Prethodno	priopćenje	UDK	159.9:316.774(045) doi: 10.21464/fi39111 Primljeno: 30. 12. 2018. Danijela Godinić Knežija	9,	HR–10000	Zagreb danijela.godinic5@gmail.com Afirmacija psihološke uloge medija u procesima suvremene zapadne indoktrinacije Sažetak Temi psihološke uloge medija u procesima indoktrinacije političkih i korporativnih ideologija u zapadnim društvima pristupljeno je iz više perspektiva. Rad pruža pregled kritičke teorije medija, koja razmatra kako postmoderna propaganda pogoduje nastajanju fenomena 'javnosti' i institucije 'PR-a'. Utvrđeno je da imperativ konzumerizma, koji inzistira na negaciji individualiteta, reproducira tipove osobnosti. Stoga je pojedinac modernog doba depersonalizirana individua koja je za konstrukciju svoje zbilje ovisna o medijima, političarima i oglašivačima te relativno novijim akterima – influencerima. Razmatra se kako kolektivni entiteti, sačinjeni od heterogenih pluralističkih institucija, mogu postati jezgra socijalnog 'pathosa'. Rad nastoji dekonstruirati neke aspekte odnosa privrede, politike i medija te načina na koji se propagandnom retorikom utječe na psihu pojedinca i zajednica. Ključne riječi javnost,	politika,	mediji,	kapitalizam,	propaganda,	odnosi	s	javnošću,	ideologija,	filozofija medija Uvod Prema Karlu Marxu, ideologija	je	nadgradnja	koja	korespondira	s	bazom	zasnovanom	na	relacijama	proizvodnje.	Distorzija	nije	rezultat	izravnog	obmanjivanja,	već	prije	učinak	djelovanja	dominantnih	društvenih	veza	na	svijest pojedinaca kojih je on nesvjestan.1	Ideologija	obuhvaća	sferu	reprezentacija unutar	kojih	se	proizvodi	krivo	prepoznavanje,	prividna	determinacija,	umišljena veza s uvjetima egzistencije. Na svijest potlačenih klasa se, prema tome, utjecalo putem sredstava	mentalne proizvodnje u vlasti dominantne klase,	a	ovakav	je	koncept	ideologije	izravno	vezan	uz	medije	kao	sredstva posredovanja	i	moguće	ga	je	testirati	na	primjeru	kako	komunizma	i	nacionalsocijalizma	tako	i	demokracije.	Vezuje	se	uz	probleme	prirode	društvene kontrole koja se provodi medijima, danas poglavito onih koji su u vlasništvu privatnih	korporacija.	Uz	to,	čini	se	da	mediji	izravno	participiraju	u	formaciji	apstrakcija	poput	fantazmične	'javnosti'	i	takvih	institucija	poput	'odnosa s	javnošću'.	U	postmodernom	konzumerističkom	društvu,	gdje	je	imperativ negacija	individualiteta,	ovakav	je	'shizoidan'	odnos	moguće	održavati	ako 1 Tony	Bennett,	»Theories	of	the	media,	theories of society«, u:	Tony	Bennett i dr. (ur.), Culture, Society and the Media, Routledge, London,	New	York	1998.,	str.	45. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...136 se	zaboravi	da	su	te	općosti	konzekvenca	ljudske	intervencije,	pa	ih	se	počne doživljavati	kao	neki	prirodni	poredak. Postmoderni	konzumeristički	kapitalizam	raskida	s tradicijom,	on	je	prijes- tolnica	semiotičke	demokracije	i	masovnih	medija.	Unatoč	segregaciji,	ono što	transhistorijski	predstavlja	ideološku	predispoziciju	je,	čini	se,	kolektivna amnezija	karakterizirana	obranom	misaone i diskurzivne represije koja, slijedeći	u	originalnijoj	formi	tendencije	frankfurtovaca,	ponovno	u	prvi	plan dovodi	mogućnost	frojdomarksizma.	Zato	je	nužno	za	potpuniju	psihoanalitičku	evaluaciju	dosega,	koncepata i	problema	socijalne	konstrukcije	zbilje modernog	društva	primijeniti	uvide	teoretičara	Frankfurtske	škole. »Konzument	mora	biti	kontinuirano	zaveden	u	nezasitnoj	potrazi	za	zadovoljstvom.	Međutim, ako je	njegova	zaboravljivost, ili	barem	distrakcija,	komponenta	ove	kontinuirane	sedukcije, onda	se	represija	može	vratiti	u	izmijenjenoj	formi.	Ekonomski	determinirana	potraga	za	zadovoljstvom	može	zahtijevati	represiju	ega	kako	bi	se	odbacile	iz	svijesti	one	sociološke	zbilje	i početan	osjećaj	svijesti	koja	bi	pokvarila	zadovoljstvo	konzumacije.«2 Podbačajem	komunizma,	mnogim	se	analitičarima	primamljivom	učinila	ideja	ishitrenog	odlaganja	Marxove	teorije	u	historijsku	riznicu	pod	paravanom da	je	riječ	o	tradiciji ispitivanja	društvenih	i	psiholoških	uvjeta	kapitalizma koja	je	znatno	zastarjela.	Međutim,	recentniji	radovi	s	područja	psihoanalize pokazuju	da	bi	upravo	Marxova	analiza	mogla	pružiti	ključni	uvid	u	narativ suvremenog	fetišizma	robe. Nedoumice	uz	koje	se	vezuje	postmodernizam –	posebice	u	teoriji	psihološke	dinamike	koja	represiju,	u	najboljem	slučaju, smatra	graničnim	slučajem	psihoanalitičke	discipline	–	tiču	se	toga	kako	primiriti	zadovoljstvo,	kao	pandan	represiji,	ono	što	je	sustavno	potrebno	modernoj	kapitalističkoj	nezasitnoj	mašineriji.	Primjerice,	Billing	u	svom	Fetišizam robe i represija navodi: »Dok	je	ovdje	prije	riječ	o	sedukciji	subjekta	u	svrhu	distrakcija,	subjekt	manipulacije	takoreći voljno	je	ili	društveno	motiviran	za	primjenu	ovog	manevra.	S	obzirom	na	to	da	se	same	vještine represije	socijalno	potječu,	bez	dodatnog	utemeljenja	bile	bi	te	prakse	teorijski	inducirane	na individualne	motivacije.«3 Time	se	hoće	reći	da	tranzicija	naglaska	s	proizvodnje	kod	ranog,	marksovskog kapitalizma na prioritet komodizacije i konzumerizma u kasnom kapitalizmu	ne	znači	ipso facto	da	je	Marxovo	tumačenje	zastarjelo.	Danas	se naširoko	veliča	modus	konzumiranja	novih	disruptivnih	medija,	koji	podrazumijevaju	konzumaciju	tekstualnih,	audio	i	video	sadržaja.	Analitička	separacija	kojom	se	negira	podobnost	marksizma	u	kasnom	kapitalizmu	naglašava primat	studije	konzumacije,	no	ono	što	autori	poput	Baudrillarda,	Jamesona i	Fiskea	čini	se	previđaju	jest	da	onaj	instantni	i	prividno	omnipotentni	internet	omogućen	elektroničkim	mrežama	podrazumijeva	i	infrastrukturu,	a	ona će	uključivati	elektroničke	komponente, tvornice i	najrelevantnije,	moment fizičke	proizvodnje	kao	svog	podrijetla.	Budući	da	se	proizvodi	ne	stvaraju ex nihilo,	čini	se	da	su	novi	kritičari	oni	kojima	kategorički	izmiče	važnost Marxova	djela	za	koherentnu	kritičku	analizu	moderne	konstrukcije	socijalne zbilje	–	svojevrsna	represija,	koja	se	očituje	u	procesu	poricanja	proizvodnje, a	koja	se	izravno	nadovezuje	na	psihoanalitički	koncept	obrane	potiskivanjem (u	nekim	slučajevima	i	neurotskim	simptomima	kao	težištima	vezivanja	emocionalnog	naboja	uznemirujućih	misli	na	nove	asocijacije),	danas	je	na	snazi kao	i	tada.	Ovdje	do	izražaja	dolazi	funkcija	kreatora	javnog	mnijenja:	u	kas- nom	je	kapitalizmu	neograničena	proliferacija	informacija	intendirana	perpetuiranju	'zauzetosti'	i	generalnom	skretanju	pažnje,	što	se	izvršava	pomoću divergentnih	alata,	od	medijskog	spektakla	pa	sve	do	rutinizacije	potiskivanja FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...137 osnaženog	mobilizacijom	kolektivne	amnezije,	koja	će	zavisiti	o	obuzdavanju	svijesti	intenziviranom	vođenjem	ispraznih	konverzacija. Na državnoj i nacionalnoj razini,	moglo bi se činiti kako je	motivacija za nadzor	i	oblikovanje	ponašanja	nesvjesna,	no	psihologija	i	psihoanaliza	desetljećima razvijaju sad već obimni teorijski i hermeneutički korpus i diskurs	namijenjen	upravo tumačenju	postupaka	koji svakodnevno	neopaženo prolaze	»ispod	radara«.	Sistematska	akademska	studija	masovne	psihologije otkriva impresivne potencijale vladanja društvom posredstvom manipulacije	nesvjesnim	asocijacijama,	simbolikom, retorikom	i repeticijom.	Slične analogije iznio je Freud, povezujući kompulzije	modernog neurotičnog ili	dogmatičkog	ponašanja	s	korespondentnim	kompulzijama	u	plemenima	i primitivnim društvima.4	Znanstveno	su	tematici	»kolektivnog	uma«	ili	»masovnog	nesvjesnog«	svojevremeno	pristupili	Wilfred	Trotter,	Gustav	Le	Bon, Carl Gustav Jung, Wilhelm Reich, Ronald David Laing i Herbert Marcuse,5 a	zatim	je	njihove	spoznaje	pragmatički	aplicirao	začetnik	profesije	odnosa	s javnošću,	Edward	Bernays.6	Zajednička	impresija	ovih	autora	insinuira	da	je grupna	formacija	–	državna,	nacionalna,	religijska,	sindikalna,	stranačka	itd. –	mentalno	karakterizirana	na	taj	način	da	odbacuje	racionalnu	argumentaciju te	reagira	impulzivno	i	emocionalno.	Istraživanja	su	iznjedrila	skandaloznu i	revolucionarnu	misao	–	ako	zahvatimo	mehanizme	kolektivnog	uma,	možemo	provizorno	modificirati,	korigirati	i	usmjeravati	modus operandi ovih socijalnih konstrukcija. U ovakvim kontekstima mediji igraju središnju ulogu usklađivanjem	vijesti	te	propagandom	i	komercijalizacijom	probranih	ideja. »Kao	što razvoj	najnaprednijih	ekonomija	podrazumijeva	sukob između različito	definiranih prioriteta, tako se i unutar totalitarnih,	državno-birokratskih	oblika ekonomskog	upravljanja, kao i	u	zemljama	u	kolonijalnom	ili	polukolonijalnom	položaju, javljaju izrazito	divergentni oblici	proizvodnje	i	vlasti.	Primjenjujući	kriterije	koji	se	pokažu	prikladnim,	spektakl je u stanju 2 Michael	Billig,	»Commodity	fetishism	and	repression: Reflections on Marx, Freud and the psychology	of	consumer	capitalism«,	Theory & Psychology 9 (1999) 3, str. 313–329, str. 320–321. 3 Ibid., str. 326. 4 Freud povlači paralelu između neurotičnog simptoma koji se temelji na regresivnom mehanizmu	magičnog	mišljenja	kakvo	je	i	dalje prisutno u nekim neciviliziranim društvima, što	se	kroz	historiju	očitovalo	vjerovanjem	u prožetost duhovima, sakralna imena, tabue, kontroliranje vremenskih uvjeta i tuđeg ponašanja itd. Za ovu raspravu, vidi: Sigmund Freud, Totem und Tabu: einige Übereinstimmungen im Seelenleben der Wilden und der Neurotiker, Fischer Taschenbuch, Frankfurt am Main 1991. 5 Usp. teoriju kolektivnog uma i kolektivnog nesvjesnog kod: Gustave le Bon, Psihologija gomila,	preveo	Ivan	Lulić,	Globus,	Pravni fakultet, Zagreb 1989.; Carl Gustav Jung, Čovjek i njegovi simboli,	preveli	Marija	Salečić, Ivan	Salečić,	Mladost,	Zagreb	1987.;	Ronald David Laing, Podijeljeno ja. Politika doživljaja, Nolit, Beograd 1977.; Herbert Marcuse, Čovjek jedne dimenzije. Rasprave o ideologiji razvijenog industrijskog društva, prevela Branka	Brujić,	Veselin	Masleša,	Sarajevo	1968. 6 Koristeći se Freudovom analizom nesvjesnog, Bernays je razvio pristup koji su Lippman i Chomsky nazvali u demokraciji 'proizvodnjom pristanka'. Bernays je predsjednike	i	političare	savjetovao	o	upravljanju masama bez njihova znanja, apeliranjem na nesvjesni dio uma, pomoću čega je	moguće oblikovati javno mnijenje u bilo kojoj sferi, bez obzira hoće li to biti na korist ili štetu naroda. General Electric, Procter & Gamble, American	Tobacco	Company,	CBS i	Calvin Coolidge samo su neki od njegovih klijenata.	