-395,405-406;2001,328,338. 60 2000b, 66-67; 2001, 41-43. 61 1983, 251. McNeill (1999) osoittaa, että silmämäpäyksen käsite Heideggerilla pohjautuu Aristoteleen (Nikomakhoksen etiikka VI, 7, 1141a16-b16; 8, 1142a23-30; 11, 1143a32-b5) kuvaukseen käytännöl- liseen järkeen (fronesis) kuuluvasta ainutkertaisen tilanteen intuitiivi- sesta tajuamisesta. Aristoteleen sielun kykyjen hierarkiassa fronesis on alisteinen teoreettiselle järjelle, viisaudelle (sofia), jossa tajuaminen kohdistuu kaikkein yleisimpiin periaatteisiin; Heideggerille taas ainutkertaisen ja tilannesidonnaisen tavoittaminen on ontologisesti ja tietoteoreettisesti ensisijaista. Vrt. Backman 2005b, 248-258; 2007, 212-218. l t s lantees i ll i is i li l t is si . i ll l is te s n r , j i te i i t tises itekehyksess " - " " " i te l i ll i i t i - . i i l i arj a all d kol k t i is " ä i ti" i iti " " l nn t sy en t-hetke n.57 j ll l jä ää t i is ystilantees u s l ksi . l l j ll in ni i lt ist . l j l i " i i" "om i i" i nt i i i i " u " " " s l it , i i esti ais t n i i ääl ä i iul tteis ii t i ii la te j l t . l l is is altaises los a.58 t es i i s , l ti tais la te l l t l i s tensä.59 l i s l t ] i i , i r ll i itteis is ilante se n.60 t i ik ist l .. . l i is i i t i tet s la tee i tais i i l is i ige]61 is j l i i l j l i ic i t i l t i tais t is l i l i tais tee 6 il i nr ri ist t l iko akh t s - (fr é l va i t i l t is ist t l i l j ias roné l t lj l i fi i i i t i l . 220 Jussi Backman degger kutsuu olemisen temporaalisuudeksi (Temporalität).62 Hieman harhaanjohtavasti Heidegger luonnehtii täälläolon avoim�utta olemiselle "transsendentaaliseksi tietämiseksi" ja olemista "transsendenssiksi", mutta huomauttaa tähän liitty- en: "Täälläolon olemisen transsendenssi on erityislaatuista sikäli, että siihen sisältyy kaikkein radikaaleimman yksilöitymi- sen [Individuation] mahdollisuus ja välttämättömyys."63 Olemi- nen ei Heideggerilla ole "transsendentaalinen" käsite skolasti- sessa äärimmäisen yleisyyden ja universaaliuden mielessä. "Transsendenssilla" tarkoitetaan tässä sitä, että nykyisyyden kohtaaminen mielekkäänä mahdollistuu vain suhteessa tule- vaisuuden ja olleisuuden ajallisiin ulottuvuuksiin, jotka "ylit- tävät" nykyisyyden välittömän läsnäolon kapeassa mielessä.64 Täälläolon ajallisen olemisymmärryksen ja olemisen tempo- raalisen annettuuden välinen rakenneyhteys tai korrelaatio on dynaaminen prosessi, joka taustoittaa ja kontekstualisoi ja si- ten mahdollistaa tilannesidonnaisen mielekkyyden. Olemisen ja ajan I osan otsikkona onkin: "Täälläolon tulkinta suhteessa ajallisuuteen ja ajan eksplikaatio transsendentaalise- na horisonttina olemisen kysymiselle". Tehtävän jälkimmäi- nen osa, ajan eksplikaatio olemisen transsendentaalisena ho- risonttina, oli määrä toteuttaa Olemisen ja ajan I osan 3. jaksos- sa " Aika ja oleminen" ("Zeit und Sein"), jonka piti siirtyä tääl- läolon ajallisuuden tarkastelusta olemisen oman temporaali- suuden tarkasteluun. Otsikko "Aika ja oleminen" kääntää Olemisen ja ajan alkuperäisen otsikon nurin, ja teoksen alussa ja lopussa Heidegger vihjaakin, että olemisen mielen jäsentämi- nen temporaalisuutena johtaa suunnanvaihdokseen, jossa tääl- läolon rakenne, jonka pohjalta olemisen mieleen alun perin päästään käsiksi, tulkitaan vuorostaan uudelleen olemisen mielen ajallisen temporaalisen rakenteen pohjalta. 65 Tällainen 62 Heidegger 2000b, 38-40; 2001, 17-19. 63 2000b, 62; 2001, 38; suomennosta muutettu. Vrt. 2000b, 23; 2001, 3. 64 2001, 440 n38a. 65 2000b, 62, 513; 2001, 38, 436. ' Olemisen kontekstuaalisuus 221 etenemistapa on toki kehämäinen, mutta edustaa "hermeneut- tista kehää", ymmärtämisen liikettä, jossa mikä tahansa tulkin- ta johtaa aina vastavuoroisesti tulkinnan alkuperäisten lähtö- kohtien uudelleentulkintaan.66 Vasta tällainen kehäliike toisi täysin näkyviin olemisen ja olemista ymmärtävän täälläolon välisen ajallisen rakenneyhteyden vastavuoroisuuden ja kak- sisuuntaisuuden. Tämä estäisi Olemista ja aikaa jäämästä perin- teiseksi kantilaiseksi tai husserlilaiseksi transsendentaalihank- keeksi, jossa objektiivisuuden rakentuminen avataan subjek- tiivisuuden rakenteiden pohjalta. Se osoittaisi myös, ettei Ole- misen ja ajan positiota voida luonnehtia "idealistiseksi" edes Kantin transsendentaalisen idealismin mielessä, eikä toisaalta myöskään "realistiseksi" tai varsinkaan "naturalistiseksi", ainakaan mikäli jälkimmäisillä ymmärretään inhimillisen ajat- telun pitämistä kontingenttina tosiasiana muiden joukossa.67 Ilmenevän todellisuuden mielekkyys ei ole täälläolosta lähtöi- sin eikä sen aktiivisesti tuottamaa todellisuus ei ole "konst- ruoitu", ei edes "sosiaalisesti" mutta ei toisaalta voi toteutua ilman täälläolon muodostamaa vastaanottavaa "kohtaa", jossa ilmenevä mielekkyys tulkkiutuu tietyn historiallis- kulttuurisen diskursiivisen viitekehyksen puitteissa. Mielek- kyys todellistuu olemisen (annettuuden) ja täälläolon (vas- taanottavuuden) välisessä rakenteellisessa yhteispelissä tai korrelaatiossa, eikä toista voida lopulta ajatella ilman toista. "Aika ja oleminen", samoin kuin Olemisen ja ajan koko his- toriallinen II osa, jäivät kuitenkin julkaisematta. Heideggerin käsitteellinen systematiikka ajautui umpikujaan, eikä hän lo- pulta kyennyt viemään fundamentaaliontologian hanketta loppuun suunnittelemassaan muodossa. Olemisen ja ajan ydin- käsitteet olivat omalaatuisuudestaan huolimatta liiaksi perin- teeltä lainattuja ja siksi harhaanjohtavia, "metafysiikan kieltä", 66 2000b, 191-197; 2001, 148-153. 67 Meillassoux (2006) argumentoi kiinnostavasti juuri tämän kontin- genssin puolesta pyrkien osoittamaan, että heideggerilainen korrela- tionismi itse asiassa edellyttää sen implisiittisesti (mt., 77-81). i l nılitc'it).62 ti l i u "trans i" "tra s i i" t - " i i i i lt il i id i ttä ättö y s."63 ri "tra s li " ri l i les " ra ill " t i l te j ll i , " t" t l ieles ä.64 ll l j l nn tt s t iist l i . j j i : " i t t j l t l i l ". l i i l t j - " i " i " i j ll l l . i " i " j j l i , s j t t okse l ita l j l jalta.65 l ; , . ss " - " t i i ett i i l ellee tulkinta n.66 l i l i j l t i . t i j l i rl t li j kti is t . i j i "i e i i i" l i les i "r i" " is i i" i r llis l i t kos a.67 l l i i is t i " - ", " l ti" l " t " i t ris is ite s it eiss . i l tt l ise t lises t is rela tioss i t l . " i i j i lkais t . r i ll t tii j i ja i li ittele as oss . j e i l j i " , la i , ri l t i ittis 222 Jussi Backman joka ei lopulta riittävän hyvin palvellut tarkoitustaan.68 Niinpä Heidegger keskittyikin Olemisen ja ajan jälkeisinä vuosina uu- distamaan käsitteistöään. Hän luopui "eksistenssin", "ekstaat- tisuuden" ja "transsendenssin" kaltaisista ulostuloon ja ylityk- seen viittaavista käsitteistä siitä syystä, että nämä luovat hel- posti vääränlaisen perinteisen mielikuvan lähtökohtaisesti välittömästä läsnäolosta tai itselleen immanentista subjektiivi- suudesta, joka vasta toissijaisesti kurottaa "itsensä" yli kohti horisonttia tai kontekstia.69 Tällöinhän nykyisyys olisi ajateltu ajan "perusulottuvuudeksi", joka sitten ylitetään kohti tulevai- suutta ja menneisyyttä. Olemisen ja ajan ajallisuusanalyysin