TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XXXIX / 2017 / 1 TEORIE KULTURNÍ MEZERY: SOCIÁLNÍ VĚDA A JEJÍ PUBLIKUM V DÍLE THORSTEINA VEBLENA A WILLIAMA F. OGBURNA Abstrakt: Článek se zaměřuje na teorie kulturní mezery, jež ve svém díle rozpracovali Th orstein Veblen a William F. Ogburn. Sleduje přitom zejména dva motivy: jak se v přístupech těchto autorů tematizuje vztah sociální vědy a jejího publika a jak je argument mezery využit k prosazování specifi ckého pojetí „účelu" sociální vědy. Je zde předvedeno, jak se ve dvou různých stylech psaní a ve dvou různých argumentačních strategiích v podstatě identická teorie proměňuje a současně zužitkovává k prosazení distinktivního (kritického a instrumentálního) pojetí sociální vědy. Veblenův klíčový motiv „sebe- -konfrontace" společnosti je srovnán s Ogburnovým motivem „využitelnosti" vědění ve vztahu k úvahám o literárních technologiích vědy. Klíčová slova: kulturní mezera; sociální věda; publikum; literární technologie; William F. Ogburn; Th orstein Veblen Th e Th eory of Cultural Lag: Social Science and Its Audience in the Works of Th orstein Veblen and William F. Ogburn Abstract: Th e article analyses the theories of cultural lag elaborated by Th orstein Veblen and William F. Ogburn. In particular, it pursues two motives: how the relation between social science and its audience had been implied in their respective approaches, and how the "lag" argument had been employed in their view of the "purpose" of social science. It is demonstrated here that the essentially identical theory had been transformed in their "argumentative strategies" and "styles of writing" to fi t their distinctive (critical and instrumental) concepts of social science. Veblen's key motif of "selfconfrontation" of society is contrasted with Ogburn's motif of "applicability" of knowledge with regard to refl ections on literary technologies of science. Keywords: cultural lag; social science; audience; literary technology; William F. Ogburn; Th orstein Veblen JAN BALON Kabinet pro studium vědy, techniky a společnosti Filosofi cký ústav AV ČR, v. v. i. Jilská 1, 110 00 Praha 1 email / balon@fl u.cas.cz ////// tematická studie / thematic article /////////////////////// 58 Úvod Pojem „kulturní mezera" sdílí osud mnoha kdysi proslulých sociálněvědních pojmů, které byly v intelektuálních debatách přetěžovány do té míry, že se jejich původní poměrně srozumitelně vymezený obsah každou následnou formulací dále a dále znejasňoval, až jsou nakonec prakticky k nepoužití. Původní příslib identifi kace v podstatě jednoduchého procesu, jenž se opíral o myšlenku, podle níž se dva prvky společenského vývoje, totiž technologie a kultura, pohybují v podstatě stejným směrem, avšak jeden prvek (kultura) za druhým (technologie) prokazatelně (a nevyhnutelně) zaostává, vystřídalo rozčarování z omezeného analytického potenciálu tohoto pojmu. Empiricky vypozorované soulady i rozpory, pozitivní i negativní důsledky vývoje společnosti, měly být na základě raných představ převoditelné do obecného výkladového rámce, do jehož středu byl pojem kulturní mezery postaven. Očekávaný scénář se ovšem nenaplnil, především, jak se zdá, z důvodu empirické „nenaplnitelnosti" pojmu. Z pojmu, jenž se z jazyka vědy postupně začal vytrácet, se stala fráze, přičemž lze říci, že nakonec zcela převážil morálně-kritický způsob jeho využívání, jenž, zhruba řečeno, na jedné straně poukazoval na nežádoucí anachronismy ve vývoji společnosti, na straně druhé zase byl živnou půdou pro nářky nad ztrátou lidské přirozenosti v důsledku překotného technologického vývoje. Následující text se zaměří na dvě zřejmě nejvýraznější sociálněvědní pojetí „kulturní mezery", které ve svých textech rozpracovali Th orstein Veblen a William F. Ogburn. Tito autoři se v prvních dekádách dvacátého století tezi o „kulturní mezeře",1 – jež se ve vědeckém prostředí začala objevovat již kolem poloviny devatenáctého století –, pokusili rozvinout do podoby obecné „teorie" kulturního vývoje se zřetelnými prediktivními a explanačními nároky. Jak se pokusím předvést, jejich konstrukce „kulturní mezery" takřka příkladně vyjevují rozdíly jednak mezi dvěma klíčovými „technologiemi" sociálněvědního argumentu (kritika společnosti, instrumentální faktografi e), jednak mezi různými pojetími vztahu sociální vědy a jejího publika. Souhrnně vyjádřeno, hlavním cílem textu je sledovat, jak byl půdorys teorie „kulturní mezery" – ohraničený souměřitelnými analytickými kategoriemi – využit prostřednictvím různých argumentačních důrazů k rozvinutí distinktivních pojetí sociální vědy a jejího „účelu". 1 I když by zřejmě bylo vhodnější překládat v kontextu Veblenovy a Ogburnovy teorie termín „cultural lag" jako „kulturní zaostávání", respektive „opožďování", přidržuji se zde ustáleného českého překladu. Jan Balon 59 Tento text zcela jistě nemá za cíl – jak by mohlo jeho zařazení mezi texty tohoto monotematického bloku naznačovat – reprodukovat Shapinův a Schaff erův celkový přístup z jejich knihy Leviathan and the Air-Pump: Hobbes, Boyle, and the Experimental Life,2 v níž na příkladu dvou autorů s konkurenčními pojetími (experimentální) vědy, Th omase Hobbese a Roberta Boyla, rozpracovávají specifi cký výklad vědecké změny. Cílem je zde spíše využití Shapinova a Schaff erova motivu dramatizace, prezentace a expozice vědeckých zjištění, který je obsažen v jejich vymezení takzvané „literární technologie", jíž v nejširším slova smyslu rozumějí určitý způsob komunikace ve vědě. „Literární technologie", celkově vzato, slouží k zajištění, zprostředkování a upevnění vztahu mezi vědcem a jeho publikem. V Shapinově a Schaff erově výkladu je tento vztah konceptualizován jako „svědectví". Díky takzvané „technologii virtuálního svědectví" nemusí být „svědectví (prováděným experimentům) přímé ani spojené s usnadňováním replikování experimentu. Jak Shapin a Schaff er uvádějí: „Technologie virtuálního svědectví zajišťuje to, že se ve čtenářově mysli reprodukuje takový obraz experimentální scény, až eliminuje nutnost jak přímého svědectví, tak i replikace."3 Jakkoli jsou motivy dramatizace, expozice a prezentace vědeckých zjištění v případě Shapinova a Schaff erova výkladu vztaženy ke specifi ckému historickému kontextu a konkrétním způsobům prosazování určitých „literárních technologií", nepochybně jsou otevřené obecnějším otázkám: Jak se utváří vědecký fakt? Jak se profi luje komunikace ve vědě? Jak se formují a legitimizují vědecké přístupy? Jak se buduje vědecká argumentace?4 Smyslem konfrontace dvou pojetí „kulturní změny", a současně také dvou pojetí sociální vědy, jež se odrážejí v díle Th orsteina Veblena a Williama F. Ogburna, tedy není nabídnout srovnání dvou konkurenčních koncepcí à la Shapin a Schaff er, tentokrát v prostředí sociální vědy, nýbrž pokusit se využít motivy expozice, prezentace a dramatizace z jejich pojetí „literární technologie" pro položení otázky, zda lze identifi kovat určitou technologii sociálněvědního argumentu ve Veblenově a Ogburnově teorii kulturní mezery, již využili k prosazování rozdílných pojetí „účelu" sociální vědy. V obecnějším smyslu se tento text zaměřuje zejména na otázku vztahu sociální vědy a jejího publika. Své rozlišení mezi vztahem k publiku z hle2 Steven Shapin a Simon Schaff er, Leviathan and the Air-Pump: Hobbes, Boyle, and the Experimental Life (Princeton, NJ: Princeton University Press, 1985). 3 Shapin a Schaff er, Leviathan, 60. 