Kako	bi	povećao	prodaju	za	Chesterfield, na uskrsnoj paradi 1929. godine iscenirao je demonstraciju gdje su poznata ženska lica, modeli i filmske glumice, zapalile cigarete da	bi	demonstrirale	emancipaciju,	nazivajući ih	»bakljama slobode«.	Za	više informacija, vidi:	Edward	Louis	Bernays,	Propaganda, H. Liveright,	New	York	1928.;	te	na	dokumentaristički	biografski	uradak:	The Century of the Self (Adam Curtis, 2002.). FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...138 te suprotnosti prikazati	kao	potpuno	različite	društvene	sisteme.	Ali,	u	stvarnosti,	to	su	samo	posebni	sektori,	čija	je	suština	potpuno	uključena	u	globalni	sistem	koji	ih	obuhvaća	u	jedinstveno kretanje,	koje	je	cijelu	planetu	pretvorilo	u	oblast	svog	djelovanja:	kapitalizam.«7 Ideologija	koja	kapitalizam	prezentira	kao	nužnost	stvar	je	propagande,	koja se	od	Bernaysa	i	Creelova	odbora	rafinirala	i	modernizirala	sukladno	razvoju novih	znanstvenih i tehnoloških instrumenata,	previjene	kao	njihova	dominantna	racionalizacija.	Prema	Laschevoj	kritici	demokracije,	masovni	mediji ne uništavaju slobodu u tolikoj mjeri; »...	diseminiranjem	autoritativne	ideologije	patriotizma,	militarizma	i	submisije,	kako	to	mnogi kritičari ljevice	pretpostavljaju,	već	uništavanjem	kolektivnog	pamćenja,	zamjenjivanjem	odgovornog	autoriteta	novom	vrstom	sustava,	i	tretiranjem	svih	ideja,	svih	političkih	programa, svih	kontroverza	i	nesporazuma	jednako	vrijednima,	jednako	zaslužnim	pažnje,	i	stoga	jednako nekonzekventnim	i	zaboravnim.«8 U modernim liberalnim društvima, propagandna je tehnika suptilnija i većim	se	dijelom	oslanja	na	naglašavanje	jednakosti	i	promoviranje	apstraktnih tvorevina kojima se pojedince ujedno nastoji obuhvatiti i deprivirati subjektiviteta.9	Doduše,	identifikacija	s	autoritetom	se	ne	odvija	u	sferi	povezivanja	s	deificiranim	vođom	kao	u	režimima	20.	stoljeća,	ali	funkciju	preuzima javnost, mirage	kojim	se	nastoje	asimilirati	svjetonazori	mnoštva	kojega	je svatko	član,	no	ne	postoji	ni jedan	pojedinac	koji	bi	pod tom	apstrakcijom izravno	mogao	biti	identificiran.	Sličnog	je	mišljenja,	moguće,	bio	i	Lippman kada	kaže: »Teorija	popularne	vlade	počiva	na	uvjerenju	da	postoji	javnost	koja	određuje	tijek	događaja. Držim	da	je	ta	javnost	puki	fantom.	Ona	je	apstrakcija.	Javnost,	kako	ju	ja	vidim,	nije	fiksirano tijelo	pojedinaca.	Ona	se	sastoji	samo	od	onih	osoba	koje	su	zainteresirane	za	probleme	i	mogu utjecati	na	njih	podupiranjem	ili	oponiranjem.«10 Riječ	je	o	vrsti	pojmovne	mašinerije	za	legitimaciju	masivne	represije	koja se	izvršava	putem	izvještačenih	simboličkih	subuniverzuma	čija	je	današnja uloga	ne	samo	da	ekspliciraju	nego	i	da	učvrste	pervazivni	konzumerizam	i postuliraju	adekvatne	»terapeutičke«	metode	za	svakog	devijanta	čija	zbilja egzistira	kao	prijetnja	općeprihvaćenog	univerzuma.11 »Samozadovoljno	pristajanje	na	status	quo	može	koegzistirati	i	s	čisto	spektakularnim	oblicima pobune:	samo	nezadovoljstvo	postaje	roba	čim	ekonomija	obilja	razvije	kapacitete	za	preradu te	naročite	sirovine.«12 Mediji	koji	se	koriste	u	ovu	svrhu	su	heterogeni,	sukladno	članovima	raznorodnih	publika	kojima	se	obraćaju.	Ovaj	je	problem	posebno	naglašen	u	pred- izbornim	kampanjama	kada	se	debatira	o	pitanjima	npr.	migranata, religije i regulacije tržišta	dok	se istovremeno	širi	kapitalizam	i	učvršćuje	privatno vlasništvo	pri	podupiranju	velikog	biznisa,	u	obliku	prokalkulirane	političke retorike	koja	apelira	na	privatni	interes	mikropoduzetnika	ili	malih	industrijskih	pogona.	Kroz	ove	se	instance	provodi	učvršćivanje	makroekonomskog društvenog	poretka	osnaživanjem	i	potvrđivanjem	njegove	mikroekonomske instance. Posebice	kada	je	riječ	o	individui	en masse, na njegovu je psihu na nesvjesnoj razini	posredstvom	repetitivnog	preuvjeravanja, retorike i	manipulacije moguće	utjecati	do	te	mjere	da	dolazi	do	evidentnih	alternacija	u	subjektivnoj sferi, tzv. superstrukturi.	Pojedinac se	uvijek	afirmira	u intrapersonalnom i interpersonalnom	polju,	što	će	reći,	aktivno	dijalektički	respondira	na	diskurs i	govornika,	pa	i	onda	kada	je	taj	govornik	korporativni	entitet	reprezentiran medijem.	Međutim, važno je od pojedinca i	mase razlikovati javnost. Javnost	nije	specifična	individua,	asocijacija,	sindikat	ili	nacija	–	premda	potonji FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...139 pluralistički savezi	mogu	konstituirati javnost	–	nije ju	moguće	detektirati, izdvojiti i identificirati.	U tom	smislu, javnost je iluzija	–	nusprodukt	bića medija. Javnost je fantom, tvrdi Lippman: »Moderno	društvo	nije	vidljivo	nikome,	niti je	inteligibilno	kontinuirano	i	kao	cjelina.	Jedna sekcija	je	vidljiva	drugoj,	jedan	niz	aktova	je	inteligibilan	jednoj	grupi	a	drugi	onoj.	Čak	i	ovaj stupanj	odgovornog	razumijevanja	moguće	je	postići	jedino	razvojem	opsežnih	i	kompleksnih istraživačkih	tijela.«13 Kao	veliko	nerealno	ništa,	kada	se	obraća	sebi,	ona	njeguje	nepostojeći	odnos sa	samom	sobom.	Ovakva	manifestacija	evidentna	je	u	shizoidnim	jedinkama – participacija u stvarnim okolnostima i dijalogu s realnim svijetom ustupa mjesto	tendenciji	individue	da	se	izravno	bavi	isključivo	vlastitim	mentalnim objektima.	Dijalog	je	iluzoran,	a	diskurs	jednostran.14 Zašto	Marx	i	psihoanaliza?	Zato	što	pomnije	ispitivanje	genealogije	debata	o socijalnoj	konstrukciji,	posebice	na	sveučilištima	u	Americi	na	kojima	je	do 1950.-ih	vladala	radikalna	politička	represija,	iznosi	na	vidjelo	kako	je	sve	što je	imalo	prizvuk	i	pretenziju	društvenog	utjecaja	na	iole	objektivnu,	a	poglavito	racionalnu	aktivnost,	s	prezirom	se	odbacivalo	kao	dogmatični	marksizam.15	To	se	odnosi	i	na	obimni	znanstveni	korpus	socijalne	psihologije	i	na 7 Gi	Debor [Guy	Debord],	Društvo spektakla, preveo Aleksa Golijanin, anarhija/blok 45, Beograd 2017., str. 20. 8 Christopher	Lasch,	»Mass	culture	reconsi- dered«,	Democracy 1 (1981) 4, str. 7–22, str. 19. 9 Primjerice,	gotovo	ideološka	verzija	jednakos- ti	za	sve,	koja	je	genuino	jednakost	samo	za određenu	zajednicu,	određenu	teritorijalno	ili kulturološki,	poput	raznih	nacija,	rasa	ili	kultura,	s	inklinacijom	obuhvaćanja	pojedinaca	u ove apstraktne formacije bilo identifikacijom, bilo	u	opoziciji s	drugim	grupama	koje	se	a priori smatraju neprijateljskim. Za diskusiju, pogledati poglavlje »Mi i	Oni« u:	R.	D. Laing, Podijeljeno ja. Usporediti s raspravom o liberalnim totalitarnim metodama demokratske	Amerike	u:	Noam	Chomsky,	Mediji, propaganda i sistem, Društvo za promicanje	književnosti	na	novim	medijima,	Zagreb 2003. Za detaljniju kritiku iluzorne ravnopravnosti	pogledati:	C.	Lasch,	»Mass	culture reconsidered«. 10 Walter Lippman, The Phantom Public, Transaction Publishers, New Brunswick, London 1993., str. 67. 11 Prema	Bergeru	i	Luckmannu,	simbolički	univerzumi	predstavljaju	korpus teorijske tradicije	te	integriraju	različite	provincije	značenja i obuhvaćaju institucionalni poredak u simboličkom	totalitetu.	Oni	su	isključivo	vezani uz	legitimaciju	dominantnog	sistema.	Za	više informacija, vidi: Peter L. Berger, Thomas Luckmann, Socijalna konstrukcija zbilje: rasprava o sociologiji znanja, preveo	Srđan Dvornik, Naprijed, Zagreb 1992. 12 G.	Debor	[G.	Debord],	Društvo spektakla, str. 21. 13 W. Lippman, The Phantom Public, str. 32. 14 Poseban dodir koji eksplicitno naglašava shizoidnu	strukturu	ličnosti	i	egzistencije	nalazimo	u	Camusovoj	prozi,	koja	na	interesantan način doprinosi indiferentnim i gotovo otuđenim	stilom	pripovijedanja	koji	omogućava naratoru i glavnim licima njegovih djela da situaciju	u	kojoj	se	nalaze	gledaju	nepristrano i bez	prevelikog	osobnog angažmana, dosuđujući ju	s	oštrim	i	detaljnim	deskripcijama, rekli	bismo,	gotovo	automatski i	mehanički, pa se ponekada čini kao da nositelj radnje depersonalizira ne samo društvo i odnose s drugima	nego	i	sebe	samoga.	Ovo	je	izvrsna demonstracija	kako	stanja	modernog	čovjeka, tako i odnosa koji javnost putem vlastitih fantoma	–	odnosa	s	javnošću	i	medija	–	sa	sobom održava. 15 Sardar,	raspravljajući	o	socijalnoj	konstrukciji i političkoj i akademskoj atmosferi nakon Projekta Manhattan	u	svijetlu	sve	veće	sumnje	u	objektivnost	i	'nevinost'	znanosti,	piše: »U	Sjedinjenim	su	državama	1950-te	godine predstavljale	razdoblje	prave	političke	represije. Na američkim sveučilištima vladao je pravi teror; kad bi neki 'Unamerican Activities Committee' pritisnuo poslodavca moglo se	dobiti	otkaz	ili	pasti	žrtvom	bez	ikakve	nak- FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...140 tradiciju psihoanalitičkog	izučavanja	mentalnih	poremećaja.	U	suvremenom društvu,	postmoderni	kritičari	s	marksizom	postupaju	drukčije.	Oni	ne	tvrde da	je	on	lažan,	već	da	je	naprosto	neprimjenjiv	na	kasni	kapitalizam: »Možda	je	Marxova	analiza	fetišiziranih	roba	ograničena	time	što	je	previdio	raspon	u	kojem se	robe,	kao	i	sam	društveni	poredak,	ne	samo	socijalno	proizvode	već	i	konzumiraju.	Danas, kao	analitičari	i	konzumenti	analize,	suočeni	smo	s	izazovom	da	zaboravimo	proizvodnju,	a	ne konzumaciju.	Postoje	i	drugi	teorijski	izazovi.	Poziva	nas	se	da	zaboravimo	Marxa	–	ili	barem, da	ga	uručimo	prošlosti.«16 Stoga,	ako imamo	razumjeti taj	protest,	onda	valja razmišljati	u terminima njegovog značaja, koji bi bio znatno irelevantniji da se u pozadini takvog diskursa	nije	nazirao	svojevrstan	strah	od	istine.	Nadalje,	u	suvremenoj	je	liberalnoj	analizi	uputno	kroz	svježe	uvide	re-evaluirati	marksističke	postulate, a	zatim	ispitati	njihovu	održivost	u	svijetlu	postmoderne. I. Uloga medija u kreiranju iluzije jedinstva I. I. Razvoj tipizacija i kvazi-unifikacija kao prepreka u razvoju liberalnog pluralizma Pojedinac	modernog	doba	ne	samo	da	je	depersonaliziran	i	ukotvljen	u	meha- nički	sistem	hiperprodukcije	nego	je	naše	doba	usavršilo	psihološku	obranu disocijacije	do	te	mjere	da	smo	kreirali	profesiju	PR-a	–	odnosa	s	javnošću –	prominentnu	metodu	samozavaravanja	koja	nas	ujedno	unificira	i	devastira, pozicionirajući	nas	na	samu	marginu	abnormalnosti. »Mediji	su	u	mogućnosti	kreirati	takvu	apstrakciju	'javnost',	koja	se	sastoji	od	nerealnih	pojedinaca	koji	nikad	nisu	niti	bi	ikada	mogli	biti	ujedinjeni	u	stvarnoj	situaciji	ili	organizaciji	–	no ipak	se	drže	zajedno	kao	cjelina.