tarkoitus on kuitenkin päinvastainen: osoittaa, että nykyisyys ja läsnäolo mahdollistuvat vasta edeltävän taustakontekstin ja sen ulottuvuuksien pohjalta. Tätä rakennetta Heidegger pyrki myöhäisajattelussaan avaamaan ja varjelemaan väärinymmärryksiltä vaihtamalla lähestymistapansa suuntaa. Hän torjui subjektilähtöistä tulkin- taa olemisesta täälläolon aktiivisen olemisymmärryksen "tu- loksena", täälläolon rakenteiden "konstituoimana", lähesty- mällä jatkossa täälläoloa ja ihmisen olemista "olemisesta itses- tään käsin" toisin sanoen kuvaamalla täälläoloa kokemuksel- le avautuvan mielekkyyden vastaanottajana ja reseptiivisenä "tapahtumapaikkana". Heideggerin ajattelun paljonpuhuttu "käänne" (Kehre) viittaakin luontevimmin juuri tähän tulo- suunnan vaihtumiseen, joka on sisäänrakennettuna läsnä jo Olemisessa ja ajassa. Ajattelun käänne tapailee Olemisen ja ajan tavoittelemaa kääntymistä uuden ajan subjektija subjektii- visuuslähtöisestä metafysiikasta jälkimetafyysiseen näkökul- maan, jossa mielekkään todellisuuden tapahtuminen hahmot68 Heidegger 1996b, 327-328; 2000a, 67. 69 1989,319,322,467;1991a,54;1996b,330;1997a, 144-145;2000a,69. Olemisen kontekstuaalisuus 223 tuu olemisen annettuuden ja ihmisen vastaanottavuuden väli- senä vuorovaikutuksena.70 Toinen Heideggerin myöhäisajattelua luonnehtiva piirre on aiempaa syvällisempi näkemys mielekkään todellisuuskoke- muksen historiallisuudesta, olemisen "omasta" historiasta71 , johon liittyy myös kielen aiempaa keskeisempi rooli. Olemisen "tapahtumapaikkana" ihmisen täälläolo on olennaisesti kielel- linen: kulloinkin käytössä oleva kieli tarjoaa ne puitteet, joissa todellisuus kulloinkin jäsentyy, eriytyy ja strukturoituu. Kieli on "olemisen talo" .72 Kehkeytyvän ja muuttuvan kielen eläessä omaa historiallista elämäänsä elää myös se tapa, jolla todelli- suuden perimmäinen luonne ja rakenne on kulloinkin luonte- vaa käsitteellistää, ja filosofia on muiden kielellisten hankkei- den tavoin läpikotaisin historiallinen. Heideggerin ajattelusta tulee nyt entistä tietoisemmin oman aikansa filosofiaa, Nietz- schen ja metafysiikan lopun jälkeiseen filosofiseen tilanteeseen pureutuvaa ajattelua, joka "toisen alun" teeman varjolla etsii uudenlaisia kielellisiä muotoja ja muotoiluja juuri tuossa tilan- teessa avautuvien uudenlaisten näköalojen jäsentämiseksi. Vuosina 1936-1938 kirjoitetussa ja vasta vuonna 1989 ilmes- tyneessä, käsitteellisen kokeellisuutensa johdosta erittäin haas- tavassa teoksessa Beiträge zur Philosophie (Vom Ereignis) (Lisä- yksiä filosofiaan (Tapahtumasta)) Heidegger pyrkii kokonai- sesitykseen ajattelustaan "käänteen" jälkeisessä muuttuneessa muodossa. Tavoitteena on hahmotella mahdollinen siirtymä ajattelun toiseen, jälkimetafyysiseen alkuun, jolle tunnus- omaista on olemisen ajatteleminen todellisuuden historialli- sen, tilannekohtaisen ja ainutkertaisen mielekkyyden tapauk- sena tai tapahtumana (Ereignis), jossa oleminen "tulee" tai "sattuu kohdalle" ja sijoittuu ihmisen olemisen muodosta70 1990, 199-202; 2000d, 34; 2003b, XVII-XXII. Heideggerin "kään- teestä", ks. Gadamer 1987, 191; Sheehan 2001, 3-5; von Herrmann 1964, 264-278; 1994, 67-68. Vrt. Backman 2009, 442-462. 71 Ks. Heidegger 1998d, 439-448. 72 1996b, 318, 333, 361; 2000a, 57, 73, 103. tt l l oitusta n.68 i kitt i j V i tra s i itta i i i t l t i t ä j ktii t t its tekstia.69 l i j t l , i itet nn t . j j ll l i i l l ti t . is s ri t i t . rj j t is l is l " i ", t s i l is i - ti is t . r j tt l l t i ise i r nn t ise j . l j t l j kti l töis i et f ysis l 3 3 3 9731 3 t i tt rovaikutuksena.70 r r l i lis udest " i . i l t - : t s j tte is i ri t . l l i lo".72 i l l nn ist l i line . r l l ia f i i l s is la tee t is l rj t i i j j - j itetuss ee i l te ri s i n'i l op i l it t eise ttunees oss te l i j t l i i et f ysis l , nn j t l l l nn i i t i i le i i i 7 I . ri t ; . . S. . 72 224 Jussi Backman maan ajallis-tilalliseen kontekstiin, täällä-kohtaan (Da). Tällai- sena tilannekohtaisena kohtana täällä-olo, Da-sein, "vastaa olemisen [Seyn] ainutlaatuisuutta [Einzigkeit] tapahtumana [Ereignis]".73 Ereignis, joka saksassa tarkoittaa ensisijaisesti juu- ri yksittäistä historiallista tapahtumaa tai tapausta, on Hei- deggerin mukaan luonteeltaan singulare tantum pelkästään yksikkömuodossa esiintyvä sana, joka ei kuitenkaan toimi yksittäisten tapahtumien kattotai yleiskäsitteenä vaan tar- koittaa nimenomaan ainutkertaisen tapahtumisen ainutkertai- suutta, sen ainutkertaistumista sellaisenaan.74 4. Mielekkyyden nelitahoinen konteksti Beiträgessä ja samoihin aikoihin syntyneissä luennoissa ja kir- joituksissa Heidegger alkaa myös hahmotella uudenlaista kä- sitteellistä mallia, josta kehkeytyy vähitellen Heideggerin myöhäisvaiheen keskeisiin käsitteisiin lukeutuva "nelikko" tai "neliyhteys" (Geviert). Lopullisessa muodossaan neliyhteys esitellään vasta vuonna 1949 Bremenissä pidetyssä luennossa "Olio" ("Das Ding").75 Tiivis ja ei-argumentoiva teksti kuvaa, miten konkreettisessa yksittäisoliossa (Heideggerin esimerkis- sä ruukku) kietoutuu yhteen neljä epäsuorasti läsnäolevaa ja taustalle jäävää mielekkyysulottuvuutta, jotka jäsentyvät kah- deksi vastinpariksi. Näistä käytetään nimiä taivas (Himmel), maa (Erde), jumalalliset (die Göttlichen) ja kuolevaiset (die Ster7 3 1989, 375; vrt. 1989, 323, 384; Beistegui 2004, 147; Ruin 1994, 200201. 74 Heidegger 2002, 25. 75 2000c, 164-166, 170-175; 2009, 54-57, 61-66. Varhaisin versio ne- liyhteydestä löytyy Beiträge-teoksesta (1989, 310), ja samansuuntaisia varhaisia jäsennyksiä esiintyy vuosien 1934-35 Hölderlin-luennoissa (1980, 245), Johdatus metafysiikkaan -luennoissa (1998a, 149; 2010a, 184) ja vuosina 1935-36 syntyneessä Taideteoksen alkuperässä (1998e, 32, 42-50, 56, 65-67, 73; 2003a, 19-20, 28-36, 42, 50-52, 57). Neliyhte- ys esiintyy "Olion" lisäksi muutamissa 1950-luvun teksteissä (1996a, 152-181;2000c, 139-156;2003c,22-33,214-216;2009,22-44). Olemisen kontekstuaalisuus 225 blichen). Kyseessä on mitä ilmeisimmin eräänlainen "käsite- runous" yritys välttää perinteisten filosofisten termien pai- nolastia muodostamalla tuoretta filosofista kieltä. Neliyhteys- mallin taustalla voidaan kuitenkin nähdä mm. Friedrich Höl- derlinin luontorunous, Aristoteleen neljän syyn oppi76 ja eräis- sä Platonin dialogeissa ja myöhempien stoalaisten kirjoituksis- sa esiintyvä ajatus kosmoksen eli maailmanjärjestyksen neljäs- tä pääulottuvuudesta.77 Neliyhteyden viimekätinen tarkoitus ja sen asema Heideggerin ajattelun kokonaisuudessa jäävät silti tekstin valossa arvoituksellisiksi, eikä Heidegger-tutkimus ole päässyt aiheesta edes alustavaan yksimielisyyteen.78 Oma tulkintani yhdistelee aineksia aiemmista tutkimuksis- ta.79 Sen mukaan puutteellisesti kehitellyn neliyhteysmallin perimmäisenä tarkoituksena on muodostaa uusi, Olemisen ja ajan kolmitahoisesta ajallisuudesta poikkeava nelitahoinen malli konkreettiseen mielekkyystilanteeseen kuuluvasta taus- takontekstista eli maailmasta (Welt). Tämä nelitahoinen maa- ilma mahdollistaa uudenlaisen ymmärryksen mielekkyystilan- teiden perustavasta monitahoisuudesta, heterogeenisyydestä ja ainutkertaisuudesta. Yksityiskohtaisten tekstianalyysien sijasta pyrin selventämään tätä mallia, ja sen kautta Heidegge- rin myöhäisajattelun näkökulmaa olemisen kontekstuaalisuu76 Aristoteleen neljän syyn ja Heideggerin neliyhteyden välisestä analogiasta, ks. Mattei 1988; 1999; 2001, 52-62, 72-73, 200-201; 2004, 136-137; Mattei & Janicaud 1983, 126. 