4 Jednotlivé Shapinovy a Schaff erovy „technologie" představuje v širším kontextu např. Tomáš Dvořák, „Materiální kultura vědy," in Současné přístupy v historické epistemologii, ed. Tomáš Dvořák a kol. (Praha: Filosofi a, 2013): 209–10. Teorie kulturní mezery 60 diska sebe-konfrontace (Veblen) a z hlediska využitelnosti (Ogburn) přitom opírám o parafrázi Shapinova a Schaff erova pojetí svědectví: (sociálněvědní) publikum se účastní konstituce (sociálněvědního) faktu. Publikum přitom na vytváření faktu participuje tím, že se nechává přesvědčit a svým přesvědčením fakt konstituuje. Jak se pokusím ukázat, teorie kulturní mezery se v pojetích Th orsteina Veblena a Williama F. Ogburna rozchází nikoli v rovině teoretické adekvátnosti nebo empirické korespondence, nýbrž ve styku s různými publiky. Teorie kulturní mezery: Veblenův argument Přestože v dnes kanonizované podobě představil teorii „kulturní mezery" William F. Ogburn v roce 1922 ve své knize Social Change With Respect to Culture and Original Nature,5 současnější akademická literatura6 odkazuje častěji k implicitní formulaci tohoto pojmu a jeho teoretickému rozvedení, jež lze najít v textech Th orsteina Veblena. I když neexistuje akademický konsensus o přesném významu „pojmu" kulturní mezery, převládá poměrně značná shoda na samotném pojetí „teorie" kulturní mezery. Toto pojetí shrnul i zpětně vymezil Ogburn, jenž prohlásil: „Jelikož je to určité pojetí vztahu, myslím si, že je lepší to nazývat teorií. Je to tudíž něco více než jen pouhý nový jazykový termín."7 Teorie „kulturní mezery", jak ji rozumí sociálněvědní literatura, je především vztahem dvou oblastí, mezi nimiž je možné systematicky rozlišovat. Jsou to distinkce (např. materiální/nemateriální, průmysl/podnikání, pokrok/inercie), které teorii umožňují konstruovat. Teorie takto do sebe promítá minulé distinkce, pokud jsou v souladu s její logikou pojímání určitého vztahu. V takovémto smyslu se také stal teoretikem kulturní mezery Th orstein Veblen, přestože on sám nikdy tento termín nepoužil.8 Samotná teorie stojí na Veblenových distinkcích, jež odrážejí jeho způsob literární expozice identifi kované „mezery" vznikající 5 William F. Ogburn, Social Change With Respect to Culture and Original Nature (New York: Viking Press, 1922). 6 Viz např. Richard L. Brinkman a June E. Brinkman, „Cultural Lag: In the Tradition of Veblenian Economics," Journal of Economic Issuess 40, č. 4 (2006): 1009–28; Rick Tilman, Th orstein Veblen and the Enrichement of Evolutionary Naturalism (Columbia: University of Missouri Press, 2007); Stephen Edgell, Veblen in Perspective (New York: Routledge, 2015). 7 Otis Dudley Duncan, William F. Ogburn: On Culture and Social Change (Chicago: University of Chicago Press, 1964): 89. 8 Téma „kulturní mezery" se opakovaně objevuje zejména ve Veblenových knihách Teorie zahálčivé třídy, Th e Th eory of Business Enterprise, Higher Learning in America, Th e Instinct of Workmanship nebo Nature of Peace. Jan Balon 61 v důsledku odlišné logiky a odlišného tempa vývoje institucí a technologií. Jeden příklad literární expozice „mezery" představuje úryvek z Veblenova nejkomentovanějšího díla, Teorie zahálčivé třídy: Je tedy třeba říci, i když snad jde o banální truismus, že instituce dneška – dnes přijímaný způsob života – nejsou zcela přiměřené dnešní situaci. Dnešní navyklé způsoby uvažování mají přitom tendenci přetrvávat neomezeně dlouho, pokud si okolnosti nevynutí změnu. Tyto instituce, které nám byly takto předány, tyto navyklé způsoby uvažování, hlediska, postoje sklony atd. jsou tedy samy konzervujícími faktory – faktory společenské setrvačnosti, psychologické setrvačnosti, konzervativismu [...]. Vývoj společnosti je ve skutečnosti procesem mentální adaptace jedinců pod tlakem okolností, které již nadále nepřipouštějí myšlenkové návyky vytvořené v minulosti pod vlivem odlišných podmínek a v souladu s nimi.9 „Mezera" je takto exponována jako konfl ikt nároků přítomnosti a konzervativních, respektive, jak je Veblen sám nazýval, atavististických sil, jež odrážejí minulá institucionální uspořádání a jim uzpůsobené myšlenkové návyky. Veblenův teoretický argument „mezery" má zřetelnou temporální strukturu, přičemž dynamika vývoje je určována „změnou situace", která vždy vyžaduje „novou adaptaci". Jak to Veblen formuluje na jiném místě, vztah přítomnosti a budoucnosti je určen procesem selektivní adaptace, který není a nikdy nebude s to reagovat na měnící se situaci: Dnešní situace utváří zítřejší instituce prostřednictvím selektivního, nátlakového procesu tak, že působí na lidský navyklý pohled na věci a buď mění, nebo upevňuje hledisko či stanovisko předané z minulosti. Instituce – tj. navyklé způsoby myšlení –, které usměrňují život lidí, pocházejí v každém případě z minulosti, nehledě na to, jde-li o minulost nedávnou či vzdálenou. Jsou to produkty dřívějšího vývoje, přizpůsobené dřívějším podmínkám, a proto nikdy neodpovídají požadavkům přítomnosti. Proces selektivní adaptace nemůže z povahy věci nikdy dohonit neustále se měnící situaci, v níž se společnost nachází, neboť prostředí, situace, naléhavé potřeby života, které si vynucují přizpůsobení a provádějí selekci, se mění každým dnem. Každá nová situace společnosti začíná zastarávat v okamžiku, kdy vznikla. Každý krok ve vývoji navozuje změnu situace: tato změna vyžaduje novou adaptaci, stává se východiskem pro další krok v přizpůsobení a tak dál do nekonečna.10 9 Th orstein Veblen, Teorie zahálčivé třídy (Praha: Sociologické nakladatelství, 1999): 149. 10 Ibid., 148–49. Teorie kulturní mezery 62 Výchozí předpoklad „mezery" v celkové teorii změny, již Veblen rozpracoval ve svých hlavních textech, je, jak uvádí Rick Tilman, „pozoruhodný svým využitím pro lokalizování a identifi kování jak zastarávajících tak i na budoucnost orientovaných struktur a pro predikování pravděpodobnosti či nepravděpodobnosti opětovného vyskytování určitých druhů problémů a jevů."11 Distinkce, které Veblen využívá v kontextu svého výkladu vývoje společnosti, jsou konstruovány na základě hlavní veblenovské dichotomie technologie a ceremonialismu, jež se sice prolíná celým jeho dílem, avšak, jak si povšimnul William P. Glade ve svém klasickém textu o veblenovském příspěvku k teorii kulturní mezery, „je neuvěřitelné, jak často ji dokonce i seriózní čtenáři Veblena přehlížejí nebo přímo opomíjejí."12 Tato dichotomie od sebe analyticky odděluje oblast „technologie", do níž přísluší zejména „mírumilovné počínání, industriální aktivity, nezúčastněné a věcně- -faktické hledisko, industriální kapitál nebo stav industriálních dovedností, proces strojové výroby a řemeslné dovednosti," od oblasti takzvaného „ceremonialismu," do níž jsou zahrnuty především „predátorské nebo agresivní počínání, pekuniární aktivity, animistické hledisko, podnikatelský kapitál, investování pro zisk a vykořisťování."13 Základní rozdíl mezi takto vymezenými oblastmi spočívá ve skutečnosti, že technologie je kumulativní a samotný technologický proces je spjat s postupem „vpřed", kdežto ceremonialismus se opírá o minulost (status, hierarchie, nátlak, moc) a na změnu reaguje na základě „tlaku okolností". Jak uvádí Allan G. Gruchy, podle Veblenovy teorie kultury je technologická změna „nejdůležitějším jednotlivým faktorem, jenž mění instituce, a tudíž i lidské chování."14 V samotném vztahu technologie a ceremonialismu je přitom zjevné, že ceremonialismus progresivní využívání technologie různými způsoby omezuje, zatímco technologické změny „vedou k úpadku zastaralých myšlenkových návyků [...]. Technologie má ,leptavé účinky' [...]. Ti, kteří jsou ve spojení s takovouto proměňující se technologií, nahrazují zastaralé myšlenkové návyky novými mentálními návyky, pro něž je oporou věcně-faktický způsob poznání vnějšího světa."15 Je to především přístupnost změně technologické povahy, jež odděluje od sebe tu oblast, která se progresivně vyvíjí, od oblasti, která je 11 Tilman, Th orstein Veblen and the Enrichement, 77. 12 William P. Glade, „Th e Th eory of Cultural Lag and the Veblenian Contribution," Th e American Journal of Economics and Sociology 11, č. 4 (1952): 433. 13 Ibid., 433. 14 Allan G. Grunchy, Modern Economic Th ought – Th e American Contribution (New York: Prentice-Hall, 1947): 78. 