«17 Mi na 'irealnoj'	razini	reproduciramo	fantaziju	omnipotentnosti.18 Neki oblici suvremene	tehnologije	kao	ultimativnog	medijskog	dostignuća	promiču	iluziju	sveprisutnosti	–	instantnost	novih	medija	i	virtualne	realnosti	krajnji	je konzumeristički	produkt	koji	obećava	možda i	dublju ekstazu	od	one	koju nam pruža religijsko iskustvo kakvo omogućava transcendiranje svjetova. Ideja	jedinstva	savršeno	je	konzistentna	i	može	koegzistirati	s	postojećim	kapitalističkim	sustavom.	Naime,	ona	se	samo	apsorbira	u	aparat	i	postaje	još jedan	proizvod.	A	kada	mediji	u	vlasništvu	korporacija	i	privatnih	kompanija na	sebe	preuzmu	ulogu	moralne	instance	–	cenzora	i	super-ega	–	relativno	je jednostavno	manipulirati	emocijama	i	budućim	akcijama,	što	će	reći,	ne	samo distorzirati	već	i	po	želji	dalje	formirati	sliku	svijeta. »Demokracija	se	kao	politički	poredak	vazda	prakticirala	na	teritorijalno	ograničenom	prostoru, odnosno	u	društvenoj	zajednici	ograničena	opsega,	kao	što je to	bio	grčki	polis	u	antičkome dobu	te	nacionalna	država	u	modernoj	eri	liberalne	demokracije.	Globalizacija,	nasuprot,	promovira	nenacionalne,	odnosno	nad-nacionalne	ustanove	i	zajednice	s	prekograničnim	odnosima u	gospodarskoj,	kulturnoj,	kao	i	u	svim	ostalim	sferama	društvenog	života.	(...)	Drugim	riječima,	teritorijalistička	državo-centrična	narav	tradicionalne	liberalne	demokracije	postaje	neadekvatna	u	suvremenom	globaliziranom	svijetu	u	kojemu	su	društveni,	politički	i	financijsko-gospodarski	odnosi	bitno	određeni	nadteritorijalnošću.	(...)	U	praksi,	međutim,	postsuverenistička vladavina,	koju	nudi	globalizacija	i	zagovara	neoliberalni	globalizam,	pokazuje	se	neprijeporno manje	demokratskom	nego	što	je	to	vlast	na	nacionalnoj	razini	u	suverenoj	državi.«19 Konzekventno,	spektakularna	propaganda	je	dvodimenzionalna:	s	jedne	strane,	posreduje	nam	se	fantastična	ideja	kako	smo	svi	mi	jedna	svjetska	zajednica	dok	su,	s	druge	strane,	globalni	masovni	mediji	omogućili	šire	temelje medijacije.	Stoga	se	sada	populistička	i	konzumeristička	propaganda	ne	diseminira	samo	lokalno	nego	je	znatno	dalekosežnija. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...141 Nekoć,	u	vrijeme	antike	i	doba	prosvjetiteljstva,	naglasak	je	bio	na	velikom i odvažnom	pojedincu, kojem se povjeravala vlast.	Koncentriranje	moći u jednoj	osobi	omogućavalo	je	ambivalentnu	psihodinamiku	štovanja	i	zavisti. Ako bi se i ogriješio o narod, suveren je imao biti svrgnut.20	U	antičkom	dobu, doslovno je	bilo	moguće	vladaoca revolucijom	detronizirati.	To je	moguće jedan	od	principijelnih	nedostatka	modernog	društva.	Kapitalizam	nas	osiromašuje	i	čini	nezadovoljnima,	no	to	je	nezadovoljstvo	nemoguće	kanalizirati, posebno	u	kvazi-demokraciji.	To	će	reći,	ako	smo	svi	jednakopravni,	onda	ne ustupamo	prostor	ambivalentnoj	psihodinamici	štovanja	i	zavisti.	Možeš	svrg- nuti pojedinca, no u liberalno-demokratskom	društvu ne	možemo svrgnuti apstraktni, supervenijentni proces – nas, javnost. »Grupa	ne	može	postati	entitet	odvojen	od	ljudi,	ali ljudi	mogu	obrazovati	obruče	da	opkole druge ljude. Obrasci u vremenu i prostoru, njihova relativna trajnost i krutost, nikada se ne pretvaraju	u	prirodni	sistem	ili	hiperorganizam,	mada	se	može	razviti	fantazija	i	ljudi	mogu	početi živjeti	od	fantazije	da	je	relativna	trajnost	obrazaca,	i	obrazaca	u	vremenu-prostoru	ono	za	što moraju	živjeti	i	umrijeti.«21 McLuhan	u svojoj knjizi	Razumijevanje medija iznosi detaljnu	deskripciju načina	na	koji	vrući	mediji	mehaničke,	ujednačene	i	repetitivne	vrste	djeluju disruptivno	i	trajno	mijenjaju	tradicionalne	socio-političke	hijerarhije.	Novac, tisak	i	elektricitet	će	konzistentno	diktirati	uvjete	državne	ekonomije,	politike i uloge medija.22	Naime,	razvoj	željeznice	zasigurno	je	doprinio	razvoju nade. (...) Sama upotreba riječi 'socijalan' imala je značenje 'socijalistički', što je bilo jednako	'komunjara'.	(...)	Sve	ono	što	je	makar	neznatno	odisalo	društvenim	utjecajem	na znanost ili znanstvenike	Koyré je agresivno odbacio	kao	'marksističko'.«	–	Ziauddin	Sardar, Thomas Kuhn i ratovi znanosti, prevela Ljerka Pustišek, Naklada Jesenski i Turk, Zagreb 2001., str. 19–20. 16 M.	Billig,	»Commodity	fetishism	and	repres- sion«,	str.	326. 17 Søren Kierkegaard, The present age / Of the difference between a genius and apostle, preveo	Alexander	Dru,	Harper	Torchbooks,	New York 1962., str. 15. 18 Pod terminom irealan ovdje se misli na simboličku razinu	na	kojoj se fundira svaka psihološka obrana namijenjena prezervaciji fantazije jedinstva. U svom metaforičkom kontekstu,	svaki je	poremećaj	smislen i	hermeneutički dostupan analitičarevoj interpretaciji. Prvobitno infantilan osjećaj jedinstva s majkom, koji bi se u normalnom stadiju raspada edipovog kompleksa trebao dezintegrirati, ostaje prisutan u psihološkim poremećajima.	Stoga	se	narcistička	tendencija	»ja sam	savršen	i	sve	je	dio	mene«	može	prevesti i	na	čitavu	društvenu	formaciju,	koja	posredstvom	masovnih	medija	održava	ovu	ideaciju irealno	zadovoljenom	u	ponovnom	uspostavljanju jedinstva s prvotnim objektom, sada na simboličkoj	razini	identifikacije	s	globalnom zajednicom.	Taj	tip	nalazimo	u	različitim	neurozama	i	psihozama,	koje	je	sve	moguće	prevesti u sličnim terminima.	Otuda tendencija da	se	na	zajednice	povremeno	i	na	zapanjujuće	postupke	referira	kao	na	paranoidne,	narcisoidne	ili	čak	i	psihotične.	U	logici	znanosti, na	univerzalni	kondicionalni	iskaz	referira	se kao	na 'irealno' zadovoljen	kada	objektivno ne	postoji antecedans implikacije	koji zadovoljava kondicional. Stoga se sa zakonom postupa	'kao	da	bi	bio	zadovoljen	ukoliko	bi postojao objekt na koji se odnosi'. 19 Mislav Kukoč, »Između ideala i stvarnosti: demokracija	od	antike	do	globalizacije«,	Filozofska istraživanja 38 (2018) 4, str. 889– 898, str. 894, doi: https://doi.org/10.21464/ fi38416. 20 U antičkim je politeističkim društvima bila izražena identifikacija funkcije poglavice i njegovih anatomskih kretnji kojima se magijski	pripisivala	'moć	manipuliranja	vremenom i	plodnošću',	pri	čemu	se	vladara	usmrćivalo prvim	nastupom	nepovoljnih	uvjeta.	U	zrelijoj fazi	specifičnog	društva,	funkcija	je	postala	u većoj	mjeri simbolička.	Freud	u svom	spisu Totem i tabu pruža podrobniju historijsku deskripciju ritualnog svrgavanja vladara kao neurotične figurativne iteracije »prvotnog« oceubistva. 21 R. D. Laing, Podijeljeno ja, str. 258. 22 Za više detalja, pogledati: Marshall McLuhan, Razumijevanje medija: mediji kao čovjeFILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...142 industrijskih gradova i efikasnom uspostavljanju diplomatskih i trgovinskih međunarodnih	odnosa.	Lasch	piše: »Iz	ove	perspektive,	masovne	medije	nije	potrebno	vidjeti	kao	sredstvo	za	buržoasku	ideologiju ili	čak	sredstvo	kroz	koje	buržoaski	propagandisti	i	oglašivači	manipuliraju	javnim	mnijenjem već	kao	sistem	komunikacije	koji	sistematski	potkopava	samu	mogućnost	komunikacije	i	čini sam	koncept	javnog	mnijenja	anakronističnim.	Ovdje	leži	ključna	istina	u	Marshall	McLuhanovom	diktumu	da	je	medij	poruka.	Ne	da	određene	tehnologije	automatski	determiniraju	sadržaj komunikacije	ili	da	je	pojava	televizije	okončala	linearno	mišljenje.	Poanta	nije	da	tehnologija vodi	društvenoj	promjeni	ili	da	je	svaka	socijalna	revolucija	nastala	iz	revolucije	sredstvom	komunikacije,	već	da	masovna	komunikacija,	kao	pokretna	traka,	samom	svojom	naravi	osnažuje koncentraciju	moći	i	hijerarhijsku	strukturu	industrijskog	društva.«23 Na	ovaj	je	način	mobiliziran	cijeli	državni	aparat	i	skup	masovnih	medija	za educiranje	i	socijaliziranje	obrazovanog	i	neobrazovanog	građanstva	i	suzbijanje	kriticizma,	čime	se	dolazi	do	doktrine	o	dvostrukoj	istini.	Ta	dvostruka istina	još	dozvoljava	postojanje	kritičke	misli	samo	na	marginama	političkih	i medijskih	profesija;	gdje	je	istinita	svijest	sankcionirana	tako	što	joj	se	odriče relevantnost,	ono	što	ona	proriče	etiketira	se	kao	teorija	zavjere,	a	sve	sporno što	oponira	postojećem	poretku	i	što	se	tamo	izražava	bit	će	sutra	prezreno	i odbačeno	u	»relevantnim	medijima«. »To	je	jedan	od	načina	na	koji	se	vlast	brani	–	nazivajući	bilo	koju	kritičku	analizu	institucija teorijom	zavjere.	Nazivamo	li	je	tako,	ne	moramo	obraćati	pozornost	na	nju.«24 To	je	liberalna	metoda	demokracije	kojoj	nedostaje	mogućnost	legitimiranog nasilja	nad	građanima,	koja	je	široko	na	raspolaganju	u	totalitarnim	državama, pa ima sofisticiranije metode kontroliranja mišljenja. »Formiranje	mišljenja	možemo	pratiti	od	početaka	zemlje,	a	ona	su	poprimila	novi	oblik	kada su	društvena	i	politička	prava	stečena	–	ne	odobrena.	To	su	vrlo	dobro	razumjeli	'stručnjaci	za manipulaciju'.	Jedan	od	osnivača	moderne	industrije	za	odnose	s	javnošću,	Edward	Bernays, podsjetio	je	svoje	saveznike	da	s	'univerzalnim	pravom	glasa	i	univerzalnim	školovanjem	čak	i građanska	klasa	strahuje	od	običnih	ljudi,	jer	je	narod	obećao	postati	kraljem'	–	tendencija	koju je	industrija	nastojala	obrnuti	novim	metodama	'da	bi	oblikovala	mišljenje	naroda'.«25 Primarna	funkcija	medija	u	svojoj	idealnoj,	neiskvarenoj	formi	očitovala	bi se	u	pravovremenom,	nepristranom	i	točnom	izvještavanju	u	ime	'javnog	interesa'.	Međutim, praksa prikazuje kako ovo nije uvijek slučaj te afirmira ovisnost	medija	o	ekonomskim	politikama	država,	gdje	informacija	nije	nezavisna	valuta.	Primjerice,	prilikom	obilježavanja	godišnjice	medija,	rumunjski su	političari izrazili	potporu	za	misiju	medija	da	djeluju	za interes i	u ime naroda.	Međutim,	upravo	je	u	Rumunjskoj	premijer	Victor	Pote	odbio	odgovoriti	na	pitanja	novinara	o	svojim	odlukama,	tvrdeći	da	medijske	institucije	u kojima	su	ti	novinari	zaposleni	nisu	platile	porez	državi.	Ova	apsurdna	situacija	eklatantan	je	primjer	da	je	u	političkoj	igri,	kada	je	na	kocki	javni	interes, pravo	na	informacije	subdeterminirano	poreznim	obvezama.26 Kreiranje	monstruma	suvremene	»demokratske	nacije«,	nadalje	javnosti,	zašti- ćeno	je	od	originalne	participacije	individue	–	dok	se	promiče	bremenita	simbolička	iluzija	jednakopravnosti,	uniformnosti	i	udruženja,	metaproces	niveliranja	popločava	put	krajnjoj	paralizi	–	potpunoj	indiferentnosti. Kaže	Kierkegaard,	anticipirajući	još	u	19.	st.	ono	što	je	na	snazi	i	danas,	pojedinac	koji	nivelira	je	sam	obuhvaćen	procesom	pa	dok	se	čini	da	sebično zna	što	čini,	možemo	reći	za	ljude	en masse	da	to	ne	znaju	jer	kako	kolektivni	entuzijazam	proizvodi	višak,	tako	analogno	i	zaplijenjena	neodgovornost inducira	višak,	a	to	je	upravo	ono	supervenijentno	sredstvo	koje	masi	pruža trenutnu,	sebičnu	vrstu	gratifikacije	kada	bez	straha	može	ispoljiti	svoje	destruktivne nagone. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...143 »Činjenica	da	nekolicina	ljudi	ujedinjena	zajedno	ima	hrabrost	suočiti	se	sa	smrću	ovih	dana ne	znači	i	to	da	svaki	od	njih,	zasebno,	ima	hrabrost,	jer	čak	i	više	od	smrti,	pojedinac	se	boji osude i protesta refleksije	usmjerene	na	njegovu	želju	da	nešto sam riskira.	Pojedinac	više ne	pripada	Bogu,	sebi,	svojim	voljenima,	svojoj	umjetnosti	ili	svojoj	znanosti,	on	je	svjestan pripadanja	u	svim	stvarima	apstrakciji	kojoj	je	podložan	po	refleksiji,	baš	kao	što	self pripada državi.«27 I. II. Propaganda u političkoj i ideološkoj indoktrinaciji Konstrukcija	ustanovljenog	mišljenja	o	'zdravo	za	gotovo'	opće	prihvaćenoj zbilji kao	vrhovnoj,	objektivnoj slici svijeta	koju	na aproksimativno sličan način	doživljavaju	i	drugi,	svakodnevno	se	učvršćuje	posredstvom	masovnih medija,	primjerice,	potvrdom	novinara,	TV	voditelja	i	radijskih	izvjestitelja. Političare	i	intelektualce,	kao	svojevrsne	pripadnike	zajednice	respektabilnih stručnjaka,	pojedinci	u	velikoj	mjeri	upotrebljavaju	kao	orijentir	za	artikulaciju	vlastitog	mišljenja	po	pitanju	aktualnih	problema,	bez	da	se	na	umu	ima da	oni	autoritet	ne	uživaju	u	tolikoj	mjeri	zahvaljujući	posjedovanju	neke	ulti- mativne	istine,	već	prije	radi	ezoterične	naravi	svoje	ekspertize	koja	sve	većom	specijalizacijom	i	formalizacijom	govora	javnosti	postaje	nerazumljiva. Kada	neka	zajednica	uživa	privilegiju	da	je	sama	sudac	vlastitih	proizvoda, onda se ona ipso facto	nameće	kao	'kvalificiranija',	a	time	i	mentalno	reprezentira	kao	predvodnik	javnog	mnijenja.	U	modernom	društvu,	pojedinci	su za	konstrukciju	svoje	zbilje	ovisni	o	poslodavcima,	vladi,	službama	za	javno obavještavanje i poznanicima. Prema imperativu konzumerizma, namjesto razuma,	čovjeku	su	dani	editorijali	s	oglašivačkim	sloganima,	falsificiranim znanstvenim	podacima	i	trivijalnost	šund	literature	i	tabloida.	U	tom	se	nazire	Marcuseov	jednodimenzionalni	čovjek,	puki	imago	ljudskog	bića,	to	je Kierkegaardov impotentni individuum zarobljen okovima refleksija, a bez originalnih ideja. Originalnost	je	naime,	prema	Bergeru	i	Luckmannu,	izravna	konzekvenca	neuspjele	primarne	ili	sekundarne	socijalizacije,	dakle,	konzekvenca	neuspjeha da	se	identificira	s	općeprihvaćenom	zbiljom.	Zahvaljujući	parcijalno	ljudskoj idiosinkraziji,	parcijalno	moguće	divergentnim	interpretacijama	zbilje	kojima je	pojedinac	tijekom	svoje	biografije	bio	izložen,28	do	revolucije	dolazi	kada je	sistem	toliko	ispunjen	anomalijama	da	već	i	javnost	uviđa	apsurdnost	postojećih	struktura.	Kada	sistem	zastrani,	nositelji	nove,	originalne	paradigme upravo	su	oni	koji	ili	još	nisu	bili	ukotovljeni	u	sustav	ili	su	već	počeli	artikulirati	divergentni	poredak	alijenirajući	se	od	postojećeg.	Što	će	reći,	kada	je taj	proces	na	djelu,	oni	se	već	nalaze	na	marginama. kovi produžeci,	Golden	marketing	–	Tehnička knjiga,	Zagreb	2008.,	str.	26.	McLuhan	iznosi opservacije Robert Theobalda s obzirom na prijelaz	iz	patrijarhalnih	u	matrijarhalne	oblike vlasti kod australskih domorodaca, koji su izravno	potencirani	uvođenjem	medija	čelične	sjekire	među	plemenske	žene. 23 C.	Lasch,	»Mass	culture	reconsidered«,	str.	19. 24 N. Chomsky, Mediji, propaganda i sistem, str. 45. 25 Ibid., str. 60. 26 Za detaljniju analizu vidi: Xenia Negrea, »Public Interest, Procedural and Discursive Limitations«,	Social Sciences and Education Research Review 2 (2015) 1, str. 33–41. 27 S. Kierkegaard, The present age, str. 11. 28 Pripadniku aristokracije može posredovati »zbilja«	njegove	klase,	no	ukoliko	je	'značajni drugi' odgajatelj pripadnik drugog klasnog ili etničkog	statusa,	djetetu	se	prezentira	intersekcija	dvaju	različitih	svjetova,	od	kojih	jedan	ili drugi	može	biti	pounutren,	ili	napose,	može	se vlastitim	potencijalom	kreirati	neki	treći. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...144 Odnosi	s	javnošću,	oportunistički	mirage,	postali	su	kompleksni	i	razgranati do	te	mjere	da	se	profesija	separirala	od	svojih	ranijih	formi	unutar	poduzeća te	postala	zasebna,	impozantna	i	profitabilna	industrija.	Propaganda	je	»legitimna	djelatnost«	esencijalna	za	progres	svih	ekonomskih	disciplina,	od	politike,	financija	i	proizvodnje	do	obrazovanja,	tvrdio	je	Edward	Bernays: »Moderna	propaganda	je	konzistentan,	trajni	napor	da	se	kreiraju	ili	oblikuju	događaji	koji	će utjecati	na	odnose	koje	javnost	ima	prema	poduzeću,	grupi	ili	ideji.	Praksa	kreiranja	okolnosti i	kreiranja	slika	u	umovima	milijuna	ljudi	vrlo je	uobičajena.	Gotovo	nikakav	važan	pothvat ne	može	proći	bez	toga,	bilo	da	to	poduzeće	gradi	katedralu,	sveučilište,	oglašava	film,	rješava pitanje	obveznica	ili	izbora	predsjednika.«29 Ono što su nekada	prezentirali velikani, suvereni, plemići i aristokracija u modernoj	formi	dobiva	pandan;	suvremeno	se	društvo	za	vodstvo	obraća	tzv. influencerima.	U	modernom	svijetu	sami	političari	mogu	biti reducirani	na svoju	simboličku	funkciju,	oni	su	puke	reprezentacije	»poželjnog«	poretka, međutim,	njihova	je	praktična	moć	značajno	ograničena,	a	kada	zakažu	u	toj zadaći,	redovno	ih	se	ništi.	Uloga	političkih	lidera	očituje	se	širenjem	utjecaja predstavljanjem	različitih	socio-političkih	svjetonazora i	projekcijom	nedostižnih	ciljeva.	Historijski	nam	pregled	pruža	uvid	u	iscrpni	repertoar	prenapuhanih	političkih	i	šarlatantskih	predizbornih	obećanja	koja	se	ex post facto, premda	utopijska,	u	najmanju	ruku	čine	apsurdno	ambicioznima.	Primjerice, Gabriel	Green	je	1960.	godine	obećao	uvođenje	»Svijeta	sutrašnjice	i	utopije danas«	svojom	kandidaturom.	Planirao	je	eliminirati	novac	omogućavanjem posjedovanja	kreditnih	kartica	svima	te	je	obećao	besplatno	zdravstvo	svim Amerikancima	i	eliminaciju	poreza.	Senator	Dan	Quayle	je	u	svojoj	kampanji 1988.	godine	izjavio	kako	nijedna	nacija	u	svijetu	neće	imati	bolje	obrazovanje	od	Amerike,	a	Newt	Gingrich	je	2012.	godine	najavio	osnivanje	američke kolonije	na	Mjesecu	do	kraja	2020.	Da	pružimo	recentniji	primjer,	Trump	je u	svojoj	kandidaturi	najavio	prepisivanje	poreznog	zakonika	u	svrhu	omogućavanja	pokrivanje	troškova	zdravstvene	njege	za	djecu	zaposlenim	roditeljima	iz	vlastitih	prihoda,	gotovo	instantno	uravnoteženje	federalnog	budžeta	te premiju	zdravstvenog	osiguranja	za	građane	iz	povrata	poreza.30	Na	domaćoj je	pak	sceni	aktualna	predsjednica	Grabar-Kitarović	u	predizbornoj	kampanji najavila	da	ćemo	postati	jedna	od	najrazvijenijih	država	Europe	i	svijeta	(»to vam	obećajem«),	da	će	potaknuti	borbu	protiv	korupcije	(ovo	se	čini	kao	intencionalno	izražen	nejasan	cilj,	koji	je	toliko	generalan	da	ne	predstavlja,	zapravo,	ništa	konkretno),	prekinuti	ideološke	podjele	i	sazvati	sjednicu	Vlade zbog	gospodarske	krize,	preseliti	i	za	dvije	trećine	smanjiti	Ured.31 Novi su influenceri kreatori javnog mnijenja, inicijatori trendova i diktatori stila,	oni	izražavaju	glas	javnosti	i	moderiraju	volju	naroda.	Daleko	od	toga	da se	njihova	funkcija	i	visoka	eksponiranost	ne	eksploatira	za	promicanje	i	indoktrinaciju	ekonomskih	i	političkih	ideologija.	Ovo	je	ključno	–	biti	influencer	nije	isto	što	i	biti	političar,	premda	političar	može	postati	influencer, jer je u ovoj profesiji, više negoli u diplomaciji, prisutna i vlastita privatna agenda, koja	može	biti	radikalne	i	političke	naravi,	no	ona	nikada	nije	ekskluzivno	jednodimenzionalna.	Dok	prvi	moraju	djelovati	unutar	usko	definiranih	okvira koji	su	egzistirali	prije	njihova	dolaska	na	vlast,	te	će	relativno	nepromijenjeni ostati	i	nakon	mandata,	potonji	ne	moraju	nužno	precizno	slijediti	pre-determiniran	program.	Dakako,	korporacije	će	redovno	financirati	takve	pojedince i	njihove	platforme	te	integrirati,	kada	god	je	to	moguće,	svoje	agende	za	intenziviranje	prodaje.	Međutim,	ovdje	nije	toliko	sporna	podložnost	oznacima, koliko je opasno kada je nositelj javnog mnijenja ujedno ekspert koji posjeduje	detaljno	znanje	o	fundamentalnim	psihološkim	mehanizmima, posebno FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...145 kada	ima	tendenciju	prema	distorziranju	činjenica	ili,	neovisno	o	tome	je	li	to svjesna	intencija,	manipulira	informacijama	i	autoritetom	za	disperziju	vlas- titih	uvjerenja.	Recentniji,	znatno	aktualni	primjer	jest	kontroverzna	ličnost, kanadski	psiholog,	globalna	ikona	i	YouTube	zvijezda	Jordan	Peterson,	čija	je popularnost	dosegla	ekstremnu	ekspanziju	među	milenijalcima	u	posljednjih nekoliko	godina.	Potpuno	kontraintuitivno,	u	postmoderni	gdje	'sve	prolazi'; u kojoj su feminističke i kulturalne studije znatno pridonijele unapređenju ženskih prava, kulturalnoj emancipaciji, senzibilizaciji i solidariziranju; u dobu	koje	je	gotovo	tolerantnije	nego	ijedno	prije	prema	raznim	donedavno marginaliziranim	skupinama,	gdje	je	za	očekivati	da	će	mlađe	generacije	koje nisu	čvrsto	vezane	uz	historiju,	predrasude	ili	tradiciju	svog	društva	posebno	njegovati	socijalističke	i	liberalne	vrednote,	svjedočimo	vrhuncu	apsurda. Naime,	konzervativist	i	radikalni	kapitalist	svojom	je	karizmom,	intencionalno	čineći	grubi	profesionalni	prekršaj,	pod	krinkom	manifesta	'self-help'	psihologije32	uspio	»kljumčariti«	navlastitu	političku	ideologiju	utemeljujući	ju na	navodno	čvrstim	činjenicama	i	rezultatima	provizorno	selektiranih	istraživanja.	Zavodeći	i	obmanjujući	retoričkim	smicalicama	omladinu	diljem	svije- ta, bilo mu je relativno jednostavno prometnuti primitivne vrijednosti poput striktno patrijarhalnih i autoritarnih okupacijskih, obiteljskih i rodnih odnosa. Takvu	bi	demagogiju	bilo	razumnije	očekivati	od	senzacionalista	i	'showmana'	Trumpa,	koja	bi	u	začetku	bila	razoružana	i	otpisana	zahvaljujući	našoj naviknutosti	na	bombastičan	i	propagandistički	nastup	američkog	biznismena i	predsjednika.	Utoliko	je	šokantnije	da	takve	proklamacije	dolaze	upravo	od racionalnog	znanstvenika	i	respektabilnog	intelektualca.33 S druge strane, uloga influencera u perifernim domenama rutinske svakodnevnice	prezentira	dvostruku	igru,	koja	se	očituje	paradigmatskom	manifestacijom	diktiranja	izbora	i	praxisom. No takvo ponašanje nije slobodno. Influenceri	personaliziraju	krajnju	opoziciju	individualnosti,	prije	nego	navlastitost, te	prezentiraju	tip	ličnosti.	Postuliranjem	trendova,	propagiraju	identifikaciju koja	je	u	konzumerističkom	društvu	ekvivalentna	neproporcionalnoj	potrošnji svima dostupnih dobara.	