77 Platon, Gorgias 507e6-508a4; vrt. Mattei 2001, 18, 206-207. 78 Harman (2009, 292-294) toteaa osuvasti neliyhteyden ikään kuin "putoavan taivaalta" ja lisää, että se on Heideggerin ajattelun pää- teemoista kaikkein vältellyin. 79 Tärkeimpiä tutkimuksia aiheesta ovat Mattei 1988; 1999; 2001; 2004; Mattei & Janicaud 1983, 49-162; Edwards 1997, 165-194; Har- ries 1997, 158-162; Harman 2002, 190-204; 2007, 131-135; 2009; 2011, 82-94. Tulkinnat ovat keskenään hyvin erilaisia, mutta omassa tul- kinnassani on yhteneväisyyksiä kaikkien kanssa. Ks. myös Backman 2005a. i j ll lis l l l tais i " a i i is]".73 i t i i t i ri t i uodoss ii t t i te V t i t i i i i i isenaan.74 l i râge â i i i is is t ksis i l i r i ii i i i " " " t " i r llises os l t i l t s s " " ing").75 i i r reettises ttäis lios ri i r t l tt , t t . i j is t ic r 7 . i t - . . in te e i -t ii lin-luennoiss l fiı/ i is V nee ä t ii " " t is 0-l . l . se i l " - " t l l i t . t l . rl s, ist tel pi76 l is rj t si ii l j j j ttuvu desta.7 t i r j t l is des il t s i r t i ielisy te n.78 istele i si - .79 t is i l l l äis t ks s j itahoise j l l l re is ystilante s l va l l . l ist i s t is des i tais dest . i t i i l i j t l l ist tel l is . é é I 77 í . é . 78 t l " t l " i j t l l . 9 i i é é 8: I - . nn . . 226 Jussi Backman teen, fenomenologisen havainnollistuksen avulla. Käytän apunani yksinkertaista esimerkkiä: kirjoituspöytääni. Yhtenä ontoteologisen metafysiikan peruspiirteistä Hei- degger näkee Platonista alkavan filosofisen tutkimuksen koh- dentumisen ideaalisuuden alueelle.80 Voidaan väittää, että tätä kohdentumista motivoi nimenomaan reaalisten, ajallis- paikallisten yksittäisolioiden tietynasteinen tilannesidonnai- suus. Kirjoituspöytäni yksittäisenä oliona ei tarkkaan ottaen ole milloinkaan ole kahdella hetkellä täsmälleen identtinen: sen materiaaliseen koostumukseen ja sijaintiin liittyy jatkuvia muutosprosesseja, siirtelyä ja uudelleenjärjestelyä. Identtisenä siinä pysyy hetkestä toiseen sen ideaalinen käsitteellinen iden- titeetti, sen "mikyys". Kirjoituspöytäni numeerinen identtisyys itsensä kanssa (se, että se on juuri tämä kirjoituspöytä) perus- tuu ennen muuta sen laji-identiteettiin (siihen, että se on kirjoi- tuspöytä) pelkän materiaalisen "tämyytensä" kannalta pöytä ei pysy samana. Kuten Sokrates Platonin Kratyloksessa osoittaa, ilman tällaista käsitteellistä määrittyneisyyttä ei oliomaailmas- sa olisi ensinkään pysyviä identiteettejä vaan ainoastaan puh- taiden ainutkertaisuuksien "herakleitolainen virta". 81 Heideggerin ajattelussa, alkaen Olemisen ja ajan käsilläole- misen analyysistä, ei kirjoituspöytäni pysyvä itseidenttisyys kuitenkaan enää nouse sen mielekkään läsnäolon ensisijaiseksi ja päällimmäiseksi piirteeksi. Huomio kohdistuu pikemminkin siihen, mikä tekee kirjoituspöydän läsnäolosta tilannekohtaisesti mielekkään konkreettisessa käytännön tilanteessa. Yhdessä tilanteessa se on minulle ensisijaisesti kirjojen ja papereiden säilytystila, toisessa taas tietokoneen työskentelyalusta, kol- mannessa paikka, johon laskea kahvikuppini, neljännessä se taas nousee havainnolliseksi esimerkiksi, jollaista tarvitsen työssäni. On huomattava, että tällainen tilannekohtainen mie- lekkyys on etupäässä tiedostamatonta ja käsitteellisesti jäsen- tymätöntä. Jos nimenomaisesti kysyn itseltäni, mikä tämä olio 80 Heidegger 1989, 202-222. 81 Platon, Kratylos 432d4-440d2. Olemisen kontekstuaalisuus 227 edessäni on, liittyy tähän miltei väistämättä etääntyminen senhetkisestä käytännön projektista, jonka puitteissa olen pöydän kanssa tekemisissä. Vastaus viittaa tilanteesta riippu- matta miltei väistämättä pöydän muodolliseen mikyyteen: tämä on kirjoituspöytä. Niinpä tämä laji-identiteetti on toki mukana joka tilanteessa yhtenä kirjoituspöydän mielekkään läsnäolon ulottuvuutena, sen suhteellisena pysyvyytenä. Mut- ta mistä se itse muodostuu? Valtiossa Platon osoittaa, että käsi- työläisen valmistamat ohjakset ja suitset ovat "enemmän" oh- jaksia ja suitsia kuin taidemaalarin maalaamat vastaavat esi- neet siksi, että vain edelliset toteuttavat ohjaksille ja suitsille ominaisia tehtäviä.82 Käyttöesineen idea on sen käytännöllinen tehtävä, sen käyttökelpoisuuden kriteeri, joka avautuu ensisi- jaisesti käyttäjän näkökulmasta. Vastaavasti se, soveltuuko nimi "kirjoituspöytä" edessäni olevaan olioon vai ei, riippuu viime kädessä siitä, soveltuuko tämän olion materiaalinen kokoonpano toteuttamaan kirjoituspöydälle ominaisia tehtä- viä. Pöytään voidaan tehdä monenlaisia muutoksia ilman että se lakkaa olemasta kirjoituspöytä, se voidaan vaikkapa maala- ta toisen väriseksi ilman että sen tehtävä häiriytyy, mutta jos se poltetaan poroksi tai siitä poistetaan kaikki jalat, ei se enää ansaitse "kirjoituspöydän" nimeä. Edelleen voidaan kysyä, miten muodostuu tämä tehtävä- kenttä, joka määrittää kirjoituspöydän identiteettiä kirjoitus- pöytänä ja säätelee sen materiaalista kokoonpanoa. Kirjoitus- pöytäni tehtävänä on palvella tietyntyyppisiä tavoitteellisia hankkeita, vaikkapa artikkelin kirjoittamista tai papereiden säilyttämistä. Nämä hankkeet ovat puolestaan mielekkäitä vain suhteessa tiettyihin, yhä laajempiin ja kattavampiin hankkeisiin ja hankekokonaisuuksiin, kuten akateemiseen ja tieteelliseen tutkimukseen, yliopistotyöhön tai ammatinhar- joittamiseen ylipäätään. Viime kädessä kaikenlainen tarkoi- tuksenmukaisuus on suhteessa tiettyihin "elämän tarkoituk- siin", niihin viimekätisiin tavoitteisiin, päämääriin ja ihantei82 Valtio X, 601c3-602c3. i l an i i : rj itus tä . f i t l l i ks li eel e.80 t j l l j ttäis l i : i s ij i ti tosprosess j i lle j j . is i l i l - . rj t j it s t tti i i - t te l rätylokses ä i l ri i ite t i irta".81 r s j j i l j t i t l i l i rte i i j t la nek täise re ttises la tees e l tee l i t j j i il l i i i i r l t l i t t I . , m lo t t j i itteis isis itt l te lis ytee : tus i t la tee rj t l te i te . ios ä - l ri ii l l täviä.82 t t l it i t l a t . t lt irj it s i i l l rj it s l i . rj it s t i , i i irj it s e j t t j - . j i r j tt i i il ist . l t j i i i i an i i i ukse i t is ipä t . t i , ri v i x, . 228 Jussi Backman siin, jotka antavat yksittäisille hankkeilleni suunnan ja tarkoi- tuksen. Tällaiset tavoitteet taas ovat mitä ilmeisimmin vahvas- ti yhteisöllisesti jaettuja ja kulttuurisidonnaisia; sitä, mitkä hankkeet ja tavoitteet ilmenevät minulle mielekkäinä, säätelee se historiallisesti muodostunut kulttuurinen ja yhteisöllinen vii�ekehys, jossa toimin. Tietyt yleiset ihanteet ja päämäärät (esim. akateeminen tutkimus ja ammattilaisuus) jaetaan aina t�etyssä �iitekehyksessä (esim. länsimainen kulttuuri), joka sisältää tiettyjä käytäntöjä ja antaa mielen yksittäisille hank- keille (esim. artikkelin laatiminen). Kulttuureissa, joissa ei tunneta kirjoitustaitoa, ei "kirjoituspöytä" ole mielekäs käsite, k�sk� se ei kytkeydy mihinkään vallitsevaan käytäntöön. Ja �nn�i�. k�ske�nen huonekalu kuin pöytä kytkeytyy vahvastiJUUn lansimaiseen huonekalukulttuuriin eikä "huonekalu- kaan" ole universaali käsite. Niinpä voidaan esittää, että siinä missä platonistis- aristoteelinen perinne korosti ajallis-tilallisten yksittäisolioiden oliomaisuuden ensisijaisena ulottuvuutena yhtä tekiJ'ää, nimit- täin 1. niille ominaista mikyyttä eli käsitteellistä identiteet- tiä, tämä identiteetti kietoutuu viime kädessä yhteen kolmen muun yhtä perustavan mielekkyysulottuvuuden kanssa. Näitä ovat 2. 