15 Ibid., 125. Jan Balon 63 vůči změně rezistentní: „Skutečnost, že některé části nemateriální kultury mají ne-kumulativní povahu spočívá v jejich ceremoniální povaze, zatímco jiné části nemateriální kultury jsou, přinejmenším částečně, technologické povahy."16 Veblenův argument „kulturní mezery" je podložen zřetelným autorským záměrem, jímž je formulace teorie vývoje společnosti. Analytický rámec Veblenovi umožňuje jednak systematicky nahlížet vztahy mezi jednotlivými oblastmi (vývoje) společnosti, jednak promítat do vyznačených trajektorií vývoje konkrétní jevy, jež je možné na základě provedených distinkcí vysvětlovat (v daném případě vývoj průmyslu, vědy, technologie, výroby, vzdělávání, podnikání, vlastnických a mocenských vztahů, povahy mírového uspořádání apod.). Argument o neschopnosti institucí držet krok s vývojem technologie je spojen především s motivem progresivního vývoje vědy. Ve svém eseji o postavení vědy v moderní civilizaci Veblen tvrdí, že je to věda, jež vyvrací starý řád věcí a současně nastavuje řád nový, věda představuje klíčový krok, „jenž sám o sobě konstituuje změnu situace, která vyžaduje novou adaptaci". „Mezera" se reprodukuje v situaci, kdy vědecký přístup, jejž Veblen vymezuje jako „nezúčastněné, nevzrušené nahlédnutí do materiálních faktů, jimiž se lidstvo musí zabývat"17 zajišťuje výhodu jedněch před druhými. Věda je hybatelem změny, civilizace, v níž dominuje vědecký přístup, se musí „prosadit proti jakémukoli kulturnímu schématu, jež tento prvek postrádá."18 Dynamika technologického procesu přitom vědu staví do protikladu k vývoji politiky, kultury a společnosti. Dichotomie technologie/instituce se v termínech Veblenovy teorie projevuje jako rozdíl dvou pohybů: „dopředu" a „zpět". Institucionální oblast zahrnovala hodnoty „zakořeněné v minulosti. Byla statická v tom smyslu, že konzervovala zděděná přesvědčení, třídní rozdíly a statusová uspořádání."19 Pro Veblena to byla věda (a technologie), která „přinesla změny ve fyzickém světě, které zpětně narušily stávající institucionální uspořádání. Aktivity byly vnímány jako instrumentální, pokud rozšiřovaly potenciál lidského života, a jako ceremoniální, pokud tento potenciál omezovaly z hlediska míry, v jaké byl poměřován technovědeckým étosem."20 V nejširším slova smyslu tedy Veblen 16 Glade, „Th e Th eory of Cultural Lag," 436. 17 Th orstein Veblen, „Th e Place of Science in Modern Civilization," American Journal of Sociology 11, č. 5 (1906): 585. 18 Ibid., 586. 19 Tilman, Th orstein Veblen and the Enrichement, 77. 20 Ibid., 77–78. Teorie kulturní mezery 64 „drama" vývoje společnosti inscenuje především jako střet věcně-faktického vědění a myšlenkových návyků. Veblen a jeho publikum Přestože, jak uvádí Rick Tilman ve svém rozsáhlém pojednání o Veblenově příspěvku sociální vědě, dnes neexistuje žádný konsensus ohledně hodnoty či dokonce významu Veblenova díla,21 existuje poměrně silná shoda na tom, že Veblen ve svém díle rozvinul osobitý „styl psaní", jenž nastavuje specifi cký vztah mezi sociálním vědcem a jeho publikem, respektive sociálním vědcem a jeho čtenářem. Jak to vyjadřuje Clare Virginia Eby, „Veblenovu distinktivní metodu kritické analýzy je nezbytné chápat jako určitý styl. Podobně jako jiné distinktivní styly – ať již je to Hemingwayova próza, Sullivanovy mrakodrapy nebo Cézannovy krajiny – je i Veblenův styl nezaměnitelný."22 Při budování vztahu se svým publikem se Veblen opírá o osobitou literární expozici svých (vědeckých) zjištění, v níž systematicky využívá strategii „vědeckého" argumentu. Tato strategie, která Veblenovi zajišťuje explanační perspektivu mimo kontext jednotlivých pozorování a umožňuje mu přitom vypovídat o takřka nekonečném množství sociálních, kulturních či ekonomických jevů, je současně strategií konstrukce vědeckého argumentu i strategií konstrukce intelektuální autority. Onou výchozí i konečnou explanační perspektivou je perspektiva „kulturní mezery", která je jednak základem systematické teorie, jednak přiznanou formou kulturní (a sociální) kritiky.23 I když se Veblen opakovaně pokoušel založit (nebo alespoň načrtnout) sociální vědu jako (objektivní) evoluční vědu,24 prvek dramatizace chápal jako inherentní povaze vědy a pozici vědce jako nezúčastněného pozorovatele popíral. Nevyhnutelný prvek dramatizace pro něj rovněž potvrzoval jeho formativní zájem o kritiku institucí, respektive kritiku konvencí. Jak to shrnuje Dorothy Ross, když porovnává Veblenovu argumentační strategii 21 Ibid., 3. 22 Clare Virginia Eby, Dreiser and Veblen, Saboteurs of the Status Quo (Columbia: University of Missouri Press, 1998): 16. 23 Jak to poněkud ironicky formuluje Clare Virginia Eby, pro Veblena jako „darwinovského sociálního vědce, jehož jedinou jistotou je to, že se věci změní, je motto ,whatever is, is wrong' analytickým konceptem vyjadřujícím nevyhnutelnost kulturní mezery." Clare Virginia Eby, „Th orstein Veblen and the Rhetoric of Authority," American Quarterly 46, č. 2 (1994): 139. 24 Viz např. Th orstein Veblen, „Why Is Economics Not an Evolutionary Science?" Quarterly Journal of Economics 12, č. 4 (1898): 373–97. Kritický rozbor Veblenovy evoluční perspektivy lze nalézt např. v Malcolm Rutherdorf, „Veblen's Evolutionary Programme: A Promise Unfulfi lled," Cambridge Journal of Economics 22, č. 4 (1998): 463–77. Jan Balon 65 v době vzestupu sociální vědy a pokusů o „nalézání objektivity",25 „Veblen usiloval o to, aby věda poskytovala kritické nahlédnutí do průběhu evoluce, nikoli o to, aby se stala nástrojem pro to, jak ji kontrolovat."26 Jak to Veblen vyjádřil na příkladu „kauzální spojitosti", jednoho z nejvýraznějších vědeckých konceptů své doby: V pozdější moderní době se formulace kauzální spojitosti stávají stále více neosobními, objektivnějšími a fakticky věcnějšími; přisuzování aktivity pozorovaným objektům ovšem nikdy neustává, přičemž i v těch nejnovějších a nejvyspělejších formulacích vědeckého výzkumu není dramatický tón zcela ztracen. [...] Aktivita je stále přisuzována jevům, jimiž se věda zabývá; a aktivita pochopitelně není faktem pozorování, nýbrž je jevům přisuzována pozorovatelem.27 To je pochopitelně popíráno těmi, kteří trvají na čistě matematickém vyjádření vědeckých teorií, avšak toto popření lze udržovat pouze na úkor soudržnosti. Ty významné autority, jež promlouvají ve prospěch bezbarvého matematického vyjádření, se neustále a nevyhnutelně uchylují k (svou podstatou metafyzickému) předem utvořenému pojetí kauzality, a to ihned jakmile začnou se skutečnou prací vědeckého zkoumání.28 V kritickém přístupu se dramatický tón pochopitelně projevuje výrazněji než v „bezbarvém matematickém vyjádření", jelikož každý výklad evoluce byl spojen s více či méně skrývaným morálním hodnocením. Sociální věda nevyhnutelně zahrnuje práci s termíny, které nesou morální konotace (predátorský, vykořisťování, okázalá spotřeba) a odkazují ke sdíleným významům, vycvičený sociální vědec je však v zájmu objektivity schopen, jak byl Veblen přesvědčen, „tyto kategorie nahlížet v neosobním světle."29 Podobně Veblen exponoval i argument „kulturní mezery" jako teoretické perspektivy využitelné pro reprezentace a konstrukce sociálního života, jež byla obzvláště efektivní z hlediska působení na různé druhy (především čtenářských) publik. Dramatizace „mezery" byla neoddělitelně spojena s morálními konotacemi jevů, jimž Veblen „přisuzoval aktivitu". Techniky 25 Robert C. Bannister, Sociology and Scientism: Th e American Quest for Objectivity, 1880–1940. (Chapel Hill, NC: University of North Carolina Press, 1987). 26 Dorothy Ross, Th e Origins of American Social Science (Cambridge: Cambridge University Press, 1991): 213. 27 Veblen, „Th e Place of Science," 596. V poznámce pod čarou Veblen tuto tezi ještě upřesňuje: „Epistemologicky vyjádřeno, aktivita je přisuzována jevům za účelem jejich uspořádání do dramaticky soudržného systému." 