Agent spektakla postaje označitelj unifikacije –	ako	smo	u	nečem	zaista	ujedinjeni, to je	onda	subdeterminiranost fundamentalnim	ekonomskim	potrošačkim	principima	i	društvu	izobilja.	Izobilje	je iluzorno	jer	propagira	ideju	dostupnosti	proizvoda	za	svakoga.	Još	je	urgent- niji problem nemogućnost genuinog individualiteta koji neće biti transfor29 E.	L.	Bernays,	Propaganda, str. 25. 30 Usp.	»THEY	SAID	WHAT?.	A	History	Of	The Most	Absurd	Political	Promises«,	PastFactory. Dostupno na https://www.pastfactory.com/politics/they-said-what-a-history-of-the-most- absurd-political-promises/?	view-all&chrome=1 (pristupljeno	30.	12.	2018.); »Promise	Broken rulings	on	Trump-O-Meter«,	Politifact. Dostupno na: https://www.politifact.com/truth-o-meter/promises/trumpometer/rulings/promise-broken/ (pristupljeno 30. 12. 2018.). 31 Davor	Ivanov,	Ana	Erdelja,	»Grabar	Kitarović održala	pobjednički	govor.	Evo	što	je	obećala«,	Večernji list (11. 1. 2015.). Dostupno na: https://www.vecernji.hr/vijesti/grabar-kitarovic-hrvatska-ce-biti-najrazvijenija-zemlja- europske-unije-i-svijeta-983622 (pristupljeno 30. 12. 2018.). 32 Usp. Jordan Peterson, 12 rules for life: an antidote to chaos, Random House Canada, Toronto 2018. 33 S	obzirom	na širok	utjecaj	njegovih izrazito konzervativističkih	ideja	i	napada	na	akademsku ljevicu,	debakl	održan	20. travnja	2019. u	Torontu pod nazivom	»Sreća: kapitalizam protiv marksizma«, gdje su svoja gledišta konfrontirali	Jordana	Peterson	i	Slavoj	Žižek, smatra se filozofskom debatom stoljeća te mnogi konstantiraju da je polemika najspektakularniji događaj	kojem	smo svjedočili od diskusije	»Debata	o	ljudskoj	naravi	i	politici« Chomskog	i	Foucaulta	iz	studenog	1971. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...146 miran	u	proizvod jer	nikada nije dovoljno – kreirati sve više – jedna je od fundamentalnih	maksima.	Robujući	sirovinama,	čovjek	je	rob	tuđeg	života, društva	spektakla.	Konzumentova	je	kompulzivna	sklonost	imitiranju	pseudo-zvijezda	i	pseudo-državnika	u	sebi	zaista	infantilna	regresija.	Potreba	za predstavljanjem	kompenzira	se	paničnim	osjećajem	egzistencije	na	margini života.	To je konačni nusproizvod sloma autonomije i genuine interakcije, kako	među	pojedincima,	tako	i	između	njih	i	njihova	okruženja.	Apsurd	modernog	društva	postaje	ironičan,	tvrdi	Kierkegaard,	na	točki	gdje	ljudi	kako	bi postali	javni,	teže	postati	ništa. Mogli bismo	ustvrditi da je javnost puka apstrakcija bez konkretnog sadržaja,	koja	simbolički	manifestira	shizoidno	stanje,	za	koje	je	karakteristično isključivo	održavanje	odnosa	pojedinca	s	objektima	njegove	mašte.	Jednako tako, izuzimajući se	od	konkretnih interakcija, javnost teži održavanju iluzornog	odnosa	suobraćajući	se,	posredstvom	influencera – vlastitih fantoma i tvorevina – samoj sebi. Dakle, influenceri	su	reprezentacija	jednog	te	istog procesa, jednosmjernog internog dijaloga. »Pod	ovim	okolnostima	je	govorna	fraza	izraz	individuuma	koji	je	govori	i	onih	koji	ga	prisiljavaju	da	govori	tako	kako	govori,	te	svih	onih	napetosti	i	kontradikcija	njihova	međusobna	odnosa.	Govoreći	vlastitim	jezikom,	ljudi	govore,	također,	jezikom	svojih	gospodara,	dobročinitelja, oglašivača.	Tako	oni	ne	izražavaju	samo	sami	sebe,	svoje	vlastito	znanje,	osjećanja	i	aspiracije, već također nešto	drugo	nego što su sami.	Kad 'samostalno' opisuju	političku situaciju, oni opisuju	ono	što	im	kažu	sredstva	masovne	komunikacije.«34 Ako tako gledamo na stvari, legitimno je upitati se postoji li u postmoderni	mogućnost deliberativne	demokracije?	Malo je vjerojatno	da će tržišna demokratizacija,	koja	smjera	na	masivniju	dostupnost	konzumerističkih	dobara, polučiti pozitivne rezultate na socio-političkom	planu.	Mislilo se da će globalizacija i tehnološki razvoj, zahvaljujući inherentnom pluralizmu, voditi oslobođenju	misli.	Međutim,	masovni	mediji brzo su inkorporirani pod	okrilje	kapitalizma	i	konzumerizma.	Ne	samo	da	nije	omogućen	genuini pluriperspektivizam	u	medijima	nego	je	sve	progresivnije	onemogućen	pristup	alternativnim	informacijama.	Ustvari,	korporacije	su	pozdravile	razvoj novih	platformi	i	neobično	brzo	ga	konvertirale	u	mašineriju	za	generiranje kapitala;	s	razvojem	interneta	stvari	(engl.	internet of things), globalni divovi poput	Applea	i	IBM-a	surađuju	s	telekomunikacijskim	kompanijama	kako	bi uskladili	plasiranje	pametnih	uređaja s	novim tehnologijama	prijenosa	podataka. Liberalni	pluralizam	svoju	pozitivnu	teoriju	medija temelji	na	činjenici	da pripadnost	pluralističkim	grupacijama	još	jamči	autonomiju	sprječavanjem monopola.	Međutim,	u	tim	grupama	kojima	pojedinac	pripada,	on	i	konstituira	i	zrcali	sebe.	Za	sliku	o	sebi	postaje	ovisan	o	funkcijama	koje	u	društvu zauzima	i	tipizacijama	kojima	je	svakodnevno	prožet	unutar	tih	zajednica. Konkurentne	ustanove	u	pluralističkom	društvu	koincidiraju	u	solidariziranju	moći	cjeline	nad	pojedincem,	a	pluralistička	je	administracija	prividno pozitivna	jer	jedna	organizacija	štiti	od	udara	drugih	i	stvara	iluziju	balansa	u kojoj	pojedinac	profitira.	Tako	nerijetko	svjedočimo	većoj	zainteresiranosti sindikata	za	konkurentnu	poziciju	tvrtke	na	tržištu.	Time	će	i	pojedini	radnici raspravljati	o	interesima	poduzeća	i	biti	spremniji	na	niže	plaće	i	povećanje radnog	vremena	u	svrhu	doprinosa	opstanku,	što	će	rezultirati	i	očuvanjem njihovog posla.35 U Hrvatskoj, primjerice, postoji sindikat (SING) koji se nalazi	na	listi	Nezavisnih	hrvatskih	sindikata	(NHS),	koji	kao	temeljnu	vrijednost ističe	»neovisnost	o	poslodavcu,	vlasti i	drugim interesnim	skupinama«,	dok	udruženje	ujedno	prima	poslodavce	i	uz	to	oni	u	njemu	imaju FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...147 povlašten	položaj.	Tako je sindikat	koji	bi trebao	arbitrirati	u	kolektivnim pregovorima u korist radnika, doveden u pomalo paradoksalnu i sigurno nezavidnu situaciju kada je poslodavac od kojeg štiti svoje članove upravo njegov	član.36 Utoliko	kritika	nije	potaknuta	pluralizmom,	ona je	prije	suspendirana.	Ako je istinita teza	Chomskog	da je	u	svim	tim	udruženjima	»prisutna ista	fundamentalna	struktura	vladajućeg	poretka«37	koja je indoktrinirana	kroz	sve državne	instrumente,	od	obitelji,	preko	škola	i	sveučilišta,	do	medija,	onda	su odstupanja	o	kojima	se	radi	u	pluralizmu	strogo	ograničena,	a	rasprava	koja	bi trebala	pružati	divergentne	uvide,	makar	samo	fragmentirane,	ustvari	se	vodi unutar ustanovljenih barijera. Rastrzanost	dijelom	zahvaljujemo	pluralizmu	zbog	nepostojanja	takvih	predstavničkih	ustanova	u	kojima	bi	pojedinac	govorio	i	radio	za	sebe.	Iz	tog	raz- loga	i	izbijaju	općenitosti	kao	što	su	nacija,	partija,	ustav,	korporacija,	takvih izvrsnih	pluriperspektiva	(koje	su	i	same	postojeća	socijalna	konstrukcija,	a time uvjetovane i održive dok ih vezuje ideologija nužnosti i opasnost od oslobođenja)	čija	stvarnost	se	sastoji	od	brojnih,	no	nije	identična	nijednoj	od mnoštva	svojih	specifičnih	entiteta,	a	tako	i	pojedinačnih	entiteta,	poput	pojedinaca	i	grupa.	Ironično,	od	miroljubivih	državljana	i	obrazovanih	učenjaka traži se da umru za domovinu, a umirat će za partitokraciju i korporacije. Intenziviranjem	medijske	uloge	u	masovnom	društvu	svjedočimo	reduciranju nekoć primarnih socijalnih interpersonalnih odnosa na drugorazredne veze među	pojedincima,	što	ih	čini	apatičnim	i	podložnim	autoritarnoj	manipulaci34 Herbert Marcuse, Čovjek jedne dimenzije. Rasprave o ideologiji razvijenog industrijskog društva, Veselin Masleša, Sarajevo 1968., str. 182. 35 Valja	se,	za	demonstraciju	rigoroznih	razmjera do kojih ovo kulminira u praksi, podsjetiti na hrvatski slučaj radnica tvornice tekstila Kamensko, koji je postao visoko medijski eksponiran u srpnju 2010. Nakon razaranja radnih mjesta, vlasnici tvornice su namjeravali brže-bolje prodati nekretninu, ostavljajući	devastiranom	20	radnica	koje	su	mjesecima radile praznih platnih lista. Iziskujući sankcije	za	poslodavce	i	podmirenje	dugova, bivše	zaposlenice	su	se	odlučile	na	drastičnu mjeru	–	prije	nego su	uz	medijsku, studentsku i sindikalnu potporu bile u mogućnosti organizirati	pravnu	akciju,	prethodio	je	štrajk glađu. Vidi: Marina Ivandić, Igor Livada, Lines of (Dis)Continuity: Forms and Methods of Labour Struggle in Croatia 1990–2014, Rosa Luxemburg Stiftung Southeast Europe, Beograd 2015. Za daljnju ilustraciju, može se	uzeti slučaj	»Slobodna	Dalmacija«,	novinarskog protesta koji je trajao dvije godine, protiv	kojih	se	svojevremeno	pokušala	izvršiti	retribucija	u	ime	»volje	naroda«.	Štrajk	pod vodstvom sindikata u ožujku 1993. godine predstavljao	je	odgovor	na	političku	i	državnu represiju	kao	pokušaj,	prema	riječima	novinara	Viktora Ivančića,	»da	se	zadrži	nezavisna pozicija	novina	i	urednička	politika	koja	neće biti	podložna	političkim	direktivama«.	Većina novinara je odbijala prihvatiti promjene jer su smatrali	da	je	cilj	nasilna	promjena	uredničke politike	na	takav	način	koji	će	zahtjevati	bez- uvjetno pokoravanje vlastima. 36 Više informacija o instituciji objavljeno je na opće-informativnom portalu Telegram: Drago	Hedl,	»Zvuči	posve suludo,	ali	u	Hrvatskoj postoji sindikat koji, osim radnika, u svoje članstvo prima i njihove šefove«, Telegram (23. 4. 2017.). Dostupno na https:// www.telegram.hr/politika-kriminal/zvuci-posve-suludo-ali-u-hrvatskoj-postoji-sindikatkoji-osim-radnika-u-svoje-clanstvo-prima-injihove-poslodavce/? fbclid=IwAR2NWSSo NyIozzUFt8IEyluBsW21lAVdnVJSTmH7Y icG_fYbGU_-cDuLjn0 (pristupljeno 30. 12. 2018.). 37 Chomsky navodi kako u naizgled heterogenim domenama i institucijama prividno postoji iluzorno razlikovanje u mehanizmima distribucije	i	nadzora	protoka	informacija.	No budući	da	su	one	fundamentalno	zavisne	jedne	o	drugima, indoktrinacija će se	provoditi odozgo prema nižim, partikularnim zajednicama.	Kada se	čini	da	one	govore	drugim jezicima,	zapravo	je	riječ	o	djelovanju	propagande.	Tada	'veliki	igrači'	pripravljaju	scenu za	manje. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...148 ji.	Verifikacija	plauzibilnosti	vlastite	slike	svijeta	i	faktičnosti	s	korespondentnošću	koju	konstruira	medijska	slika	i,	konzekventno,	radikalna	alijenacija subjekata u kapitalističkom	društvu,	na	najvišem	stupnju	posredovana	je	medijskom	pervazivnošću	nad	ljudskim	afinitetima	i	potrebama. »U	spomenutim	postkomunističkim	sredinama	tako	se	podudaraju	dva	motiva	za	predrasudnu socijalizaciju	pučanstva	–	masovno-socijalni	(odozdo),	koji	je	uglavnom	još	u	povojima	u	tim zemljama,	te	nacionalističko-politički	('odozgo'),	koji	posljednjih	godina	doživljava	enorman razmah.	