3. 4. olion materiaalisuus, joka toteuttaa mikyyden ajal- lis-paikallisesti sijoittuneena ja konkreettisesti läs- näolevana; ne. viim�kätiset päämäärät, joiden valossa tietty ta-vmtt.eelhn�n käytäntökokonaisuus ja siihen liittyvätavmtteet Ja päämäärät ovat mielekkäitä; ja se äärellinen historiallis-kulttuuris-yhteisöllinen viite- kehys, jossa juuri nämä käytännöt, tavoitteet ja päämäärät jaetaan. Olemisen kontekstuaalisuus 229 Nämä erottelemalla saavutetaan Heideggerin neliyhteydelle taivas, maa, jumalalliset ja kuolevaiset pääpiirteissään seu- raavanlainen tulkinta: 1. "Taivas" on ymmärrettävissä yhteisöllisesti ja kie- lellisesti jaetun ja jäsentyneen näkyvyyden avoi- mena tilana - "maa-ilmaan" kuuluvana "ilmana", jossa asiat voivat ilmetä ja tulla ilmi. Verrattaessa Aristoteleen neljän syyn malliin on "taivas" analo- ginen yksittäisen substanssin käsitteelliselle muo- dolle tai määrittyneisyydelle (eidos, logos), "muo- dolliselle syylle". Kyseessä ei kuitenkaan ole Pla- tonin ikuisesti pysyvien ideoiden ja niitä valaise- van auringon eli Hyvän idean absoluuttisen kirkas taivas, vaan historiallisesti ja kulttuurisesti rajau- tunut ja äärellinen ilmenemistila, joka on jatkuvas- sa vuorovaikutuksessa muiden ulottuvuuksien kanssa. Vielä 1930-luvun teksteissä Heidegger pu- huu "taivaan" sijaan "maailmasta" viitaten tällä Olemisen ja ajan esitykseen maailmasta kontekstina, käytännöllisen mielekkyyden verkostona. 83 2. "Maa", taivaan vastin pari, on jäsentymättömän materiaalisuuden ulottuvuus. Se on "kamara" tai "maaperä", joka tarjoaa oliolle jalansijan "tässä ja nyt", aikaan ja paikkaan sijoittuneena, ja myös se pohja, josta oliot ilmi tullessaan ja jäsentyessään kasvavat ja nousevat esiin. Heideggerin maa on analoginen Aristoteleen materialle (hyle), "aineelli- selle syylle". Aristoteleella muodon ja aineen suh- de on kuitenkin hierarkkinen: materiaalisuus on 83 Heidegger 1989, 310; 1998e, 49; 2003a, 35. Edwards (1997, 170) sa- mastaa Heideggerin "taivaan" niihin sosiaalis-kielellisiin käytäntöi- hin, joiden puitteissa oliot saavat identiteettinsä osana jaettua maa- ilmaa. Harman (2002, 197; 2009, 297) kuvailee taivasta paljastuneiden ja määrittyneiden olioiden alueeksi. i i s . t i i t risidonnaisi t l is t i l ite . i l is i s v iteke ykses i i i) i i r i ). ttuureiss is rj itust ito i irj itus o a i y its . I nii k n e i juuri ä is kalukultt ri i l . i i is l j ll t i i te j l l i l t t i s . r l , is i t ne i - i e â r oi t li e i tt oi t j t r ll r l tuuris-yhteis i e t t l i rteiss inta: r t iss i i t l il , i . ttaes ist tel ll t is i i l ri i , is . s t is l l i a is t ris r ll l ikutukses s . -l t an i it t j i is kostona.83 , t t l us. j tä , i t ne j lles t. i . l ist tel ê l l . ist t l ine : i ali -ki l li i - , tteiss ite i s a . le ri . 230 Jussi Backman vain yksittäisten olioiden ontologinen "ylimäärä" ja puute, joka estää niitä olemasta yksinkertaisen identtisiä muotonsa kanssa. Sen sijaan Heidegge- rin kuvaus taivaan ja maan (tai maailman ja maan) välisestä suhteesta riitana (Streit) korostaa, että mo- lemmat ovat yhtä alkuperäisiä ja perustavia ulot- tuvuuksia, joiden keskinäinen jännite säilyy : mate- riaalisuus ei koskaan tyhjentävästi palaudu ideaa- liseen muotoon. 84 3. "Jumalalliset" muodostavat suuntaa-antavien vii- mekätisten ihanteiden, päämäärien, tarkoitusperi- en, tavoitteiden tai "arvojen" ulottuvuuden. Kuten monikkomuoto tuo ilmi, tämä ulottuvuus ei ana- logiasta huolimatta vastaa Aristoteleen metafyysis- tä Jumalaa kaikkien olioiden viimekätisenä "pää- määräsyynä". Kyse ei myöskään ole uskonnosta, ei kristillisestä Jumalasta tai pakanallisista jumalista, ei ylipäätään minkäänlaisesta (monotai poly-) teismistä, mikäli tällä ymmärretään väitettä juma- lallisen olennon tai olentojen olemassaolosta. Hei- deggerilaiset "jumalat" ovat historiallisten ja kult- tuurija kontekstisidonnaisten ihanteiden ulottu- vuus, joka käsittää sekä nykyaikana "uskonnolli- seksi" tai "sakraaliksi" nimetyn alueen että myös laajemmin "viimekätisten arvojen" horisontin. Ky- seessä ei ole mikään absoluuttisen itseriittoinen jumaluus, vaan, Hölderlinin runon "Der Rhein" 84 Heidegger 1998e, 49-50; 2003a, 35-36. Edwardsin (1997, 169-170) mukaan Heideggerin maa on "perimmäistä materiaalisuutta", joka ei ole tuotettavissa tai nimettävissä. Harries (1997, 159) tulkitsee maan "materiaalisena transsendenssina", Held (1999, 71) taas "kaiken ma- teriaalisen materiaalisuutena". Vrt. Beistegui 2003, 126-135; 2005, 141-142; Dreyfus 2005, 411-413; Haar 1987, 122-133; Trawny 2003, 106-107. 1 Olemisen kontekstuaalisuus 231 sanoin, jumalat "tarvitsevat" kuolevaisia 85: kor- keimmat ihanteet todellistuvat vain historiallisen ja äärellisen yhteisön jakamina ihanteina. 4. Niinpä "kuolevaiset" eli ihmiset muodostavatkin viimeisen, historiallisen ja kulttuurisen yhteisölli- syyden ulottuvuuden. Tämä ulottuvuus edustaa mielekkään ilmenemisen historiallis-kulttuurista tosiasiallisuutta ja äärellisyyttä oman ainutkertai- sen kokemuksellisen todellisuuden katoavaisuutta ja ajallisuutta86 ja myös yhteisöllistä vastaanotta- vuutta jaetulle mielekkyyskokemukselle, joka sa- malla suhteutuu yhteisön jakamiin viimekätisiin ihanteisiin ja korkeampiin tarkoituksiin eli sen "jumaliin". 5. N eli yhteys ainutkertaistumisena Viimeinen askeleeni on tällä tavoin tulkitun kontekstuaalisen mallin radikaalin tilannesidonnaisuuden korostaminen. Sa- moin kuin ajallisuuden kolme ulottuvuutta ovat vain kolme erottamatonta tekijää saumattoman yhtenäisessä prosessissa, jossa kokemuksellinen tilanne muotoutuu, ei neliyhteyden neljästä ulottuvuudesta yksikään ole itseriittoinen, erillinen tai substantiaalinen olio, vaan olio muodostuu vasta niiden yh- teenkietoutumana. "Olio" puolestaan lakkaa olemasta Plato- nin idean epätäydellinen varjokuva ja Aristoteleen pysyvän lajimuodon ajallis-tilallinen aineellistuma; siitä tulee pikem- minkin nimi kunkin heterogeenisen ja monisyisen mielekkyys- tilanteen solmukohdalle, mielekkyyskokemuksen kulloiselle- kin navalle. Olio on neliyhteyden polttopiste, viittaussuhtei- den leikkauskohta, josta käsin neliulotteinen konteksti avau85 Hölderlin 1951, 152; vrt. Heidegger 1980, 269. 86 Vrt. Edwards 1997, 173. t i li ä t t is s . i i is ita t l si ilyy: j otoon.84 I is - de . , ist t l I l i e ätis - . i i il ise I l ist i ä ä lais - i . r j i - l i li i j i ii e tis . l i ri s rl i r i äist l , t is ettäviss . ie its t ia lis i , i . . i t - its olevaisiags: l lis l . i le l i t i eis is t ris l de . l is i i ll r ll i i l isuutta86 - t s ks l i i i i i i i l . te i t is i l ll l l . j ll t j t te äises os l l , l ude r t i , ri t t l a . l t ll V rj ist tel j ll ti i ll i l i l t l l s lois l le. l t ist itta s t i l t . . 