28 Ibid. 29 Ross, Th e Origins of American Social Science, 214. Teorie kulturní mezery 66 zajišťování přesvědčivosti, jak se zdá, Veblen opíral především o „literární technologii" kombinující objektivizující pohled a rétorické nástroje kulturní kritiky (společnosti). 30 Veblenův argument „kulturní mezery" nezformoval pouze určitý osobitý „styl psaní", nýbrž také vymezil specifi cký oborový (ekonomický) přístup, když jeho dílo je dnes konsenzuálně považováno za „bod počátku institucionální ekonomie".31 Zrod tohoto přístupu i jeho veblenovské ohraničení lze rovněž přisuzovat uplatnění osobité argumentační strategie, jíž Veblen konstruoval autoritu pro své (vědecké) výroky. Jak to formuluje Rick Tilman: Veblenův intelektuální ikonoklasmus není nikde patrnější než v jeho užívání slov. Jeho rétorická technika usiluje o přesvědčení čtenáře, aby rozpoznal, že [...] sociální konfl ikt nebyl jen střetem o kontrolu půdy, plodin nebo výrobního zařízení, nýbrž také střetem o kontrolu znaků coby jednotek významu. To, vůči čemu se Veblen vymezoval, byl jazyk minulosti, jenž byl skutečně silně vtělen a zakořeněn v žargonu neoklasické ekonomie. Tyto předem utvořené verbální úsudky představovaly překážky, jež znemožňovaly objektivnější analýzu ekonomických jevů. Konvenční ekonomický slovník byl produktem dřívějšího způsobu myšlení a ekonomům bránil uskutečňovat přesnější pozorování ekonomické aktivity. Stručně vyjádřeno, tyto úsudky byly vyjádřeními kulturní mezery. Neoklasická ekonomie byla systémem znaků, jenž vycházel ze zastaralých předpokladů a povětšinou sloužil potřebám osobních zájmů. Veblen problém ekonomů představoval jako zápas o překonávání navyklých způsobů myšlení s cílem artikulovat kategorie, jež neoklasicistický slovník dokázal pouze vyřazovat. Kulturní mezera tudíž dokládala jeho odmítnutí obecně přijímané ekonomické moudrosti.32 30 David Riesman sice nabídnul při hodnocení Veblenova díla psychologické vysvětlení, když se pokusil charakterizovat „obsesivní Veblenovu péči o kvalitu psaní jako techniky člověka, jenž se obává, že nebude slyšen – avšak také, že bude slyšen, a tudíž bude zavázán", takové mínění ovšem jen stěží může vysvětlit intenzitu odezvy publika či přetrvávající motivy Veblenovy argumentační strategie v sociálněvědních stylech psaní. David Riesman, Th orstein Veblen: A Critical Interpretation (New York: Charles Scribner's Sons, 1953): 38. 31 Charles Camic, „Reputation and Predecessor Selection: Parsons and the Institutionalists," American Sociological Review 57, č. 4 (1992): 428. Viz též Yuval Yonay, Th e Struggle Over the Soul of Economics: Institutionalist and Neoclassical Economists in America Between the Wars (Princeton: Princeton University Press, 1998). 32 Tilman, Th orstein Veblen and the Enrichement, 58. Jan Balon 67 Obdobně jako Veblen nalézá „mezeru" mezi vývojem technologie a institucí, nalézá ji i v jazyce a oborových slovnících. Argument terminologické „mezery" mezi „jazykem minulosti", jenž slouží potřebám osobních zájmů, a „jazykem přítomnosti", jenž slouží objektivnější analýze ekonomických jevů, umožňuje Veblenovi zaujímat hledisko zprostředkovatele, jehož autorita se odvozuje od skutečnosti, že on sám ovládá oba jazyky. Prezentace zjištění plynoucích z Veblenových pozorování se opírá o autoritativní hlas „nezúčastněného, nevzrušeného nahlédnutí do materiálních faktů, jimiž se lidstvo musí zabývat", které nakonec publikum konfrontuje s ideologickými předpoklady tohoto autoritativního hlasu. Kupříkladu Teresa Toulouse to vyjadřuje takto: Veblen nerozebírá pouze znaky své kultury, nýbrž také používá znaky k tomu, aby o těchto znacích vypovídal. Zcela zřetelně disponuje velice dobře vymezenou představou o publiku, jež si přeje přesvědčit. Přesto však, aby utvrdil své publikum v přesvědčení o validitě svých tvrzení o jejich světě, Veblen je nucen své kritické záměry maskovat ve formách výpovědí, jež se ucházely o přízeň publika prostřednictvím ostentativně objektivního podání. Pouze pod zástěrkou systematické analýzy, pečlivě strukturované tak, aby vyhovovala jeho vlastnímu chápání očekávání tohoto publika, mohl postupně vyložit ideologické motivy [...].33 Velice zřetelná představa o publiku, jež chce Veblen oslovit, zjevně předurčuje strategii jeho argumentace. Jak naznačují mnozí komentátoři Veblenova díla,34 klíčem k interpretaci jeho textů je rétorická analýza. Veblen intelektuální oporu pro svá zjištění hledá především v objektivizujícím pohledu, který zakládá jeho „styl psaní" a je neoddělitelně spojen s jeho specifi ckým autorským záměrem. Jeho texty lze považovat za jedno z nejsoustavnějších vyjádření pojetí teorie v sociální vědě jako „performativní aktivity v jazyce, jehož operativními metodami jsou způsoby psaní, jejichž prostřednictvím jsou dávány dohromady specifi kovatelné čtenářské odezvy."35 33 Teresa Toulouse, „Veblen and His Reader: Rhetoric and Intention in ,Th e Th eory of the Leisure Class'," Th e Centennial Review 29, č. 2 (1985): 249. 34 Viz např. Gary A. Fine, „Th e Social Contruction of Style: Th orstein Veblen's Th e Th eory of the Leisure Class as Contested Text," Th e Sociological Quarterly 35, č. 3 (1994): 457–72; Rick Tilman a Robert Griffi n, „Th e Aesthetics of Th orstein Veblen Revised," Cultural Dynamics 10, č. 3, (1998): 325–40. Ze starších textů viz Th eodor Adorno, „Veblen's Attack on Culture," Studies in Philosophy and Social Science 9, č. 3 (1941): 389–413. 35 Bryan S. Green, Literary Methods and Sociological Th eory (Chicago: University of Chicago Press, 1988): vii. Teorie kulturní mezery 68 Veblenova literární expozice „kulturní mezery" vystavuje jeho čtenáře nejen nároku překročení „navyklých způsobů myšlení", nýbrž i uskutečnění „přechodu od víry v teorie odvozované z pevných vzorců k teoriím, jež analyzovaly kulturní odlišnosti."36 Zřejmě nejúčinněji a nejdůsledněji tuto strategii Veblen uplatnil v Teorii zahálčivé třídy, v níž je „jazyk pokroku a evoluce" využit k rozvinutí vědeckého argumentu o regresivním vývoji společnosti: „Na konci Teorie, kdy se text o spotřebě sám spotřebovává odmítnutím samotného stylu, v němž je napsán, čtenáři stojí osamoceni, rozpolceni mezi pocity víry a nevíry."37 Vysvětlení Veblenova výkladového zvratu lze přitom zřejmě nejadekvátněji nahlížet z hlediska jeho vztahu k publiku a jeho předpokládaným očekáváním. Veblenův odklon od rétorické strategie objektivizující analýzy (autoritativního hlasu vědy) k rétorickým nástrojům kulturní kritiky (společnosti) je rovněž pochopitelný z hlediska jeho odmítnutí profesionalizované koncepce sociální vědy, jež se, jak to vyjádřil v Th e Higher Learning in America, dostala do područí „kapitánů erudice", kteří jsou zkorumpováni podnikatelskými magnáty a výzkumné univerzity řídí jako „podnikatelskou fi rmu, jež obchoduje s věděním, přičemž je pod ovládající rukou kapitána erudice, jehož posláním je vytěžit z disponibilních prostředků co možná největší výstup."38 Veblenova „technologie" utváření sociálněvědního argumentu je spjata s vědomým směšováním objektivizujícího přístupu a rétorických nástrojů zajišťování přesvědčivosti. Adresátem Veblenových zjištění přitom nebyla profesionalizovaná oborová komunita, nýbrž v širším smyslu veřejnost, v užším smyslu ti, o nichž on sám vypovídal. Argument „mezery" je ve Veblenově podání efektivní zejména tehdy, když je jeho cílem sebe-konfrontace společnosti, tedy mezera mezi morálními očekáváními aktérů a jejich vyjádřeními v termínech institucionálních skutečností. Teorie kulturní mezery: Ogburnův argument Jak již bylo řečeno, autorem první explicitní formulace teorie „kulturní mezery" byl William F. Ogburn, jehož dílo je rovněž primární referencí pro jakékoli učebnicové, encyklopedické a jiné sumarizující výklady samotného pojmu „kulturní mezery". Podobnost mezi Ogburnovou a Veblenovou 36 Toulouse, „Veblen and His Reader," 267. 37 Ibid., 247. 