Mediji	su	u	tomu	igrali	i	igraju	prvorazredno	značajnu	ulogu.	Ta	je	uloga	medija	–	metodologijski	promotreno	–	omogućena	sustavnom	uporabom	manipulativnih	tehnika	nasuprot prosvjetiteljskom	tradicijom	javnosti	pretpostavljenih	metoda	racionalnog	nagovora/uvjeravanja.	Emocionalna	zaraza	koja	slijedi	iz	takva	odnosa	spram	medija	preuzimlje	ne	samo	informacije,	nego	upravo	predrasudne	obrasce	namjesto	spoznaje	okoline.«38 Za	one	rezistentne	i	indiferentne	prema	svijetu	zaleđenih	političkih	poredaka i	hijerarhija,	»namijenjeno«	je	novo	filtriranje	i	liječenje	pomoću	masovnih medija.	Stroga	cenzura	koja	prožima	svakodnevno	medijsko	funkcioniranje –	sortiranje i	segmentacija,	politička	čistka,	nadziranje	generiranja i	distribucija novosti – samo su opet elementi afirmacije medijske uloge u procesu sustavnog	indoktriniranja.	Čest	je	slučaj	da	se	manji	medijski	entiteti	orijentirani prema davanju objektivne istine, u pravilu usuprot lokalnoj ili globalnoj	medijskoj	informativnoj	sceni,	ne	podržavaju	financijski	i	budu	zatvarani ili	podlegnu	općem	toku	kapitala	tako	što	usvoje	mainstream obrasce informiranja	ili	pak	u	slučaju	uspješnosti	prodaju	proizvod,	bilo	radi	brze	zarade, bilo radi pritiska. Ovaj proces niveliranja afirmira se kao negativni princip u	usporedbi	sa	zlatnim	dobom	prosvjetiteljstva,	potpaljenog	entuzijazmom	i revolucionarnim prije no reaktivnim ideacijama. Berger i Luckmann napominju: »...	svaka	institucija	posjeduje	korpus	prenesenog,	receptnog	znanja,	to	jest	znanja	koje	isporučuje	institucionalno	prikladna	pravila	vladanja.	Takvo	znanje	konstituira	motivirajuću	dinamiku institucionalnog	vladanja.	Ono	definira institucionalizirana	područja	vladanja i	označava	sve situacije koje padaju unutar njih. Ono definira i konstruira uloge koje treba igrati u kontekstu dotičnih	institucija.	Ono	ipso facto	kontrolira	i	predviđa	sve	takvo	vladanje.	Budući	da	je	takvo znanje	društveno	objektivirano	kao	znanje,	to	jest	kao	korpus	općenito	važećih	istina	o	zbilji, bilo kakvo radikalno odstupanje od institucionalnog poretka pojavljuje se kao udaljavanje od zbilje.	Takvo	odstupanje	može se označiti kao	moralna izopačenost, kao	mentalna bolest ili naprosto	kao	obično	neznanje.«39 Mazohistička redukcija razmišljanja na standardizirane forme, koje nisu antagonistične	spram	sve-apsorbirajuće	autoritarne	i	konzumerističke	zbilje i	svakodnevnice,	ne	dozvoljava	razvoj	kritičke	svijesti	za	rješenje	problema koja	bi	nadišla	primjenu	onih	terapeutskih	rješenja	koja	su	već	prisutna,	već dovodi	i	do	nepovjerenja	u	mogućnost	novog	iskustva.	Zato	je	»podređenje vladavini	postojećih	činjenica totalno«,40	zato	»društvo	govori svojim jezikom,	a	nama	se	kaže	da	slušamo«,41	zato	smo	mi	»pasivno	stado«,42 nadalje, zato	mediji određuju vijesti za druge	medije, »a budući povjesničari će se okrenuti	arhivama	New	York	Timesa	da	odrede	što	je	povijest«,43 upravo je zato	više	nego	prije	potrebno	tražiti	alternativne	izvore	koji	će	pomoći	»boriti se	za	alternativne	društvene	sustave«.44 Međutim,	kako	da	misleći	subjekt,	zarobljen	unutar	ideološke	sfere	u	kojoj su	dominantne	reprezentacije	uvijek	reprezentacije	vladajućih	odnosa, istupi iz	ove	»tamnice« i	odriješi	misliti	u	novim	terminima, još	neinficiranim mainstream	konotacijama?	Što	više	vremena	provodi	u	kontemplaciji	i	pokušajima	da	ga	zahvati,	manje	ga	živi.	No	čak	i	u	refleksiji,	agentove	misaone konstrukcije	podložne	su	tuđim,	izlaže	se	opasnosti	da	misli	koje	producira FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...149 uopće	nisu	»njegove«.	One	su	talog	prethodnih	eksplikacija	i	nasljedstvo	vladajućih reprezentacija	koje	mu	se	plasira	posredstvom	modernih	medija.	S progresivnom je racionalizacijom stanje čovjeka sve	manje aktivno, a sve više kontemplativno. To je ono što ima na umu Kierkegaard kada govori o refleksivnoj	inerciji	kvazi-intelektualaca. II. Patološka narav medijskog senzacionalizma II. I. Anti-dijalektika i medijski spektakl kao lažna opozicija Za pristaše psihoanalitičkog nazora – Freuda, Reicha,	Marcusea, Lainga i Szasza	te	anarhista	Chomskog	poredak	zaista	i	podupire	čitavo	ustrojstvo	državnih	instrumenata.	Egzistiraju,	naravno,	razlike	u	mišljenjima	i	unutar	stranaka,	vlada,	medija	i	sveučilišta,	djelomično	zbog	razilaženja	u	svjetonazorima	ljudi	koji	su	na	njima	pozicionirani	u	različitim	ulogama	i	s	raznovrsnim ciljevima.	No	svaka	od	tih	institucija	parazitira	na	izvanjskim	osnovama: »...	a	ti	izvori	pomoći,	privatno	bogatstvo,	na	primjer,	velike	korporacije	i	vlada	(koja	je	toliko povezana	s	korporacijskom	moći	da	ih	je	teško	razlikovati)	–	oni	su,	u	biti,	ono	usred	čega	se nalaze	sveučilišta.	Ljudi	unutar	njih	koji	se	ne	prilagode	strukturi,	koji	je	ne	prihvate	i	ne	usvoje (ne	možeš	raditi	s	njom	ako	je	ne	usvojiš	i	ne	vjeruješ	joj),	ljudi	koji	to	ne	čine	će	vjerojatno	biti iskorijenjeni	usput,	počevši	s	vrtićem	pa	nadalje.	Postoji	puno	vrsta	sredstava	filtriranja	pomoću kojih	se	rješavaju	ljudi	koji	predstavljaju	problem	i	koji	misle	za	sebe.«45 U	vezi	s	ovim,	Debord	napominje	kako	su	svi	parcijalni	režimi	u	svojim	posebnim	oblicima	u	srži	dio	totalnog	spektakla,	koji je	za	sebe	ujedno	lažna opozicija	i	realna	podrška.46	Kada	se	čini	da	je	u	specifičnim	institucijama	raz- vijena	zasebna totalitarna	specijalizacija	društvene	komunikacije i	nadzora, ove	prividno	autonomne	tendencije	zaista	samo	igraju	svoje	uloge	u	okviru globalne	distribucije	zadataka.	Na	primjer,	unutar	konvencionalnih	sveučiliš- ta	i	medija	prisutna	je	snažna	kontradikcija.47 Sastoji se u tome da ove institucije	podržavaju	fundamentalne	interese	korporacija	i jamče	rasprostranjenost	propagande	i	distorziranja,	dok	ujedno	izražavaju	tendenciju	adekvatnog prikazivanja	slike	svijeta.	To	je	vjerojatno	i	jedan	od	uvjeta	zašto	ljudi	rade	u medijima;	naime	ne	bi	mogli	funkcionirati	kada	ne	bi	imali	mogućnost	pružiti barem	približno	točnu	sliku	svijeta	unatoč	konstrukciji: »Tako,	na	primjer,	poslovni	tisak	daje	prilično	dobre	i	točne	izvještaje,	u	većini	slučajeve	je	slično	i	s	ostatkom	tiska.	Razlog	tome	je	što	moćni	ljudi	moraju	znati	činjenice	da	bi	mogli	donositi odluke	u	svoju	korist.«48 38 Žarko Puhovski, »Posttotalitarni Reich«, u: William Reich (ur.), Masovna psihologija fašizma,	preveli	Žarko	Puhovski,	Nadežda	Čačinovič,	Jesenski	i	Turk,	Hrvatsko	sociološko društvo, Zagreb 2014., str. 14. 39 P. L. Berger, T. Luckmann, Socijalna konstrukcija zbilje, str. 87. 40 H. Marcuse, Čovjek jedne dimenzije, str. 169. 41 Ibid., str. 169. 42 Usp.	N.	Chomsky,	Mediji, propaganda i sistem. 43 Ibid., str. 40. 44 Ibid., str. 74. 45 Ibid., str. 13 46 Usp.	G.	Debor	[G.	Debord],	Društvo spektakla, str. 25. 47 H. Marcuse, Čovjek jedne dimenzije. Marcuse naglašava da je uočavanje tih antagonizama najrelevantniji	zadatak	filozofske	kritike. 48 N.	Chomsky,	Mediji, propaganda i sistem, str. 103. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...150 Nadalje: »'Kada	interval	između	intelektualnih	klasa	i	praktičnih	klasa	postane	prevelik',	kaže	historičar Bukle,	'prethodni	neće	posjedovati	utjecaj,	potonji	neće	imati	benefita'.«49 Novi pozitivistički jezik politike, obrazovanih intelektualaca i sveučilišnih znanstvenika čija promašena kritika, zbog svoje nemogućnosti da izađe iz ustanovljenih	okvira	indoktrinirane	propagande,	fiksiranih	pravaca	i	dozvoljenih	obrazaca	mišljenja,	ostaje	na	razini	taktičkog	prepucavanja,	kako	bi	to prokomentirao	Chomsky,	između	jastreba	i	golubova.50 Riječi već asociraju kod slušatelja utvrđenu strukturu.	Opetovanim	ponavljanjem	poruka	koje	su	zatvorene	u	čvrstu	strukturu	s	pomno	fiksiranim	konotacijama	(konstruiranim	najčešće	na	fundamentalnom	poznavanju	okidača psiholoških kognitivnih distorzija i utjecaja psihoanalitičke simbolike koju je	Bernays	tako	velikodušno	proširio	svijetom)	suzbija	se	kritička	refleksija	i regularno	se	održava	status quo.	Stoga	ista	metoda	koja	je	nekoć	bila	odličan recept	za	komunizam,	ustvari je	kasnije	primijenjena	na	nacizam,	zatim	na demokraciju koja se promovira kao socijalizam i u svakom slučaju uvijek imamo	ne	teroristički,	već	znanstveni,	tehnološki,	diskurzivni	i	konzumeris- tički	totalitarizam.	Kako	to	znamo? Kontradikcija,	koja	je	nekoć	odvajala	'jest'	od	'treba	da',	deskripciju	od	normativa,	realitet	od	pojave	i	slobodu	od	ropstva,	sada	je	apsorbirana	u	jezik	i time	nadvladana	i	razoružana.	Dakako,	postoje	neslaganja	i	razilaženja,	bilo kod	političara,	intelektualaca	ili	medija.	Međutim,	ono	što	ove	nesporazume čini impotentnima	za	revolucionarnu	akciju jest	ustanovljena	shema	unutar koje se to sve odvija. Kritika je dobrodošla, mišljenje je slobodno dok se odigrava	unutar	ustanovljenih	okvira	i	dok	u	totalitarnim	državama	može	biti kažnjeno	kada	ne	igra	po	pravilima,	u	demokraciji	ni	ne	dolazi	do	takvih	odstupanja i revolta, što je posebno evidentno u medijima. »Istina	nije	svojstvo	ideja,	već	pojedinčeve	posvećenosti	njima.	Ova	posvećenost	ne	dolazi	iz navike	ili	kalkulacije,	već	iz	strasti.	(...)	U	nekoj	fiksiranoj	i	fiksirajućoj	ideji	srž	je	beskonačnosti	dovedena	do	konačnosti.	Strast	ludosti	je	strastveno	inzistiranje	na	objektivnom	tvrđenju neke	lude	ideje.	Bile	to	Platonovo	ideje	ili	Tom	O'bedlamove,	ne	čini	nikakvu	bitnu	razliku; dok	god	je	objekt	skrenutog	samo-interesa	upravo	to,	objekt	iznad	i	izvan	samo-interesa	–	a	za Kierkegaarda	to	znači	da	je	svijest	objektivirana,	ograničena	i	beskonačno	konačna.«51 Za	ilustraciju	uzmimo	primjer	koji	je	Chomsky	naveo	u	svom	predavanju	na Z Media Institutu u lipnju 1997. godine. Naime, u svibnju 1983. godine u Moskvi,	hrabar	je	spiker	Vladimir	Danchev	u	pet	emitiranja	o	ruskoj	invaziji u	Afganistan	izvijestio	i	osvijestio	upravo	o	onome	o	čemu	je	riječ,	intruziji, te	pozvao	pobunjenike	na	pružanje	otpora.	Nakon	toga	je	eliminiran	s	pozicije	i	poslan	u	psihijatrijsku	ustanovu.	No,	kaže	Chomsky,	u	najliberalnijim državama	koje	ne	drže	palicu	nad	glavom	istraživača,	nećemo	naići	na	takvu drskost.52	Obrazovni se sustav brine da u	mainstream	medijima izvještava adekvatno	odgojena	sorta	koja	zna	o	čemu	se	ne	razmišlja	i	kakva	se	pitanja ne postavljaju. »Za	one	koji	tvrdoglavo	traže	slobodu,	najvažniji	je	zadatak	da	razumiju	mehanizme	i	praksu indoktrinacije.	