232 Jussi Backman tuu.87 Kun yksittäinen olio, olemisen eli mielekkään läsnäolon yksittäinen ilmentymä, nähdään tällä . tavoin kaikkien neljän ulottuvuuden suuntaaman tilanteen ytimenä, käy ilmeiseksi, ettei yksittäisessä tilanteessa avautuva mielekäs todellisuus voi olla yksinkertaisesti "yhtäläinen" toisessa tilanteessa avau- tuvan todellisuuden kanssa. Neliyhteyden jokaisen yksittäisen yhteenkietoutuman ainutkertaisuutta tähdentävät Heidegge- r�. n san�t "Olio" -luenn�ssa: "Jokainen olio viivyttää neliyhteyt- ta maailman yhteentaitoksen [Einfalt] kulloiseenkin hetkeen. [ . . . ] Vain se mikä maailmasta kehii [gering] tulee kerran [ein- mal] olioksi."88 Koska "olio" ei tässä enää rajoitu tarkoittamaan aristoteelis- ta substanssia, vaan mikä tahansa mielekkään kokemukselli- sen tilanteen polttopiste tai keskiö voi toimia "oliona", ei ole- van olevuuden kriteerinä ole enää mikään tai kaikelle olevalle yhteinen. Oliosta tekee olion juuri sen ainutkertaisuus, ainut- kertaistava sijoittuminen mielekkyyskontekstiin. "Oleminen" ei ole 1:11-�kään eri tilanteissa ilmentyvä elementti tai piirre; se ei �le ol�o1�en . moneu?en yhtenäinen alkuperä tai yksittäisiä ��. la�te1ta Ja .�Jankohba edeltävä jakamaton taso. HeideggerinJalk1metafysnkassa oleminen on mielekkyyden kontekstuaalisen ain u tkertais tu misen tapahtumista sellaisenaan . Tästä ainutkertaisuudesta ei seuraa, että jokainen silmänrä- ��y�sellinen kokemus välähtäisi esiin ja häviäisi sitten jäljet- tomun korvautuen toisella, täysin yhteismitattomalla koke- rr:iuksella. K�t�1: C?_Ze.mine� ja aika pyrki osoittamaan, eletty aikae� koostu enllzszsta tilanteista, vaan se on jatkuva dynaaminen amutkertaistumisen ja tilanteellistumisen prosessi, jonka ulot- tuvuudet elävät ja tuottavat alinomaa uudenlaista mielekkyyt- tä. �lemisen ja ajan tiivistä ilmausta käyttäen täälläolon ajallis- tum1sen tapahtuma on "olleistuvaa ja nykyistyvää tulevai87 B . � r?ma� (1987, 196-199) luonnehtii Heideggerin oliota osuvasti 1uun Jonkm käytäntökokonaisuuden "fokukseksi", polttopisteeksi. Vrt. Roesner 2003, 237. 88 Heidegger 2000c, 173, 175; 2009, 65, 66; suom. R. Kupiainen. Olemisen kontekstuaalisuus 233 suutta" (gewesend-gegenwärtigende Zukunft). 89 Näin kuvailtu dynamiikka voidaan tulkita niin, että avoimien mahdollisuuk- sien ja tosiasiallisen perinteen valossa eletty nykyisyys muok- kaa "olleisuuden" ulottuvuutta jääden osaksi jo ollutta perin- nettä, joka puolestaan avaa tulevaisuuden ja nykyisyyden uu- dessa valossa ja niin edelleen, jolloin tilanne alinomaa muun- tuu. Samantyyppinen eri ulottuvuuksien yhteispeli voidaan ulottaa koskemaan neliyhteyden kautta jäsennettyä mielek- käänä avautuvaa todellisuutta. Jo koettu mielekkyystilanne ei yksinkertaisesti katoa vaan on "toisinnettavissa" Heideggerin "toiston" tai "toisinnon" (Wiederholung)90 painokkaassa mieles- sä, mutta tämä ei voi tarkoittaa sen uusintamista sellaisenaan, alkuperäisessä yhteydessään, vaan pikemminkin sen tavoit- tamista toisesta tilanteesta käsin, uudessa kontekstissa, jossa se väistämättä koetaan uudella tavalla. "Vain ainutkertainen voidaan toisintaa."91 Juuri ainutkertaisuutensa ansiosta olemisella voi olla muut- tuva perinne ja historia. Tai paremminkin: ainutkertaistavana kontekstualisoitumisena oleminen on mielekkyyden tapahtu- mista aikaan ja paikkaan sidonnaisena, tilanteissa, jotka ainut- kertaisuudestaan huolimatta muodostavat alati edelleen periy- tyvän ja kehittyvän perinteen jatkumon.92 Tässä mielessä Hei- deggerin myöhäisajattelu ei edusta "huonoa" relativismia to- dellisuuden mielivaltaisen ja pirstaleisen muuntumisen tai subjektiivisen muuntelun mielessä. Silti tämä vielä varsin puutteellisesti tulkittu positio, jonka Heidegger itse jätti monil- ta osin luonnoksen asteelle ja jonka systemaattiselle jäsentämi- selle olen tässä vasta ehdottanut suuntaa, on epäilemättä eräs keskeisimmistä avaimista koko "jälkimoderniksi" kutsutun 89 2000b, 392; 2001, 326. 90 2000b,458-460;2001,385-386. 91 1989, 55; vrt. 1980, 144-145. 92 Ks. 2005, 44; vrt. Vail 1972, 45; Ruin 1994, 206; Beistegui 2004, 147; Polt 2006, 86. u.87 l l ` i l t i e is ttäises lantees i nk t i " t " is la tees t t is i i a " lio"-luennos : "I ttä l ä i l l is i ri l i l i ksi."88 " " i t ll l t is " i ", t . i t is s i i i . " " mi la teis l t rre o i id d l til n i j aj ti l r jä i et f siikas t l i is t l . i t i e i pä k l ii i ö ii m l . u en Ol n j i l t i ri lisista' l t is in is l is s l l O j j is l j l is " llei i 7 o g nn t r j ri j in " s " t iste . . . . i i . " endgenwar akanft).89 i t l i i t s l t i - " l " l i l l - . anty s l t l t tt . I la t is "t isi t is " "t " "t i " l/V ang)90 kaas l t l eräises te des la te es t stiss l . " i isinta ."91 qri i t is te i . nk : i t is is i is la teiss i e l i t umon.92 i le ri t l l ltais l is j t is ieles il tte is i i s l t t t l i i i i "j i" 9 6 2,- . 9 11 41 t. .9 S. ,t. v n i 1361120 . 234 Jussi Backman ajattelun ymmärtämiseen ja sen rajojen kriittiseen kartoittami- seen. Helsingin yliopisto Kirjallisuus Aristoteles (1894), Ethica Nicomachea, toim. I. Bywater, (Scriptorum classicorum bibliotheca Oxoniensis), Clarendon Press, Oxford. Aristoteles (1924), Metaphysics, 1-2, toim. W. D. Ross, Clarendon Press, Oxford. Aristoteles (1936), Physics, toim. W. D. Ross, Clarendon Press, Ox- ford. Aristoteles (1949), Categoriae et Liber de interpretatione, toim. L. Minio- Paluello, (Scriptorum classicorum bibliotheca Oxoniensis), Clar- endon Press, Oxford. Aristoteles (1958), Topica et Sophistici elenchi, toim. W. D. Ross, (Scrip- torum classicorum bibliotheca Oxoniensis), Clarendon Press, Ox- ford. Aristoteles (1964), Analytica priora et posteriora, toim. W. D. Ross, (Scriptorum classicorum bibliotheca Oxoniensis), Clarendon Press, Oxford. Aristoteles (1989), Teokset, 7: Nikomakhoksen etiikka, suom. S. Knuutti- la, (Classica), Gaudeamus, Helsinki. Aristoteles (1990), Teokset, 6: Metafysiikka, suom. T. Jatakari & K. Näätsaari & P. Pohjanlehto, (Classica), Gaudeamus, Helsinki. Aristoteles (1992), Teokset, 3: Fysiikka, suom. T. Jatakari & K. Näätsaa- ri, (Classica), Gaudeamus, Helsinki. Aristoteles (1994), Teokset, 1: Kategoriat, Tulkinnasta, Ensimmäinen analytiikka, Toinen analytiikka, suom. L. Carlson & S. Knuuttila & J. Sihvola, (Classica), Gaudeamus, Helsinki. Aris!oteles (2002), Teokset, 2: Topiikka, Sofistiset kumoamiset, suom. J. Sihvola & M. Ahonen, (Classica), Gaudeamus, Helsinki. Ayer, A. J. (1973 [1969]), Metaphysics and Common Sense, Macmillan, London. Backman, Jussi (2004a), "Aiheesta toiseen: Heidegger, Parmenides ja aJattelun lähtökohdat", Ajatus 61, 209-251. 