38 Th orstein Veblen, Th e Higher Learning in America: A Memorandum on the Conduct of Universities by Business Men (New York: B. W. Huebsch, 1918): 85. Jan Balon 69 formulací je přitom natolik zarážející, že Ogburn sám byl opakovaně obviňován z toho, že Veblenovi jeho teorii zcizil. Tato nařčení Ogburn odmítnul a prohlásil, že on sám Veblena v tomto bodě „nikdy nečetl."39 Přiznal se však k tomu, že jej k formulaci této teorie inspiroval Marx, jehož dílo bylo „základnou, z níž byla teorie kulturní mezery rozvinuta, avšak zcela jistě platí, že ani materialistická intepretace dějin, ani ekonomický determinismus není totéž co kulturní mezera."40 Jelikož teorie kulturní mezery byla dlouhodobým a systematickým Ogburnovým zájmem, je množství defi ničních i interpretačních úprav, jimiž „svůj" koncept během několika desetiletí prakticky nepřerušované práce opatřil, značné a v prostoru tohoto textu je nelze ani vyjmenovat, natož koherentně rozvést. Následující část se zaměřuje především na způsob expozice argumentu „mezery", který Ogburn vyjádřil ve své knize Social Change With Respect to Culture and Original Nature z roku 1922. Ogburn zde poprvé ohlašuje svůj celoživotní projekt, který v jednom z pozdějších retrospektivních textů pojmenoval jako snahu „sledovat procesy jednoho faktoru, a to technologie."41 V jeho raném vyjádření se tento zájem překládal do otázek typu: „proč se objevují sociální změny, proč jsou určité podmínky zjevně resistentní vůči změně, jak kultura roste, jak se civilizace stala tím, čím je."42 Zcela určující při rozvíjení vlastního pojetí sociálněvědního argumentu byl pro Ogburna „praktický" zájem, přičemž hlavním měřítkem nebyla „teoretická adekvátnost" navrhovaného výkladového schématu, nýbrž jeho „praktická využitelnost." Jak to shrnuje Otis Dudley Duncan: „Pro Ogburna nebylo nejdůležitější věcí konceptuální schéma, nýbrž objevy, k nimž jeho využití mohlo vést."43 Základem Ogburnova argumentu „kulturní mezery" je předpoklad akcelerace různých částí kultury. Ve zřejmě nejsoustavnějším vyjádření rané Ogburnovy formulace44 je „kulturní mezera" vyložena následovně: 39 Duncan, William F. Ogburn, 87. 40 Ibid. 41 William F. Ogburn, „Th e Process of Adjustment to New Inventions," in Technology and International Relations, ed. William F. Ogburn (Chicago: University of Chicago Press, 1949): 19. 42 Ogburn, Social Change, v. 43 Duncan, William F. Ogburn, xv. 44 Z pozdější doby byla nejvlivnější Ogburnova formulace „kulturní mezery" z proslulé zprávy Recent Social Trends in the United States z roku 1933. „V adaptivní kultuře se často objevuje opoždění nebo mezera [...]. To znamená, že je zde nedostatečná harmonie, často v podobě závažného nepřizpůsobení, vždy provázeného selháním vytěžit to nejlepší z možného vývoje. Problémy sociální změny tudíž vyžadují zaprvé, aby se člověk sám přizpůsobil novému prostředí, jež zahrnuje ohromnou oblast materiální kultury, a za druhé, aby se člověk sám Teorie kulturní mezery 70 Různé části moderní kultury se nemění stejnou rychlostí, některé části se mění mnohem rychleji než části jiné; a jelikož mezi částmi existuje vzájemná souvislost a vzájemná závislost, rychlá změna v jedné části naší kultury vyžaduje uzpůsobení prostřednictvím jiných změn v různých vzájemně souvisejících částech kultury [...]. Tam, kde se jedna část kultury mění jako první, prostřednictvím nějakého objevu nebo vynálezu, a vyvolává změny v některé části kultury, jež na ní závisí, tam se často změny vyvolané v závislých částech kultury opožďují [...]. Rozsah této mezery se bude lišit podle povahy kulturního materiálu, může však přetrvávat po značně dlouhou dobu, přičemž během této doby lze říci, že došlo k nepřizpůsobení určitého prvku.45 Hlavním rozlišujícím nástrojem Ogburnova argumentu je distinkce mezi materiální a nemateriální kulturou, jež do značné míry koresponduje s Veblenovým rozlišením technologie/ceremonialismus, poněkud se však liší v tom, jak jednoznačně je do centra samotného argumentu postavena jistota „růstu". Přestože se Veblen také opíral o „jistotu" kumulace v oblasti technologií, jeho hlavním zájmem byla teorie socioekonomické změny, tedy především výklad (a, jak bylo naznačeno dříve, kritika) vývoje institucí. Zjednodušeně řečeno, „jistota" růstu jedné oblasti (technologické) mu dávala „jistotu" stagnace oblasti druhé (institucionální), jež měla v jeho argumentu jak analytickou, tak i rétorickou přednost. Pro Ogburna byla ovšem „první věcí, již lze (o růstu materiální kultury) vypozorovat, ta skutečnost, že materiální kultura kumuluje."46 Přednost měla jistota „růstu", z níž Ogburn dále odvozoval jistotu „akcelerace" a nakonec ji dovedl až k jistotě „exponenciálního růstu".47 Na rozdíl od předešlých výkladů vývoje sociálních institucí na základě „nevyhnutelných stádií", které „nejenže nebyly potvrzeny, nýbrž byly přímo vyvráceny,"48 umožňuje teorie kulturní mezery kvantitativně zkoumat to, jak materiální kultura „roste". Jelikož „pokusy najít zákony dědičnosti, variance a výběru v evoluci sociálních institucí přinesly zanedbatelné množství nepostradatelných nebo byť i jen významných výsledpřizpůsobil proměnlivému tempu změny v materiální a sociální kultuře." William F. Ogburn a S. Colum Gilfi llan, „Th e Infl uence of Invention and Discovery," in Recent Social Trends in the United States: Report of the President's Research Committee on Social Trends (New York: McGraw-Hill, 1933): 125. 45 Ogburn, Social Change, 200–201. 46 Ibid., 73. 47 Benoît Godin, „Innovation Without the Word: William F. Ogburn's Contribution to the Study of Technological Innovation," Minerva 48, č. 3 (2010): 284. 48 Ogburn, Social Change, 57. Jan Balon 71 ků,"49 je nezbytné závislost mezi přetrváváním starých a přibýváním nových kulturních forem nahlížet z perspektivy „kumulace" objevů a vynálezů učiněných v oblasti materiální kultury, jejichž počet nepopiratelně narůstá. Materiální část kulturní základny očividně roste rychleji než nemateriální část. Nemateriální kultura (např. pravidla, náboženství, rodina, politika)50 je v konstrukci Ogburnova argumentu nepochybnou příčinou „mezery". Klíčovým hlediskem je přitom „frekvence výskytu změny v materiální kultuře v důsledku kumulativní povahy vynálezů a technik. Některé části nemateriální kultury (náboženství) žádnou takovouto kumulativní povahu nemají, zatímco jiné části (umění, literatura, vládnutí) jsou sice kumulativní, avšak v menší míře než materiální kultura."51 „Frekvence výskytu" se stává hlavním měřítkem, když platí, že čím větší je počet vynálezů, tím větší je počet vytvořených nových vynálezů: „Když byla materiální kultura malá, vynálezů bylo jen pár, kdežto teď, když je materiální kultura rozsáhlá, vynálezů je mnoho."52 Z tohoto hlediska byly „mezery" pouze „problémem moderní doby. Ve velmi rané době nedocházelo k dostatečnému počtu a výskytu změn na to, aby vůbec mohl vzniknout nějaký zásadní problém takovéto povahy."53 Ogburn svůj argument „kulturní mezery" zakládá v jistotách „růstu a kumulace". Ačkoli je jeho teorie „kulturní mezery" do značné míry formulována veblenovskými termíny a jeho rozlišení materiální a nemateriální kultury je na první pohled stěží rozeznatelné od Veblenovy dichotomie technologie/ceremonialismus, Ogburn sám materiální a nemateriální kulturu nepojímá ve vzájemném vztahu, nýbrž jejich rozlišení využívá k identifi kaci prvku, jenž mu umožňuje rozvinutí specifi cké „literární technologie". Svou teorii „kulturní mezery" směřuje k praktickému cíli využitelnosti. Jistoty „růstu a kumulace" vymezují oblasti, jež jsou přístupné kombinování nástrojů kvantitativní analýzy (zejména jde o oblast technologických trendů a sociální statistiky). „Technologie" Ogburnova argumentu dílem odráží a dílem dále profi luje rétorickou strategii instrumentální faktografi e, 49 Ibid. 50 Do nemateriální kultury Ogburn zahrnuje také „staré zvyky, užitečnost a snadnost stávajících kulturních forem, osobní zájmy, tradici, zvyky, konzervativismus a obtíže s difuzí poznatků." Ogburn, Social Change, 145–96. 