Takovi se	mehanizmi lako	zamijete	u totalitarnom	društvu.	Mnogo ih je teže zamijetiti	u	sustavu	'ispiranja	mozga	pod	slobodom',	kojem	smo	izloženi	i	kojem	svi	prečesto služimo	kao	dobrovoljni	i	svjesni	instrumenti.	(...)	U	Americi	Dancheva	nema,	osim	na	nebitnim	marginama	političke	diskusije.«53 Istinit diskurs o bijedi situacije otkriva se u fragmentiranom i invertiranom govoru	luđaka.	Baš	kako	je	Foucault	iznio	u	svom	spisu	Poredak diskursa, njega se potajno osluškuje dok se a priori	ograđujemo	uspostavljanjem graniFILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...151 ca	normalnosti.	On	više	nije	mističan	i	fetišiziran	kao	u	srednjem	vijeku,	već je u shizofrenoj individui implicitno sadržana sva kontradikcija	modernog društva.54	»Pacijent«	tvrdi	istinu	onda	kad	se	čini	da	izriče	laž	ili	nas	zavodi besmislicama. Kada ne bismo previdjeli taj diskurs, onda bismo shvatili da on najpotpunije	izražava	jezgru	ideologija,	a	to	je	negacija	stvarnog	života.	Samo je	naša	troma	naviknutost	na	izjednačavanje	pojmova	s	funkcijama	i	relacijama	unutar	ustaljene	strukture	ona	barijera	koja	potiče	repulziju	i	pretendira sve	što	ne	smatramo	koherentnim	govorom	marginalizirati	i	obezvrijediti,	a zatim	mu	pridjenuti	oznaku	ludila.	U	slučaju	da	prominentna	osoba	narušava harmoničnost	postojećeg	poretka,	njezina	se	reputacija	nalazi	na	meti	kako bi se veritas	koji	izriče	diskreditirao	propitivanjem	autoriteta	i	kredibiliteta. Anti-dijalektička	lažna	svijest	koja	nastaje	kao	konzekvenca	potiskivanja	dijalektike,	onemogućava	susret	ne	samo	dvaju	agenata	nego	i	susret	»problematične	individue«	sa	stvarnim	životom	u	kojem	se	dijalog	treba	voditi	na	interpersonalnoj,	a	ne	samo	na	intrapersonalnoj	razini.	Međutim,	podčinjenost sistemu	zamjenjuje	ovu	interakciju	lažnom	sviješću	o	susretu,	naime,	iluzijom susreta.	Ako	nam	je	onemogućena	spoznaja	selfa i drugog individuuma, onda nismo	kompetentni	razlikovati	svoju	i	tuđu	realnost	i	egzistenciju. Preneseno	na	'javnost'	koja	ne	smije	biti	izomorfna,	poput	pacijenta	koji	je zabavljen	fiktivnim	likovima	s	kojima	još	jedino	su-obraća,	tako	i	ova	općost postaje	zatvorena	u	spektakularnom	univerzumu,	gdje	svijest	još	jedino	opaža organizacije	'medija'	i	PR-a	personaliziranih	u	likovima	influencera, koji je podčinjavaju	monologom	o	svojim	robama	i	politikama.	U	ovoj	dramatizaciji konkretne	lažne	pojavnosti	koja	se	očituje	u	apstraktnim	fantazmičnim	utvarama	'države',	'javnosti',	'nacije'	i	'influencera',	neposredna	istina	obavijena je	lažnim	obećanjima	utopističkog	raja.	Otuđeni	pojedinac,	odsječen	od	svoje koegzistencije s drugima jer se ne dijeli isto tumačenje zatečene situacije, oslanja	se	na	magijske	rituale	unifikacije.	On	je	takoreći	protjeran	u	ludilo	i rezolutan	u	svojoj	odluci	da	sa	kreatorima	spektakla	i	medijskog	senzacionalizma	igra	ulogu	vječnog	autsajdera.	S	druge	strane,	shizoidna	općost	'javnosti'	nad	samom	sobom	izvršava	niz	psihotičnih i	neurotičnih	obrana,	poput projekcije, introjekcije, fragmentacije i potiskivanja.	One služe	kao	deceptivna	fundamentalna	politika	života	posredstvom	preživljavanja,	makar	kroz patološku	konstrukciju	koja	uspostavlja	kompromis	–	spektakularna	iluzija	je supstitut	za	bolnu	autentičnost	ispraznog	bivstvovanja. Pojedinca	se	»liječi«	i	adaptira.	Na	makrorazini,	javno	se	mnijenje	i	djelovanje korigira, usmjerava i instruira širom propagandom – posredstvom masovnih	medija.	To	je	»lijek«	patološkog	društva.	Ono	ne	teži	iznalaženju	rješenja, već	gratifikaciji	koja	nastaje	konzumiranjem	fenomenalnih	iluzija.	U	konačnici,	kritička	misao,	ako	ima	biti	potentna,	mora	odbaciti	posrednu	pojavnost, 49 E.	L.	Bernays,	Propaganda, str. 112. 50 N. Chomsky, Mediji, propaganda i sistem, str. 26. 51 Gordon Daniel Marino, Kierkegaard in the present age,	Marquette	University	Press,	Milwaukee	2001.,	str.	30–32. 52 N. Chomsky, Mediji, propaganda i sistem, str. 24. 53 Ibid., str. 41. 54 Usp. Michel Foucault, »Poredak diskursa«, u: Michel Foucault, Znanje i moć, preveo Rade	Kalanj,	Nakladni	zavod	Globus,	Zagreb 1994., str. 115–142. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...152 zahvatiti	što	pojedini	članovi	koji	nisu	iskrojeni	po	korporativnoj	i	kapitalis- tičkoj	mjeri imaju	reći	o	svojim	patnjama.	Lako	je	moguće	da	se	u	agoniji jednog pacijenta krije essentia kolektivnog pathosa. »Kritička	teorija	mora	se	izražavati	svojim	jezikom	–	jezikom	kontradikcija,	koji	je	formalno	i sadržajno	dijalektički.	Njena	kritika	je	u	isto	vrijeme	sveobuhvatna	i	historijska.	To	nije	'nulta točka	pisanja'	već	njena	suprotnost.	To	nije	negacija	stila,	već	stil	negacije.	Sam	stil	dijalektičke teorije	predstavlja	skandal	i	uvredu	važećih	jezičkih	standarda	i	senzibiliteta	oblikovanog	tim standardima.«55 Ovakva je situacija shema javnog govora i propagande u svrhu politike, prodaje	i	biznisa,	a	za	nju	je	karakteristična	reprodukcija	identifikacije	posebnih	i općih	interesa.	No	ova	manipulativna	komunikacija	politike	i	propagande	nije ništa novo. Na nju se posebno osvrnuo i W. Lippman: »Javnost	ne	bira	kandidata,	ne	piše	platformu,	ne	ocrtava	politiku	ništa	više	nego	što	gradi	automobile	ili	orkestrira	predstavu.	Ona	se	povezuje	s	nekim	ili	protiv	nekoga	tko	je	ponuđen,	tko obećava,	producira	predstavu,	prodaje	automobil.	Akcija	grupe	kao	grupe	je	mobilizacija	snage koju	posjeduje.«56 U	istom	tonu,	Marcuseova	analiza	lingvističkog	pozitivizma	u	autoritarnim	i deklarativnim	političkim	govorima	podsjeća	na	prevođenje	interesa	u	znanos- ti	u	vrijeme	mobiliziranja	investitora.57	Već	je	Bruno	Latour	u	svojoj	knjizi Znanost na djelu	obrazložio	ulogu	znanstvene	retorike	u	privlačenju	fundacija.	Usudim	se	reći	da	su	znanstvenici	među	prvima	koji	su	usavršili	diplomaciju, retoriku i	metodologiju	PR-a, što	nije iznenađujuće	ako	se	uzme	u obzir	da	i	ona	sama	postaje	jedna	od	ultimativnih	ideologija,	posebice	u	formi modernog	scijentizma.	Prevođenje interesa	označavalo je	samo iznalaženje novih	interpretacija	i	usmjeravanja	investitora	i	javnosti	u	željenim	smjerovima.	Tako	je	'izgradi	novi	električni	auto'	označavalo	'proučavaj	jednu	poru elektrode',	a	konzekvence	takvih	propozicija	su	postepena	mobilizacija	čija	je prednost	integriranje	specifičnih	problema	dominantne	grupe	u	mnogo	veće probleme	koji se tiču	cijele 'nacije',	poput	preživljavanja	države,	stvaranja izobilja	i	obrane	od	neprijatelja,	na	način	da	bi	prijetnja	prethodnim	postala prijetnja potonjima.58	To	se	izravno	vezuje	na	imperative	političkog	'advertisementa'	u	Bernaysovoj	knjizi	Propaganda	iz	1928.	godine.	Lakše	će	političar pridobiti	glasače	i	privući	investicije	korporacija	kada	se	interesnim	grupama obraća	u	terminima	njihovih	aspiracija	i	ciljeva.59	Tu	se	nalaze	klice	jednodimenzionalne	politike,	jednodimenzionalne	kulture,	mišljenja	i	čovjeka: »Iste	su	tendencije	društva	u	domeni	politike	i	kulture	i	u	sferi instinkata	–	reduciranje	i	čak apsorbiranje	opozicije	(kvalitativna	razlika!)	(...).	Ona	odražava	vjerovanja	da	je	stvarnost	racionalna	i	da	postojeći	sistem,	usprkos	svemu,	snabdijeva	dobrima.	Ljudi	su	usmjereni	tako	da u	proizvodnom	aparatu	nalaze	djelotvoran	pokretač	misli	i	akcije	kome	njihova	vlastita	misao	i akcija	može	i	mora	biti	izručena.	U	tom	transferiranju	aparat	preuzima	ulogu	moralnog	faktora. Savjest	je	apsolvirana	reifikacijom,	općom	nužnošću	stvari.«60 Nova struktura jezika unificira aktere s njihovim akcijama, subjekte s njihovim	funkcijama,	a	fundamentalni je	zadatak	političkog	govora	da	se	ova mašinerija	održava	i	reproducira	i	u	svijesti	subjekata.	Ona	eliminira	distinkciju i diferencijaciju značenja, postavlja radnika kao radnika i konzumera, ujedno	mu dodjeljuje pasivnu funkciju promatrača i preživljava samo kao takva	cjelina.	Pasivno	stado,	kako	Chomsky	naziva	javnost,	treba	promatrati, potvrđivati	i	slušati.61	Na	promatračima	nije	da	sudjeluju,	na	odgovornima	je da	odlučuju,	na	medijima	da	se	održi	diverzija,	na	propagandi	da	dirigira,	a na	kritičkoj	svijesti	da	ostane	neprobuđena.	Kao	i	u	ostalim,	tako	je	i	u	političkoj	znanosti	prevođenje	interesa	neizostavna	instanca.	Upravo	je	iz	tog	raz- FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...153 loga	moguće	javno	eliminirati	svako	negodovanje	u	vezi	specifične	vladine direktive	kao slučaj	nepatriotizma.	Ono što	donosi lingvistički	pozitivizam uska je okosnica unutar koje je potrebno eksplicirati širok raspon fenomena. Utoliko	što	koncept	označava	specificiranje	mentalnog	reprezentiranja	koje je	spoznato	kroz	proces	refleksije,	pojam	će	se	sastojati	u	rekonstrukciji	pojedinačnog	u	njegovim	općim	okolnostima	i	transcendirati	neposrednu	pojavu u	smjeru	njegova	realiteta.	Tranzicija	kognitivnih	koncepata	bi	u	ovom	smis- lu imala nadići deskriptivno referiranje na pojedinu društvenu činjenicu, a pojam	prodrijeti	izvan	danog	konteksta	na	sve	okolnosti	nekog	društva	koje su	prisutne	u	svim	pojedinačnim	činjenicama.	To	bi	bila	prava	transcendencija koja bi prepoznala stvari onakve kakve jesu, rasvijetlila krivu svijest, osvijestila	njihovu	kontingentnost	i	zaista	kritički	revolucionirala.	Upravo	ta transcendencija	je	ono	što	pozitivizam	moderne	politike,	medija	i	ispitivanja javnog	mnijenja	s	toliko	napora	suzbija. II. II. Indoktrinacija korporativne ideologije i marginalizacija kritike Kritička	teorija	masovnog	društva	Frankfurtske	škole	cilja	razotkriti	iluzornu hegemoniju	politike,	biznisa	i	konzumera	kao	političko-ekonomsku	ideologiju s terapeutskom svrhom korigiranja onih još uvijek slobodnih i neprilagođenih	represivnoj	strukturi	danog	društva,	što	je	najefikasnije	dostižno	putem totalitarnog	metodološkog	empirizma.	U	konačnici,	tko	je	pacijent	terapeutske	metode	koju	izvršava	politika	kroz	institucije	i	uz	pomoć	medija,	pita	se Marcuse. »Po	svemu	sudeći,	to	je	neka	vrsta	intelektualca	čiji	se	duh	i	jezik	ne	suglašavaju	s	određenjima svakodnevnog	rasuđivanja.	Zaista,	dobra	doza	psihoanalize	–	analize	bez	Freudova	fundamentalnog	uvida	da	su	nevolje	pacijenta	ukorijenjene	u	općoj	bolesti	koja	ne	može	biti	izliječena analitičkom	terapijom.«62 Liječnik	pacijenta	ne	treba	ozdraviti,	već	ga	treba	osposobiti	za	funkcioniranje	u	ovom	svijetu.	To	je	već	odavno	uočio	Laing.	Nije	tu	samo	riječ	o	obitelji ili	školi.	Problem	je	shizofreno	društvo	kao	cjelina	koja	etiketira	nepoželjnike i	kažnjava	ih	za	najveći	prijestup	–	napuštanje	igre	prema	pomno	definiranim 55 G.	