1 i Olemisen kontekstuaalisuus 235 Backman, Jussi (2004b), "Todellisuuden kielteisyys: Heidegger, Car- nap, Parmenides", teoksessa H. Gylling & S. A. Kivinen & R. Viikko (toim.), Kielto, Yliopistopaino, Helsinki, 199-208. Backman, Jussi (2005a), "The Absent Foundation: Heidegger on the Rationality of Being", Philosophy Today 49:5, 175-184. Backman, Jussi (2005b), Omaisuus ja elämä: Heidegger ja Aristoteles kreikkalaisen antologian rajalla, (23°45: niin & näin -lehden filosofi- nen julkaisusarja), Eurooppalaisen filosofian seura, Tampere. Backman, Jussi (2007), "Ftir das Wohnen denken: Heidegger, Arendt und die praktische Besinnung", teoksessa A. Denker ym. (toim.), Heidegger-Jahrbuch, 3: Heidegger und Aristoteles, Alber, Freiburg, 199-220. Backman, Jussi (2009), Complicated Presence: The Unity of Being in Parmenides and Heidegger, (Philosophical Studies from the Univer- sity of Helsinki), University of Helsinki, Helsinki. Backman, Jussi (2010), "Heidegger ja fenomenologian asia", teokses- sa T. Miettinen & S. Pulkkinen & J. Taipale (toim.), Fenomenologian ydinkysymyksiä, Gaudeamus, Helsinki, 60-78. Barash, Jeffrey Andrew (1988), Martin Heidegger and the Problem of Historical Meaning, (Phaenomenologica), Nijhoff, Dordrecht. Beistegui, Miguel de (2003), Thinking with Heidegger: Displacements, (Studies in Continental Thought), Indiana University Press, Bloomington, IN. Beistegui, Miguel de (2004), Truth and Genesis: Philosophy as Differen- tial Ontology, (Studies in Continental Thought), Indiana Univer- sity Press, Bloomington, IN. Beistegui, Miguel de (2005), The New Heidegger, (Continuum Studies in Continental Philosophy), Continuum, London. Blackburn, Simon (2000), "Enquivering", The New Republic, 30.10.2000, 43-48. Borgmann, Albert (1987), Technology and the Character of Contemporary Life: A Philosophical Inquiry, University of Chicago Press, Chicago. Caputo, John D. (1993), Demythologizing Heidegger, (Indiana Series in the Philosophy of Religion), Indiana University Press, Blooming- ton, IN. Carnap, Rudolf (1931), "Uberwindung der Metaphysik durch logi- sche Analyse der Sprache", Erkenntnis 2:1, 219-241. Casey, Edward (1994), "Origin(s) in (of) Heidegger/Derrida", The Journal of Philosophy 81:10, 601-610. j tt l tä is iittis - . i i lis istotele ico ache . W Script i r i the . istotele eta sic . . . ar . istotele . - . istotele t terpre io e . i l l cript r i r i the - . istotele t phi ti l . . cri i r i the - . istotele ic t t r . cri t r i r i the . istotele t iko akho t . - . istotele e fy ikk I t r 8: j . istotele t I r 8: - , i. istotele t r i na l ikk l iikk . . 8: I. i . istotele fi t t is . I. i . . , . I e a ic la , . I " ihee is r j tt l t , j " i tei s: r s . . i 8: l . i i , , I " : ti li i lo . , j la' a' r j ristotele is o ° ö' a'i l lkais s rj i l . I " ü : tis in s . . . r l ristotele l , i I e f i ide i t i i , i , . , I " ei e l i - . i l I. . P n n l i kysy yksia' , . I f j , e . i t i is lac t i i i , . i t lo ıfle t i i i . i t ti t i i t , . l i " ", l l f r ry fe lo , i . I l i i i r i l i i - . l " i s " . " i in( i er/ r ", j f lo 236 Jussi Backman Courtine, Jean-Franc;ois (1990), Heidegger et la phenomenologie, (Biblio- theque d'histoire de la philosophie), Vrin, Paris. Derrida, Jacques (1972), Marges de la philosophie, Minuit, Paris. Derrida, Jacques (1987a), De l'esprit, (La philosophie en effet), Galilee, Paris. Derrida, Jacques (1987b), Psyche: inventions de l'autre, (La philosophie en effet), Galilee, Paris. Derrida, Jacques (1994), Politiques de l'amitie suivi de L'oreille de Hei- degger, (La philosophie en effet), Galilee, Paris. Derrida, Jacques (2003), Platonin apteekki ja muita kirjoituksia, toim. T. Ikonen & J. Porttikivi, Gaudeamus, Helsinki. Dreyfus, Hubert L. (2005), "Heidegger' s Ontology of Art", teoksessa H. L. Dreyfus & M. Wrathall (toim.), A Companion to Heidegger, (Blackwell Companions to Philosophy), Blackwell, Maiden, MA, 407-419. Edwards, James C. (1997), The Plain Sense of Things: The Fate of Relig- ion in an Age of Normal Nihilism, Pennsylvania State University Press, University Park, P A. Gadamer, Hans-Georg (1987), Gesammelte Werke, 3: Neuere Philoso- phie, 1: Hegel-Husserl-Heidegger, Mohr, Ti.ibingen. Greisch, Jean (1991), "La parole d'origine, l'origine de la parole: logique et sigetique dans Ies Beiträge zur Philosophie de Martin Heidegger", Rue Descartes 1, 191-212. Haar, Michel (1987), Le chant de la terre: Heidegger et les assises de l'histoire de l'etre, (Bibliotheque de philosophie et d' esthetique), L'Herne, Paris. Habermas, Ji.irgen (1988), Nachmetaphysisches Denken: Philosophische Aufsätze, Suhrkamp, Frankfurt am Main. Harman, Graham (2002), Tool-Being: Heidegger and the Metaphysics of Objects, Open Court, Chicago. Harman, Graham (2007), Heidegger Explained: From Phenomenon to Thing, (Ideas Explained Series ), Open Court, Chicago. Harman, Graham (2009), "Dwelling with the Fourfold", Space and Culture 12:3, 292-302. Harman, Graham (2011), The Quadruple Object, Zero Books, Winches- ter. Harries, Karsten (1997), The Ethical Function of Architecture, MIT Press, Cambridge, MA. Olemisen kontekstuaalisuus 237 Hegel, Georg Wilhelm Friedrich (1978 [1812-13]), Gesammelte Werke, 11: Die Wissenschaft der Logik, 1: Die objective Logik, toim. F. Hoge- mann & W. J aeschke, Meiner, Hamburg. Hegel, Georg Wilhelm Friedrich (1981 [1816]), Gesammelte Werke, 12: Die Wissenschaft der Logik, 2: Die subjektive Logik, toim. F. Hoge- mann & W. J aeschke, Meiner, Hamburg. Heidegger, Martin (1978), Gesamtausgabe, 1: Friihe Schriften, toim. F.- W. von Herrmann, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1980), Gesamtausgabe, 39: Hölderlins Hymnen "Germanien" und "Der Rhein", toim. S. Ziegler, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1983), Gesamtausgabe 29/30: Die Grundbegriffe der Metaphysik: Welt-Endlichkeit-Einsamkeit, toim. F.-W. von Herrmann, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1986), "Tieni fenomenologiaan", suom. A. Haa- pala, Synteesi 5:2-3, 107-111. Heidegger, Martin (1989), Gesamtausgabe, 65: Beiträge zur Philosophie (Vom Ereignis), toim. F.-W. von Herrmann, Klostermann, Frank- furt am Main. Heidegger, Martin (1990 [1978]), Gesamtausgabe, 26: Metaphysische Anfangsgriinde der Logik im Ausgang von Leibniz, toim. K. Held, 2. painos, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1991a), Gesamtausgabe, 49: Die Metaphysik des deutschen Idealismus: Zur erneuten Auslegung von Schelling: Philoso- phische Untersuchungen iiber das Wesen der menschlichen Freiheit und die damit zusammenhängenden Gegenstände (1809), toim. G. Seubold, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1991b), "Unbenutzte Vorarbeiten zur Vorlesung vom Wintersemester 1929/30: 'Die Grundbegriffe der Meta- physik: Welt-Endlichkeit-Einsamkeit', Heidegger Studies 7, 6-12. Heidegger, Martin (1992), Gesamtausgabe, 45: Grundfragen der Philoso- phie: ausgewählte "Probleme" der "Logik", toim. F.-W. von Herrmann, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1995a [1988]), Gesamtausgabe, 63: Ontologie (Her- meneutik der Faktizität), toim. K. Bröcker-Oltmanns, 2. painos, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1995b [1971]), Schellings Abhandlung iiber das We- sen der menschlichen Freiheit (1809), toim. H. Feick, 2. painos, Nie- meyer, Ti.ibingen. r c r t é é ie i l ê l i , , . , arge losop ie , I spri t l lé , ê i tre, l lé . , l ique ni ié i l l lé . j j ituksia, . 