51 Glade, „Th e Th eory of Cultural Lag," 431. 52 Ogburn, Social Change, 105. Viz též výrok: „Vynález dokládá změnu. Je-li málo vynálezů, je i málo změn." William F. Ogburn a Meyer F. Nimkoff , Sociology (Cambridge: Riverside Press, 1940): 815. 53 Ogburn, Social Change, 265. Teorie kulturní mezery 72 jež svou (vědeckou) autoritu odvozuje z hlediska využitelnosti. V nejširším slova smyslu je rovněž odrazem intepretace vývoje společnosti z hlediska eliminace sociálních překážek technologickému pokroku. Pro Ogburna klíčový pojem „nepřizpůsobení prvku" (maladjustation) má sice zřetelný normativní náboj, jejž Veblen systematicky využíval ve své kulturní kritice vývoje společnosti, ani zde však Ogburn neopouští svůj cíl využitelnosti, jenž je nakonec také kvantifi kovatelným ukazatelem „změny". Jak to formuluje v jednom ze svých pozdějších textů, „sociální změna a sociální vynález jsou řešením problému nepřizpůsobení mezi technologií a kulturou: materiální vynález vybízí k sociálnímu vynálezu. Sociálním vynálezem je jakýkoli vynález, jenž není mechanický a není objevem přírodní vědy."54 Sociální vynálezy, mezi nimiž Ogburn jmenuje mimo jiné IQ testy, patentové zákony, sociální pojištění, cestovní pasy apod., dokládají potenciál nemateriální kultury „kumulovat" a přizpůsobovat se novým praktikám umožněným novými technologiemi. Otevírají také prostor pro „vědecké" (tedy kvantifi kovatelné) způsoby reprezentace sociálního života, jež jsou založeny v jistotách „růstu a kumulace". Ogburn svůj leitmotiv „růstu" ovšem nevyužil pouze pro rozvinutí specifi ckého argumentu „kulturní mezery", nýbrž jej také, jak se pokusím doložit v následující části, postavil do středu svého argumentu ve prospěch profesionální vědy. Ogburn a jeho publikum Na rozdíl od Veblena, jehož „styl psaní" byl vědomě konstruovaný s ohledem na publikum nedifi erencované na vědecké/nevědecké, pro Ogburna existovaly v zásadě pouze dva typy relevantních publik: komunita vědců a komunita „využivatelů" produktů sociální vědy (zhruba řečeno vláda, průmysl, fi rmy, poradenství). Na rozdíl od Veblena, jenž nikdy nezískal nezpochybňované postavení v rámci profesionální hierarchie americké sociální vědy, se Ogburn, také díky svému setrvalému organizačnímu úsilí, prakticky po celý svůj akademický život těšil značné prestiži.55 Rovněž se během svého angažmá v Social Science Research Council56 výrazně zasloužil 54 Ogburn a Nimkoff , Sociology, 859–60. 55 Barbara Laslett, „Biography as Historical Sociology: Th e Case of William Fielding Ogburn," Th eory and Society 20, č. 4 (1991): 511–38. 56 Tehdy nejvýznamnější instituci pro podporu sociálněvědního výzkumu. Viz např. Martin Bulmer, „Support for Sociology in the 1920s: Th e Laura Spelman Rockefeller Memorial and the Beginnings of Modern, Large-Scale, Sociological Research in the University," American Sociologist 17, č. 4 (1982): 185–92. Jan Balon 73 o rozvinutí specifi cké koncepce sociální vědy, takzvané „rockefellerovské realistické agendy",57 jež upřednostňovala empirický (a prakticky využitelný) interdisciplinární výzkum a usilovala o rozvinutí metod využitelných napříč jednotlivými sociálními vědami. Oproti Veblenovi, který měl jen slova pohrdání pro „kapitány erudice" a sociální vědce jako zaprodance mecenášů opakovaně zesměšňoval, Ogburn své badatelské zájmy důsledně podřizoval praktickým cílům. Ve vztahu k akademickému publiku svou ideu vědecké sociální vědy ve zřejmě nejčistší podobě vyjádřil v roce 1929 v prezidentském proslovu ke členům American Sociological Society, v němž představil svou vizi budoucí sociálněvědní praxe očištěné od nežádoucích starých zvyků: Jedním z těchto nových návyků bude psaní zcela bezbarvých článků spolu s opuštěním současného zvyku pokoušet se přenášet výsledky vědy do literatury, který v tomto smyslu zavedli Huxley a William James, a který považujeme za špatný odkaz pro učedníky vědy. Nebude tudíž již nezbytné zakončovat články naléhavými apely ani jiskrnými závěry. Bude rovněž možné začínat články bez odkazů k Platónovi, Aristotelovi nebo k jiným tolik velebeným Řekům. Jasnost a přesnost budou jedinými ctnostmi expozice. Vyjádření emocí bude špatnou formou. Publikem pro takovéto články bude spolek vědců; a nebude podniknut žádný pokus o to, aby tyto články byly čitelné i pro prodavačky a středoškolskou mládež. Články budou vždy doprovozeny podpůrnými daty. Text bude tudíž kratší a tabulky a záznamy delší. Bude dražší je vysázet. Bude se číst pouze určitá část článku; zbytek bude poskytovat jen odkazovou informaci [...]. A tak vznikne nový typ sociálněvědního časopisu, který stále dnes, snad až na jednu výjimkou, k dispozici není, jenž bude plně zasvěcen publikování vědeckých výsledku pro vědecké publikum.58 Ogburnova „literární technologie" se ve vztahu k jeho publiku opírá o extrapolaci argumentu „kulturní mezery" na oblast sociálněvědní praxe. Jistota „růstu" materiální kultury se uskutečňuje v jistotě, že věda také „kumuluje". Stávající institucionální uspořádání sociální vědy je nezbytné nahlížet z hlediska přetrvávajícího „nepřizpůsobení". „Mezera" je zde exponována jako opožďování se vůči změně iniciované „vynálezem" modelu kvantifi kace. 57 Donald Fisher, Fundamental Development of the Social Sciences: Rockefeller Philanthropy and the United States Social Science Research Council (Ann Arbor: University of Michigan Press, 1993). 58 William F. Ogburn. „Th e Folkways of a Scientifi c Sociology," Publications of the American Sociological Society 24 (1930): 2–3. Teorie kulturní mezery 74 Směřování sociální vědy tedy závisí na tom, jaké vědění sociální vědci nechají „kumulovat". Jiná cesta než „publikovat vědecké výsledky pro vědecké publikum" pro sociální vědu neexistuje.59 Třebaže v jiném smyslu, než tomu bylo u Veblena, měl i Ogburn velice zřetelnou představu o svém publiku. Způsob konstrukce autority, který využívá pro svou expozici vědeckých zjištění (a také očekávání), se plně opírá o praktický zájem. Před své publikum předstupuje jako vědec jistý si využitelností svých poznatků. Tuto sebejistotu odvozuje z faktu „kumulace" ve vědě, která činí jeho roli zastupitelnou. Kdyby to, co tvrdí, netvrdil on, tvrdil by to zcela jistě někdo jiný. Jak toto přesvědčení výstižně vyjádřil v jednom ze svých textů: „Objev kalkulu nebyl závislý na Newtonovi: neboť i kdyby Newton zemřel, byl by objeven Leibnizem. A my si myslíme, že i kdyby Leibniz nebo Newton nikdy nežili, byl by přesto objeven nějakým jiným matematikem."60 Jak bylo naznačeno, Veblenova „technologie" utváření sociálněvědního argumentu je do značné míry spjata s jeho konceptualizací vztahu vědce a jeho publika z hlediska sebe-konfrontace. Ogburnova „technologie" utváření sociálněvědního argumentu je spjata s pojetím tohoto vztahu z hlediska využitelnosti na straně příjemce. Vymezení „publika" je zcela jistě užší, neboť ogburnovská zjištění jsou využitelná pro toho, pro koho využitelná být mají, tedy jednak pro (další) vědce, jednak pro uživatele. Konečné posouzení využitelnosti přitom spočívá v tom, že příjemce „dosvědčí", že to, co sociální věda produkuje, pro něj využitelné bylo. 59 Ogburnův proslov byl sice tehdy odsouzen jako projev extrémního scientismu, retrospektivně vzato jej však lze považovat za jeden z prvních kroků ke kodifi kaci standardní publikační praxe americké sociální vědy. Zřejmě nejvýraznější podobu této praxi vtiskli Samuel Stouff er, přímý Ogburnův žák, a Felix P. Lazarsfeld v jejich pojetí výzkumné práce. Jak uvádějí Jonathan H. Turner a Stephen P. Turner, typickou studií zpracovanou podle vzoru lazarsfeldovsko-stouff erovského konceptu výzkumného projektu, jenž zakládal paradigma „survey" výzkumu, byla „disertace nebo časopisecký článek, jenž měl následující podobu: shrnutí ,teorie' vztahující se k problému (obvykle ne více než několik poznámek o zájmu některého dřívějšího myslitele zabývajícího se více či méně souvisejícím problémem a občas ne více než odkaz k předchozímu výzkumu na dané téma); formulace ,hypotézy' a rozbor testovaného vzorku, ,design' výzkumu a metody měření nebo operacionalizace ,pojmů'; prezentace zjištění obvykle uvedených v tabulkách a doplněných o rozbor statistické metody, jenž dokládá tvrzení o významnosti zjištění; a závěr naznačující některé implikace výsledků, jež se mohou stát předmětem budoucího výzkumu." Jonathan H. Turner a Stephen P. Turner, Th e Impossible Science: An Institutional Analysis of American Sociology (Newbury Park: Sage 1990): 115. O úspěšnosti a životaschopnosti tohoto výzkumného modelu svědčí i skutečnost, že takto stále vypadá „standardní" sociálněvědní výzkum. Více viz Jan Balon, Sociologie v USA: Historické kontextualizace (Praha: Sociologické nakladatelství 2011): 77–79. 