8: rtti , . . " ei e , . . . . , l k l , l l , . f The f li f ilis , l t i i , . in l e lo e l s eide , ü . " i l i é l ra' lo r" e . r t i ê re i l l é , er . a ü ine ysische los isc ufsa' ze, f . l i r eta ic f . xp , r . , " Wi rf l ", l z , c ie f rc ite re, , . l ke i is f r , i j t , . . 8: . , . rnin l ke, i is f , i t , . 8: . , . in s abe, u' ri , . - . V , , f . , s abe " i n" " i ", . , , f . , i ff r e l ic i s in , . . V , , f . " ", . . te i . , s ab ra' lo in i , . . V , - . in s abe, etaphysisc fangs ru' r in s i , . . , , f . , rn s ab i e l ni r l li lo s te s u r in i i i inine ha' a' , . . l f . , " V ters / - : - , ie . , s ab fra r lo a' l " ro l rn " " i ", . . V , f . , s abe, uti r t ta' , . . , f . l u' r r in i i , . . , ü . 238 Jussi Backman Heidegger, Martin (1996a [1944]), Erläuterungen zu Hölderlins Dichtung, 6. painos, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1996b [1967]), Wegmarken, 3. painos, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1997a), Gesamtausgabe, 66: Besinnung, toim. F.-W. von Herrmann, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1997b [1975]), Gesamtausgabe, 24: Die Grundprobleme der Phänomenologie, toim. F.-W. von Herrmann, 3. painos, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1998a [1935/1953]), Einführung in die Metaphysik, 6. painos, Niemeyer, Ti.ibingen. Heidegger, Martin (1998b [1929]), Kant und das Problem der Metaphysik, 6. painos, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (1998c [1961]), Nietzsche, 1, 6. painos, Neske, Stuttgart. Heidegger, Martin (1998d [1961]), Nietzsche, 2, 6. painos, Neske, Stuttgart. Heidegger, Martin (1998e), Taideteoksen alkuperä, suom. H. Sivenius, Taide, Helsinki. Heidegger, Martin (2000a), Kirje "humanismista" & Maailmankuvan aika, suom. M. Lehtinen, (Paradeigma), Tutkijaliitto, Helsinki. Heidegger, Martin (2000b), Oleminen ja aika, suom. R. Kupiainen, Vastapaino, Tampere. Heidegger, Martin (2000c [1954], Vorträge und Aufsätze, 9. painos, Neske, Stuttgart. Heidegger, Martin (2000d [1969]), Zur Sache des Denkens, 4. painos, Niemeyer, Ttibingen. Heidegger, Martin (2001 [1927]), Sein und Zeit, 18. painos, Niemeyer, Ttibingen. Heidegger, Martin (2002 [1957]), Identität und Differenz, 12. painos, Klett-Cotta, Stuttgart. Heidegger, Martin (2003a [1950]), Holzwege, 8. painos, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (2003b [1962]), "Preface/Vorwort", teoksessa William J. Richardson, Heidegger: Through Phenomenology ta Thought, (Perspectives in Continental Philosophy), 4. painos, Fordham University Press, New York, VIII-XXIII. Heidegger, Martin (2003c [1959]), Unterwegs zur Sprache, 13. painos, Klett-Cotta, Stuttgart. 1 Olemisen kontekstuaalisuus 239 Heidegger, Martin (2005), Gesamtausgabe, 70: Über den Anfang, toim. P.-L. Coriando, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (2006), Gesamtausgabe, 23: Geschichte der Philosophie von Thomas von Aquin bis Kant, toim. H. Vetter, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (2008), Gesamtausgabe, 88: Seminare (Ubungen) 1937/38 und 1941/42: 1. Die metaphysischen Grundstellungen des abendländischen Denkens, 2. Einiibung in das philosophische Denken, toim. A. Denker, Klostermann, Frankfurt am Main. Heidegger, Martin (2009), Esitelmiä ja kirjoituksia, 2, suom. V. Jaaksi ym., (niin & näin -kirjat), Eurooppalaisen filosofian seura, Tampere. Heidegger, Martin (2010a), Johdatus metafysiikkaan, suom. J. Backman, (Paradeigma), Tutkijaliitto, Helsinki. Heidegger, Martin (2010b), Mitä on metafysiikka?, suom. A. Salminen, (niin & näin -kirjat), Eurooppalaisen filosofian seura, Tampere. Held, Klaus (1999), "On the Way to a Phenomenology of World", engl. käännös A. Morgenstern, Journal of the British Society for Phenomenology 30:1, 3-17. Hilbert, David (1931), "Die Grundlegung der elementaren Zahlenlehre", Mathematische Annalen 104, 485-494. Hölderlin, Friedrich (1951), Sämtliche Werke, 2.1: Gedichte nach 1800, 1. Hälfte: Text, toim. F. Beissner, Kohlhammer, Stuttgart. Kant, Immanuel (1903 [1783]), "Prolegomena zu einer jeden ktinftigen Metaphysik, die als Wissenschaft wird auftreten können", teoksessa Kant's Gesammelte Schriften: Erste Abtheilung: Werke, 4, Berlin: Reimer, 253-383. Kant, Immanuel (1998 [1781/1787]), Kritik der reinen Vernunft, toim. J. Timmermann, (Philosophische Bibliothek), Meiner, Hamburg. Malpas, Jeff (2006), Heidegger's Topology: Being, Place, World, MIT Press, Cambridge, MA. Mattei, Jean-François (1988), "L' étoile et le sillan: l'interpretation heideggerienne de l' être et de la nature chez Platon et Aristote", teoksessa Franco Volpi ym., Heidegger et l'idée de la metaphysique, (Phaenomenologica), Kluwer, Dordrecht, 43-66. Mattei, Jean-François (1999), "Le quadruple fondement de la metaphysique: Heidegger, Aristote, Platon et Hesiode", teoksessa J.-M. Narbonne & L. Langlois (toim.), La metaphysique: son histoire, sa critique, ses enjeux, (Zêtêsis), Vrin, Paris, 203-228. 238 Jussi ack an Heidegger, artin (1996a [ ]), rla' t r h o' ih Dichtung, 6. painos, loster a , r f rt i . Heidegger, artin (1996b [ ]), rn r , . i s, lost ann, rankfurt i . Heidegger, artin (1997a), esa tausgabe, : i rı rı , . . von Herr ann, loster ann, r f rt i . Heidegger, artin (1997b [ ]), rrıt , i rı lerrıe der Phdrıo enologie, t i . .- . , , Kloster ann, r kf rt i . Heidegger, artin (1998a [1935 ]), i f rı 6. painos, ie eyer, übinge . Heidegger, artin (1998b [1 ]), rıt rı l physik, 6. painos, loster ann, r f rt i . Heidegger, artin (1998c [1961]), i t , , . i tuttgart. Heidegger, artin (1998d [ ]), i t , , . i Stuttgart. Heidegger, artin (1998e), aideteokserı l r , i Taide, elsinki. Heidegger, artin (2000a), irj " i i t " ö" il aika, suo . . Lehtinen, ( r i ), t ij liitt , l i i Heidegger, artin (2000b), l irı j i , . Vastapaino, a p r . Heidegger, artin (2000c [ ], rtra' f dt , i eske, tuttgart. Heidegger, artin (2000d [ ]), r rı rı , i ie eyer, übingen. Heidegger, artin (2001 [ ]), irı it, . i Tübingen. Heidegger, rti (2002 [ ]), I tita't rı ifl rı i Klettotta, tuttgart. Heidegger, artin (2003a [19 ]), l , . i , l Frankfurt a i . eidegger, artin (2003b [ 2l), " r f ce/Vor rt", t illia I. ichardson, i gger: r h nol y to Thought, (Perspectives i ti t l hil y), . i , Fordha niversity ress, r , III III. eidegger, arti (2003c [ 9]), t r ur pr , 1 . i , Klettotta, tuttgart. l i t t li 239 ide , in ( , t s , : U r derı nfarıg, toi . . ia , loster a , t i . ide , in , , : i t der hilosophie rı irı is rı i . . ett r, loster a , t . , : i r ( bungen) i t is rı r st llurı h des h'ı' u e irıü rı i s ilos isc enken, , loster f t i . i t ia' j irj ituk i , 2, s . . Iaaksi <3' rıd rı kirjat), is filos fi seura, Ta peIo t f ii rı, s . I. ack an, i tt l i i. i t fı/ ii ?, s . . al inen, h ri 8 d rı j is filo fi s r , Ta pere. l la " l f orld", l I rı l f t riti ociety f r Phel il " r l t r Zahlen- " rırı h , - . l rli a'mtli r , . : ic t nach 1800, 1. d : t l , t tt rt. l ] " le i r jeden künftii l f Wir ftr t können", tel chri : r t t il : erke, 4, Beri l [ 1787]) iti r r i h ernunft, toi . I. i i li t , i r, a burg. l I ff ( ), i r' ol y: irı , lace, orld, IT ri t éi I r nçois ( ), " ' il t l illo : l'interprétation i r l t l t l t et ristote", t l i i r t l'i de la étaphysique, ( eno enolo i ) t, - . ttéi I nrançois ( ), " r l f t de la t phy i : i r, , l t t é i ", teoksessa I r 8: . l i (t i .), étaphysique: sori histoire, sa ri , ses rıj ux, ( t i ), i , ari , - . 