60 William F. Ogburn, „Th e Great Man versus Social Forces," Social Forces 5, č. 2 (1926): 227. Jan Balon 75 Ogburn, který se ve své pozdější profesní dráze věnoval tomu, co se i díky jeho významnému přičinění oborově institucionalizovalo jako „technology assessment", „innovation studies" nebo „impact studies", svůj argument „mezery" rozvíjel důsledně ve prospěch profesionalizované sociální vědy. „Profesionalizace" je v jeho pojetí jedinou zárukou překonávání „nepřizpůsobení" sociální vědy na změny vyvolávané objevy či vynálezy v přírodní vědě. Pro „akceleraci" sociální vědy je rozhodující to, jaké vědění bude kumulovat. To, co se nekumuluje tak, aby to bylo možné „kvantifi kovat", do sociální vědy nepatří.61 V takovémto smyslu lze Ogburnovu teorii „kulturní mezery" považovat za prototypický příklad technologie sociálněvědního argumentu, jež své publikum hledá mezi účastníky procesu produkce vědění a autoritu pro své výroky si zajišťuje v rovině praktické využitelnosti. Závěr Veblenovu a Ogburnovu teorii „kulturní mezery" lze zřejmě nejadekvátněji nahlížet jako reakci na nejrozšířenější historickou ideu jejich doby, totiž na myšlenku – jak ji formulovala Dorothy Ross –, podle níž se „americká společnost opožďovala ve své odpovědi na stále rychlejší ekonomickou změnu."62 Argument „mezery" byl přitom v jejich případě využit způsobem, který se, jak jsem se pokusil ukázat, dotýkal nejen samotné otázky povahy kulturní změny, nýbrž i samotné technologie utváření sociálněvědního argumentu. Jejich „expozice" dobového motivu – proč se společnost opožďuje, respektive proč není s to reagovat na změny – slouží k rozvedení komplexních explanačních perspektiv, jež přes mnohé terminologické rozdíly sdílejí souměřitelný argumentační základ. Co je ovšem poměrně dramaticky odděluje, je jednak jejich pojetí „účelu" sociální vědy, jednak jejich pojetí vztahu sociální vědy a jejího publika. Tyto rozdíly se nejzřetelněji vyjevují v otázkách disciplinace vědeckého přístupu a prezentace vědeckých zjištění. Jinak řečeno, přestože Veblen a Ogburn exponovali argument „mezery" v podobném slovníku, ve svých prezentacích „mezery" volili značně odlišné techniky vytváření autority a zajišťování přesvědčivosti pro svá „vědecká" zjištění. 61 Své přesvědčení o nezbytnosti kvantifi kace si Ogburn odnesl ze svého raného působení na kolumbijské univerzitě. Viz Charles Camic a Yu Xie, „Th e Statistical Turn in American Social Science: Columbia University, 1890 to 1915," American Sociological Review 59, č. 5 (1994): 773–805. Viz též Mark C. Smith, Social Science in the Crucible: Th e American Debate over Objectivity and Purpose (Durham, NC: Duke University Press 1994): 73–74. 62 Ross, Th e Origins of American Social Science, 444. Teorie kulturní mezery: 76 Veblen přes své velké ambice založit sociální vědu jako „evoluční" vědu i přes svůj důraz na neosobní, věcně-faktické hledisko, pojímal „účel" sociální vědy z hlediska „idle curiosity",63 jež usiluje o odstranění největší překážky progresivního vývoje, totiž konvencí odrážejících stávající uspořádání. Sociální vědec, disciplinovaný nároky profesionalismu, se nevyhnutelně takovýmto institucionalizovaným konvencím přizpůsobuje a čím více je jimi sociální věda, která se nikdy nemůže zbavit dramatické formy, zasažena, tím více se vzdaluje své hlavní přednosti, totiž tomu, že „nemá pragmatický cíl".64 Obdobně je založen i způsob, jakým pojímá vztah sociální vědy a jejího publika. Sociální věda oslovuje své publikum prostřednictvím nároku sebe-konfrontace (např. průmyslníka, vědce, podnikatele, všeobecně čtenáře, respektive společnosti). V tomto se sociální věda může opírat toliko o intelektuální autoritu „vycvičeného" vědeckého hlasu, jenž má schopnost delegitimizovat navyklé způsoby myšlení i rozvracet stávající uspořádání. Kdykoli je její „účel" institucionalizován, stává se sám konvencí, proti níž se má obracet. „Věda nemá žádné postranní záměry,"65 jak to Veblen explicitně formuloval ve své zásadní výpovědi o „účelu" vědeckého bádání. Ogburn oproti tomu prosazoval mnohem přímočařejší pohled na možnosti disciplinace sociálněvědního přístupu a na způsoby prezentace sociálněvědních zjištění, když prohlašoval, že v budoucnosti „bude každý statistikem, totiž takřka každý" a obývat bude laboratoř.66 Svůj všeobecný argument „mezery" vztáhnul na situaci sociální vědy a demonstroval, že i ona je opožděná, že i ona „je v mezeře". Jedinou možnou cestou je pro něj přizpůsobení se modelu „kvantifi kace", který je nejvíce v souladu s evidentním faktem „kumulace" ve vědě. „Účelem" sociální vědy je tudíž kumulovat vědění. Sociální věda oslovuje své publikum prostřednictvím nároku využitelnosti kumulovaného vědění. To může být využitelné jen pro disciplinované publikum, tedy pro spoluvědce, respektive pro ty, kteří vědí, co chtějí, tedy pro využivatele produktů sociální vědy. Sociální věda se takto opírá o institucionální autoritu. Pouze jako instituce opírající se o autoritu „využitelné" vědy může jednak zaštiťovat a koordinovat aktivity sociálních vědců, jednak dodávat své produkty zadavatelům. Jak již bylo řečeno, cílem tohoto textu není hledat v oblasti sociálních věd analogie se Shapinovým a Schaff erovým výkladem dvou (historických) 63 Veblen, „Th e Place of Science," 599. 64 Ibid., 607. 65 Ibid. 66 Ogburn, „Th e Folkways of a Scientifi c Sociology," 5. Jan Balon 77 konkurenčních pojetí vědy. Nebylo by to možné ani z toho důvodu, že Veblen a Ogburn nevedli spor o funkci vědeckého textu ani o „účel" sociální vědy. Obdobně jako tomu bylo u Shapina a Schaff era, cílem tohoto textu není rozhodovat o úspěšnosti jednoho nebo druhého způsobu legitimizace (sociální) vědy. Vzhledem k tomu, že současná sociální věda po všech možných „obratech" (k jazyku, rétorice, textu, refl exivitě apod.) bere skutečnost, že je „literárně" založená a využívá různé rétorické strategie k zajišťování přesvědčivosti pro svá zjištění, vcelku za samozřejmost,67 je potenciál Shapinova a Schaff erova konceptu literární technologie coby nástroje samotného vytváření vědeckého faktu poněkud omezenější než v případě Hobbesova a Boylova sporu o pojetí vědy. Zde rozvinutý výklad Veblenovy a Ogburnovy teorie „kulturní mezery" sleduje především to, jak se v podstatě identická teorie zformulovaná v době hledání „objektivity" a rigorózního vědeckého přístupu, v době formování sociálněvědních profesí a všudypřítomných debat o metodě, proměňuje ve dvou různých argumentačních strategiích a současně zužitkovává k prosazení specifi ckého (kritického a instrumentálního) pojetí sociální vědy.68 Veblenův argument „mezery" vyústil ve zpochybnění sociálněvědních postupů, které usilují o využitelnost. Ogburnův argument „mezery" směřuje k „akceleraci" sociální vědy směrem k využitelným produktům. V čem se ovšem odlišují ještě více, je jejich pojetí sociální vědy a jejího publika. Veblenovy cíle jsou zcela nepřehlédnutelně politické a morální.69 Publikem je nediferencovaná veřejnost. Ogburnovým publikem jsou spoluvědci a spoluuživatelé. V současnějších termínech vyjádřeno se otázka „veřejné relevance" vědy a její „praktické využitelnosti" překládá v podmínkách převládajícího 67 Obdobně to platí, jak to ukazuje ve svém příspěvku Radim Hladík, i pro oblast humanitních věd. Radim Hladík, „Zdrojový kód jako literární technologie? Vytváření faktů v digitálním výzkumu," Teorie vědy / Th eory of Science 39, č. 1 (2017): 43. 