240 Jussi Backman Mattei, Jean-François (2001), Heidegger et Hölderlin: le Quadriparti, (Épiméthée), Presses Universitaires de France, Paris. Mattei, Jean-François (2004), "La quadruple énigme de l'etre", teoksessa J.-F. Mattéi (toim.), Heidegger: l'enigme de l'être, (Débats philosophiques), Presses Universitaires de France, Paris, 131-157. Mattei, Jean-François & Dominique Janicaud (1983), La metaphysique à la limite: cinq études sur Heidegger, (Épiméthée), Presses Universitaires de France, Paris. McNeill, William (1999), The Glance af the Eye: Heidegger, Aristotle, and the Ends af Theory, (SUNY Series in Contemporary Continental Philosophy), State University of New York Press, Albany, NY. Meillassoux, Quentin (2006), Après la finitude: essai sur la nécessité de la contingence, (L' ordre philosophique), Seuil, Paris. Merker, Barbara (1988), Selbsttäuschung und Selbsterkenntnis: Zu Heideggers Transformation der Phänomenologie Husserls, Suhrkamp, Frankfurt am Main. Nancy, Jean-Luc (1988), L'expérience de la liberte, (La philosophie en effet), Galilee, Paris. Nancy, Jean-Luc (1996), Être singulier pluriel, (La philosophie en effet), Galilee, Paris. Nancy, Jean-Luc (2004 [1983]), La communaute dés oeuvrée, (Detroits), 3. painos, Bourgois, Paris. Narbonne, Jean-Marc (2001), Henologie, ontologie et Ereignis: PlotinProclus-Heidegger, (L' âne d' or), Les Belles Lettres, Paris. Neurath, Otto (1981), Gesammelte philosophische und methodologische Schriften, 1, Hölder-Pichler-Tempsky, Wien, 299-336. Owens, Joseph (1963 [1951]), The Doctrine af Being in the Aristotelian "Metaphysics": A Study in the Greek Background af Mediaeval Thought, 2. painos, Pontifical Institute of Mediaeval Studies, Toronto. Philipse, Herman (1998), Heidegger's Philosophy af Being: A Critical Interpretation, Princeton University Press, Princeton, NJ. Platon (1902), Platonis opera, 4, toim. J. Burnet, (Scriptorum classicorum bibliotheca Oxoniensis ), Clarendon Press, Oxford. Platon (1903), Platonis opera, 3, toim. J. Burnet, (Scriptorum classicorum bibliotheca Oxoniensis ), Clarendon Press, Oxford. Platon (1995), Platonis opera, 1, toim. E. A. Duke ym., (Scriptorum classicorum bibliotheca Oxoniensis ), Clarendon Press, Oxford. Platon (1999), Teokset, 2, suom. M. Itkonen-Kaila & P. Saarikoski & M. Tyni, Otava, Helsinki. Olemisen kontekstuaalisuus 241 Platon (1999), Teokset, 4: Valtio, suom. M. Itkonen-Kaila, Otava, Helsinki. Polt, Richard (2006), The Emergency af Being: On Heidegger' s Contributions ta Philosophy, (Reference, Information and Interdisciplinary Subjects Series ), Cornell University Press, Ithaca, NY. Pöggeler, Otto (1963), Der Denkweg Martin Heideggers, Neske, Pfüllingen. Roesner, Martin (2003), Metaphysica ludens: Das Spiel als phänomenologische Grundfigur im Denken Martin Heideggers, (Phaenomenologica), Kluwer, Dordrecht. Ruin, Hans (1994), Enigmatic Origins: Tracing the Theme af Historicity through Heidegger' s Works, (Stockholm Studies in Philosophy), Almqvist & Wiksell, Stockholm. Schürmann, Reiner (1996), Des hégémonies brisees, Trans-EuropRepress, Mauvezin. Sheehan, Thomas (2001), "Kehre and Ereignis: A Prolegomenon to the Introduction ta Metaphysics", teoksessa R. Polt & G. Fried (toim.), A Companion ta Heidegger's Introduction ta Metaphysics, Yale University Press, New Haven, CO, 3-16, 263-274. Slife, Brent D. (1995), "Information and Time", Theory & Psychology 5:3, 533-550. Thomä, Dieter (1990), Die Zeit des Selbst und die Zeit danach: Zur Kritik der Textgeschichte Martin Heideggers 1910-1976, Suhrkamp, Frankfurt am Main. Trawny, Peter (2003), Martin Heidegger, (Campus Einfuhrungen), Campus, Frankfurt am Main. Tuomas Akvinolainen (1949), Quaestiones disputatae, 1: De veritate, toim. R. Spiazzi, Marietti, Torino. Tuomas Akvinolainen (1963), Summa theologiae: Cum textu ex recensione leonine, 1, 1:2, toim. P. Caramello, Marietti, Torino. Vail, Loy M. (1972), Heidegger and Ontological Difference, Pennsylvania State University Press, University Park, P A. von Herrmann, Friedrich-Wilhelm (1964), Die Selbstinterpretation Martin Heideggers, (Monograpien zur philosophischen Forschung), Hain, Meisenheim am Glan. von Herrmann, Friedrich-Wilhelm (1994), Wege ins Ereignis: Zu Heideggers "Beiträgen zur Philosophie", Klostermann, Frankfurt am Main. Waismann, Friedrich (1967), Wittgenstein und der Wiener Kreis, toim. B. F. McGuinness, Blackwell, Oxford. tt/ i n-Francois r rli : ri E t re é I çois " 'ê " ]. r: é t re é I çois I 't i a la r E il lia o : r i o r i i l llas ê fi : i i i l a' c l t r t i : i i r d l r I ' e'r é f l lé I B i l f l lé I é oeuvrée, é - : l r l l i r W o " i ": t o l ti t t ilips o i : l l t i I I i iothe I i iothe i iothe ri 8: l i l t l l i lt, i o i t ti to il i j l i t l , i r, i : i l l l i fi i , o t i ' i l r , i isé , " : I t ti o i " s l 8: i i to i ' o i lif , t " for r 8 l , i i l i : i i r t i t , r ü r in lain o ri in lain l i : i l i , .' l i il, . , r l ifiere l i i i rr , l ti t r r t ti ti i los is rr , : i r " itra' i " lost i , i i i r r i i inne l 242 Jussi Backman White, David A. (1985), Logic and Ontology in Heidegger, Ohio State University Press, Columbus, OH. Windelband, Wilhelm (1924 [1884]), Präludien: Aufsätze und Reden zur Philosophie und ihrer Geschichte, 2, 9. painos, Mohr, Tiibingen. Symbioosi ja erillisyys Psykoanalyysi, f enomenologia ja itseyden juuret JOONA TAIPALE 1 Johdanto Inhimillinen kokemus on syvästi intersubjektiivista. Toiset ihmiset ovat läsnä kokemuksissamme mitä huomaamatto- mimmilla tavoilla, niin että kokemuksistamme useimmat elleivät kaikki sisältävät viittauksia heihin. Toiset henkilöt ovat meille paitsi eksplisiittisiä toisia esimerkiksi rakkau- temme, ihailumme, paheksuntamme tai vihamme kohteita myös implisiittisiä toisia. Tällaisina he vaikuttavat elämäs- sämme monin tavoin myös silloin kun emme tosiasiassa ole heidän kanssaan, ja jopa silloin kun emme edes havaitse, muistele tai kuvittele heitä. Tällainen vaikutus on pääosin huomaamatonta ja tiedostamatonta, ja esimerkkejä on helppo löytää arkielämämme alueelta. Me liikumme, elehdimme ja toimimme jotakuinkin niin kuin kulttuurissamme ja yhteisös- sämme on tapana; me ilmaisemme itseämme kielellä, jonka olemme alun perin oppineet muilta; me havaitsemme esineitä ja välineitä, jotka muut ovat valmistaneet, keksineet tai luo- neet; ja me voimme tuntea esimerkiksi syyllisyyttä tai häpeää pelkistä ajatuksistamme. Tässä mielessä kanssaihmiset ovat mukana kaikessa toiminnassamme ja kaikissa havainnois- samme: näyttää siltä, että itsetietoisuutemme on läpeensä yh- teisöllistä. t . i i . i fsà' l , ü . : i h . ; G š 'fåt ri is l oo li t ist . i sis l i l i i l itta . l i i i r - tisi . il il ts tt l l i i l . i e, l tt uriss t is i l l t i t ista t i r t . i le i e innas is i i t .