68 I když není smyslem tohoto textu překládat Veblenův a Ogburnův příspěvek do Shapinova a Schaff erova výkladu, je evidentní, že před pomyslným tribunálem Royal Society by Veblen nejspíše působil jako nedisciplinovaný radikální individualista, jenž sám sebe vidí jako „nejzazšího soudce vědění," který rozbíjí konvencionální základnu skutečného vědění, zatímco Ogburn by byl vnímán jako někdo, kdo usiluje o rozvinutí „disciplinované kolektivní sociální struktury experimentální formy života." (Shapin s Schaff er, Leviathan, 85). Ogburn byl také vytrvale, podobně jako experimentátoři, „ve střehu proti ,dogmatikům' a ,tyranům' ve fi losofi i, jež oni považovali za právě tak nehorázné jako ,obchodníky s tajemstvím', kteří své nároky na vědění vytvářeli v privátním a nedisciplinovaném prostoru." Ibid. 69 Podobně jako tomu bylo u Hobbese, jehož hlavním cílem, jak to ve svém příspěvku ukazuje Jan Maršálek, nakonec vždy byla „politická intervence". Jan Maršálek, „Hobbesova literární technologie závaznosti rozumu," Teorie vědy / Th eory of Science 39, č. 1 (2017): 14. Teorie kulturní mezery 78 režimu vědění do „mezery" mezi tradičními, historicky zformovanými hodnotami (konvencemi) vědy a na budoucnost orientovanými strukturami upřednostňujícími vykazatelný přínos. Podle všeho i díky Veblenovu a Ogburnovu příspěvku je dnes zřejmější, že změna je jednak důsledkem „tlaku okolností", jednak důsledkem snahy vytěžit z tlaku okolností „to nejlepší". Zásadní přitom je, jak je „tlak okolností" prezentován v různých (vědeckých, politických, kulturních apod.) oblastech aktivit a jaké prostředky se k dosahování „toho nejlepšího" prosazují ve skutečnostech technologických a institucionálních zájmů. Jak zde bylo naznačeno, do vztahu sociální vědy a jejího publika zcela zásadně promlouvá „mezera" v obou podobách, v jaké ji Veblen a Ogburn exponovali, dramatizovali a prezentovali ve svých teoriích. Bibliografi e: Adorno, Th eodor. „Veblen's Attack on Culture." Studies in Philosophy and Social Science 9, č. 3 (1941): 389–413. Balon, Jan. Sociologie v USA: Historické kontextualizace. Praha: Sociologické nakladatelství, 2011. Brinkman, Richard L. a June E. Brinkman. „Cultural Lag: In the Tradition of Veblenian Economics." Journal of Economic Issuess 40, č. 4 (2006): 1009–28. Bulmer, Martin. „Support for Sociology in the 1920s: Th e Laura Spelman Rockefeller Memorial and the Beginnings of Modern, Large-Scale, Sociological Research in the University." American Sociologist 17, č. 4 (1982): 185–92. Camic, Charles. „Reputation and Predecessor Selection: Parsons and the Institutionalists." American Sociological Review 57, č. 4 (1992): 421–45. Camic, Charles a Yu Xie. „Th e Statistical Turn in American Social Science: Columbia University, 1890 to 1915." American Sociological Review 59, č. 5 (1994): 773–805. Duncan, Otis Dudley. William F. Ogburn: On Culture and Social Change. Chicago: University of Chicago Press, 1964. Dvořák, Tomáš. „Materiální kultura vědy." In Současné přístupy v historické epistemologii, ed. Tomáš Dvořák a kol., 197–223. Praha: Filosofi a, 2013. Eby, Clare Virginia. „Th orstein Veblen and the Rhetoric of Authority." American Quarterly 46, č. 2 (1994): 139–73. Jan Balon 79 Eby, Clare Virginia. Dreiser and Veblen, Saboteurs of the Status Quo. Columbia: University of Missouri Press, 1998. Edgell, Stephen. Veblen in Perspective. New York: Routledge, 2015. Fine, Gary A. „Th e Social Contruction of Style: Th orstein Veblen's Th e Th eory of the Leisure Class as Contested Text." Th e Sociological Quarterly 35, č. 3 (1994): 457–72. Fisher, Donald. Fundamental Development of the Social Sciences: Rockefeller Philanthropy and the United States Social Science Research Council. Ann Arbor: University of Michigan Press, 1993. Glade, William P. „Th e Th eory of Cultural Lag and the Veblenian Contribution." Th e American Journal of Economics and Sociology 11, č. 4 (1952): 427–37. Godin, Benoît. „Innovation Without the Word: William F. Ogburn's Contribution to the Study of Technological Innovation." Minerva 48, č. 3 (2010): 277–307. Green, Bryan S. Literary Methods and Sociological Th eory. Chicago: University of Chicago Press, 1988. Grunchy, Allan G. Modern Economic Th ought – Th e American Contribution. New York: Prentice-Hall, 1947. Hladík, Radim. „Zdrojový kód jako literární technologie? Vytváření faktů v digitálním výzkumu." Teorie vědy / Th eory of Science 39, č. 1 (2017): 31–56. Laslett, Barbara. „Biography as Historical Sociology: Th e Case of William Fielding Ogburn." Th eory and Society 20, č. 4 (1991): 511–38. Maršálek, Jan. „Hobbesova literární technologie závaznosti rozumu." Teorie vědy / Th eory of Science 39, č. 1 (2017): 7–29. Ogburn, William F. Social Change With Respect to Culture and Original Nature. New York: Viking Press, 1922. Ogburn, William F. „Th e Folkways of a Scientifi c Sociology." Publications of the American Sociological Society 24 (1930): 1–11. Ogburn, William F. a S. Colum Gilfi llan. „Th e Infl uence of Invention and Discovery." In Recent Social Trends in the United States: Report of the President's Research Committee on Social Trends, 122–67. New York: McGraw-Hill, 1933. Ogburn, William F. a Meyer F. Nimkoff . Sociology. Cambridge: Riverside Press, 1940. Teorie kulturní mezery 80 Ogburn, William F. „Th e Process of Adjustment to New Inventions." In Technology and International Relations, ed. William F. Ogburn, 16–27. Chicago: University of Chicago Press, 1949. Ogburn, William F. „Th e Great Man versus Social Forces." Social Forces 5, č. 2 (1926): 225–31. Riesman, David. Th orstein Veblen: A Critical Interpretation. New York: Charles Scribner's Sons, 1953. Ross, Dorothy. Th e Origins of American Social Science. Cambridge: Cambridge University Press, 1991. Rutherdorf, Malcolm. „Veblen's Evolutionary Programme: A Promise Unfulfi lled." Cambridge Journal of Economics 22, č. 4 (1998): 463–77. Shapin, Steven a Simon Schaff er. Leviathan and the Air-Pump: Hobbes, Boyle, and the Experimental Life. Princeton, NJ: Princeton University Press, 1985. Smith, Mark C. Social Science in the Crucible: Th e American Debate over Objectivity and Purpose. Durham, NC: Duke University Press 1994. Tilman, Rick a Robert Griffi n. „Th e Aesthetics of Th orstein Veblen Revised." Cultural Dynamics 10, č. 3 (1998): 325–40. Tilman, Rick. Th orstein Veblen and the Enrichement of Evolutionary Naturalism. Columbia: University of Missouri Press, 2007. Toulouse, Teresa. „Veblen and His Reader: Rhetoric and Intention in ,Th e Th eory of the Leisure Class'." Th e Centennial Review 29, č. 2 (1985): 249–67. Turner, Jonathan H. a Stephen P. Turner. Th e Impossible Science: An Institutional Analysis of American Sociology. Newbury Park: Sage, 1990. Veblen, Th orstein. „Why Is Economics Not an Evolutionary Science?" Quarterly Journal of Economics 12, č. 4 (1898): 373–97. Veblen, Th orstein. „Th e Place of Science in Modern Civilization." American Journal of Sociology 11, č. 5 (1906): 585–609. Veblen, Th orstein. Th e Higher Learning in America: A Memorandum on the Conduct of Universities by Business Men. New York: B. W. Huebsch, 1918. Veblen, Th orstein. Teorie zahálčivé třídy. Praha: Sociologické nakladatelství, 1999. Jan Balon 81 Yonay. Yuval. Th e Struggle Over the Soul of Economics: Institutionalist and Neoclassical Economists in America Between the Wars. Princeton: Princeton University Press, 1998. Teorie kulturní mezery