Debor	[G.	Debord],	Društvo spektakla, str. 77. 56 W. Lippman, The Phantom Public, str. 47. 57 »No, i logika i jezik postaju savršeno razumljivi	kad	čujemo	da	je	cijena	nuklearne	podmornice	naoružane	projektilima	120,000.000 dolara i da je model skloništa po 1.000 dolara opremljen tepisima, Scrabbleom i TV aparatima.	Važenje	nije	primarno	u	činjenici	da	je	to jezik,	već	u	tome	što	on	proizvodi	neposredno identificiranje posebnih i općih interesa, biznisa i	nacionalne	moći,	prosperiteta i	potencijalnog	uništenja.«	–	H.	Marcuse,	Čovjek jedne dimenzije, str. 95. 58 Usp. Bruno Latour, »Translating interests«, Science in action: How to follow scientists and engineers through society, Harvard University	Press,	Cambridge	1987.,	str.	105–145. 59 Točnije,	Bernays	eksplicitno	elaborira	zadaću stručnjaka	za	odnose	s	javnošću.	Poput	analitičara,	on	provodi	dubinsko	istraživanje	tržiš- ta	da	bi	se	determinirali	širi	postojeći	interesi ciljnih	socijalnih	grupacija	i	'leadera'	na	čiji se autoritet pretendira. Za uspješan je propagandni	model	kritično	koincidiranje interesa klijenata	s	obuhvatnijim	socijalnim	težnjama te	s	težnjama	influencera.	Usp.	E.	L.	Bernays, Propaganda, str. 97ff. 60 H. Marcuse, Čovjek jedne dimenzije, str. 86–87. 61 N. Chomsky, Mediji, propaganda i sistem, str. 68. 62 H. Marcuse, Čovjek jedne dimenzije, str. 173. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...154 pravilima.63 A kakav je svijet u koji ga je potrebno vratiti funkcionalnog determinirat	će	ipso facto	vladajuća	politika	i	privreda. Osim	Marcusea, ovaj su aspekt »liječenja«	modernog	društva putem svih dostupnih sredstava unutar državnog aparata razmatrali detaljnije Reich, Laing, Chomsky te Berger i Luckmann. Identificirali su dvije učinkovite strategije	za	neposlušnog	pojedinca	–	terapiju	i	nihilaciju,	čija	je	svrha	adaptacija ili kompletna izolacija i alijenacija.64 Premda je alijenacija u ovom slučaju	pozitivna	jer	se	pogoduje	razvoju	kritičkog	mišljenja,	on	je	ujedno	i bespomoćan	jer	kao	izolirana	jedinka	nema	snagu	mase	za	promjenu	status quoa. Pojedinčeva se riječ	može diskreditirati kao što se redovno otpisuje i	pjesnička	–	ono	što	on izražava	ne treba	brinuti jer je to riječ	nekoga čija	zbilja	nije	dio	zajedničkog	poretka.	Stoga,	ako	društvena	i	humanistička kritika ima služiti u korist većine, ona	mora biti autonomna u odnosu na znanost.	Naime, svaka će znanost nužno proći kroz inicijaciju empirijske verifikacije, što će involvirati	nove	metode	prevođenja.	Time se izlažemo opasnosti redukcije, pri čemu generalni problem šire zajednice	može biti supsumiran	pod	nazivnikom	pojedinačnog	incidenta.	Pojedinac,	već	gotovo neraskidivo vezan uz svoj položaj putem poslodavca, beneficija, stečenih vještina,	proizvoda	koje	konzumira	i	heteronomnih	društvenih	potreba	koje je introjicirao	kao	vlastite,	ostat	će	nesposoban	za	kvalitativnu	promjenu	i redefiniranje	institucionalnog	i	ideološkog	iracionaliteta.	Jezik	kojim	operira lingvistička analiza imun je spram neortodoksnog vokabulara,	metafizike i	svake	metode	kojom	bi	čovjek izrazio	sadržaj	na	drukčiji	način	od	onog društveno	nametnutog	načina.	Ona	tim	inferoririziranjem	kritičke	opozicije, koja transcendira neposrednu konkretnost situacije, eliminira istine koje bi mogle	biti	izražene	o	društvu	koje	ga	govori,	a	koje	ne	pripadaju	postojećem univerzumu	rasuđivanja. »U	ovom	kontekstu operacionalno tretiranje pojmova poprima političku funkciju. Pojedinac i	njegovo	ponašanje	su	analizirani	u terapeutskom	smislu	–	u	smislu	prilagođavanja	njegovu društvu.	Misao	i	izraz,	teorija	i	praksa	trebaju	biti	ukolotečeni	s	činjenicama	njegova	egzistiranja	tako	da	ne	ostavljaju	prostor	za	konceptualnu	kritiku	tih	činjenica.«65 Drugim	riječima,	tranzicija	s	rečenice	na	riječ	fiksiranog	značenja,	destrukcija kritičke alijenacije, apsorpcija antagonistične pozicije,	masovna proiz- vodnja	i	medijacija	političke	retorike	koja	prevodi	vlastite	interese	u	interes nacije,	njezina	pojava	u	obliku	medijski	distribuirane	instrukcije	nužno	vodi do represivne i totalitarne separacije. Ne samo da nije iskorijenjena klasna nejednakost	nego	bi	upravo	u	demokraciji	moglo	doći	do	krize	demokracije. Problem	intrinzičan	svakoj	političkoj	vlasti	postaje	naglašen	ako	većina,	koju je	inicijalno	potrebno	držati	na	distanci,	počne	dijeliti	subverzivne	devijantne verzije	simboličkog	univerzuma	dominantnog	poretka.	To	je	ono	što	demokratska	država	naziva	krizom	demokracije,	s	kakvom	je	posebno	opakom	bila konfrontirana	Amerika šezdesetih godina 20. stoljeća, kada klasa heretika počne	osvještavati	pervazivnost	jedne	od	glavnih	logičkih	pogreški.	Naime, kontradikcije,	u	službenoj	propagandi	koja	im	se	servira	vis-a-vis	zbilje	bez alternative,	za	koju	se	pretpostavlja	da	je	iz	naravi	dijeljenih	opredmećenja	i objektivacija jasnija od cogito ergo sum tipa	realizacija.66	Stoga	je	suzbijanje dijalektičke	misli	putem	moderne	političke	retorike	nužnost.	Naime,	kritika spoznaje	napetost	između	jest i treba da,	čime	osvjetljava	distorzirane	činjenice	unutar	postojećeg	poretka.	Točnije,	misao	je	dvodimezionalna	utoliko	što detektira	razliku	između	biti	i	pojavnih	istina,	a	kada	taj	projekt	uključuje	političkog	subjekta	kao	društveno	biće,	njegova	kritika	postaje	politička	akcija FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...155 na	način	proturječivosti	postojećim	institucijama.	Tako	je,	kaže	Marcuse, još kod	Sokrata	traganje	za	ispravnom	definicijom	pravednosti	i	vrline	prezentiralo	rušilački	pothvat	koji	smjera	na	organizaciju	novog	polisa.67 Onom	što	se	naširoko	kritiziralo	u	primjerice	nacizmu	i	Sovjetskom	sistemu, svjedočimo i u sustavu kapitalizma i demokracije. Separacija proizvođača od	kontrole	nad	sredstvima	za	proizvodnju	koja	kreira	klasne	diferencijacije duboko	je	ukorijenjena	u	modernom	kapitalističkom	društvu.	Čak	i	kada	su uloge	zamijenjene	pa	tehničar	savjetuje	poslodavca,	ovaj	se	na	njega	oslanja	u terminima	odluka	za	direktora	korporacije,	vlada	se	pri	odlučivanju	o	vojnim ulaganjima	oslanja	na	zaposlenike	i	znanstvenike,	a	pluralističke	organizacije kojima	pojedinac	pripada	podržavaju	ovu	centralizaciju	financijske	akumulacije.	Naime,	odvajanje	kapitala	i	rada	u	privatnom	je	vlasništvu	stvar	ugrađene krive ideološke svijesti u proces, a ne stvar determinacije. »Rob	je	u	mogućnosti	i	da	dokine	gospodare	i	da	surađuje	s	njima.	Gospodari	su	u	mogućnosti da	poboljšaju	život	roba	i	da	usavrše	njegovo	eksploatiranje.«68 Naravno, iza toga	svega	postoji	sofisticirana	i	elaborirana	legitimacija	koja osigurava pokornost, a to je društvo izobilja, točnije, artikuliranje potreba i njihovo zadovoljavanje,	masovna proizvodnja i dostupne ponude, raznorazne štedne sheme,	diverzifikacija i podupiranje identifikacije izgradnjom kina	i	pružanjem	ekvivalentnih	TV	sadržaja	za	radnike	i	njihove	poslodavce. To	su	puki	spektakli	masovnih	propaganda	za	široku	neobrazovanu	publiku i	elitni	mediji	za	menadžere.	A	zašto	je	ona	toliko	uspješna?	Velikim	dijelom zahvaljujući	medijima	koji	kroz	samu	svoju	strukturu	selektiraju	informacije za ciljanu publiku, diseminirajući samo prikladne sadržaje.	Točnije, čitava mašinerija	legitimacije	konstruirana	je	na	način	da	laici	ostanu	laici,	a	upućeni –	upućeni,	dok	pri	tome	svi	ostaju	»sretni«.	S	obzirom	na	to	da	primaju	detaljne	upute	kako,	kada	i	kome	smiju	prenositi,	nerijetko	će	preko	podržavanja političkih,	podržati	korporativne	interese. »Svi	oni	koji	teže	da	upravljaju	ponašanjem	velikog	broja	drugih	ljudi	utječu	na	njihove	doživljaje.	Kada	se	ljudi	jednom	navedu	da	neku	situaciju	svi	doživljavaju	na	sličan	način,	onda	se od	njih	može	očekivati	da	će	se	i	ponašati	na	slične	načine.	Navedite	ljude	da	svi	žele	isto,	da 63 Za više detalja pogledati R. D. Laing, Podijeljeno ja. 64 Posebno poglavlje »Pojmovne mašinerije održavanja univerzuma«, u: P.	L.	Berger,	T. Luckmann, Socijalna konstrukcija zbilje. 65 H. Marcuse, Čovjek jedne dimenzije, str. 109. 66 Primjerice,	Chomsky	objašnjava	na	koji način	se	odvijala	situacija	u	Americi	nakon	što je	javnost	polagano	počela	osvještavati	realno stanje rata u	Vijetnamu te se	mladež počela aktivno zanimati za politička pitanja. »Ako javnost,	kao	što	se	često	i	dogodi,	traži	način da se	organizira i uključi u	politiku	kako	bi mogla sudjelovati i predstaviti svoje probleme, to je	problem.	To	nije	demokracija,	već 'kriza demokracije' koja se mora svladati. Ponovno citiram. Sve su to citati liberalne, progresivne strane modernoga spektra, ali su principi dosta rasprostranjeni, i zadnjih dvadeset i pet godina predstavlja jedan od regularnih	perioda	kada se izvršavala	velika kampanja	koja	bi	pokušala	nadjačati	krizu	demokracije i vratiti javnost u njihovu pravilnu ulogu	apatičnih,	pasivnih i	pokornih	promatrača.«	–	N.	Chomsky,	Mediji, propaganda i sistem, str. 68. 67 »Ukoliko taj projekt uključuje čovjeka kao 'društvenu	životinju',	polis,	djelovanje	misli ima	politički	sadržaj.	Tako	je	sokratovsko	raspravljanje	političko	raspravljanje	utoliko	što protivurječi	postojećim	političkim	institucijama.	Traganje	za	ispravnom	definicijom,	'pojmom'	vrline,	pravednosti,	pobožnosti	i	znanja postaje rušilački poduhvat jer pojam smjera na novi polis.« –	H.	Marcuse,	Čovjek jedne dimenzije, str. 132. 68 Ibid., str. 139. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...156 svi	mrze	isto,	da	se	svi	boje	iste	prijetnje	i	njihovo	je	ponašanje	već	ukroćeno	–	stekli	ste	kupce ili	hranu	za	topove.«69 Uloga reality showa	kakvom	smo	svjedočili	u	nekoliko	posljednjih	godina u Hrvatskoj i šire, poput Big Brothera,	nije	puka	diverzifikacija	i	plasiranje ispraznih	i ispranih	sadržaja	za	poglupljivanje	naroda.	Medij je	sredstvo	za indoktrinaciju	političkih	agendi,	stoga	u	ovoj	sferi	uvijek	postoji	dublja intencija. U ovom smislu, to je postepena adaptacija javnosti na ideju takvih radikalnih	metoda	nadzora	poput	kontinuiranog	state watcha. Prije desetak godina,	ova	bi	ideja	bila	otpisana	kao	teorija	zavjere,	međutim,	Kina	je	u	međuvremenu	već	uvela	pilot	društvenog	sistema	bodovanja.	Društveni	sustav bodovanja (SCS) kao temeljni cilj naglašava da su: »...	inherentni	zahtjevi	ustanovljenje	ideje	o	kulturi	iskrenosti	te	promoviranje	poštenja	i	tradicionalnih	vrlina, primjenom	poticajnih	mehanizama	za	ohrabrivanje	kroz	vjerodostojnost i ograničenje	nevjerodostojnosti,	a	svrha	je	podizanje	svijesti	koja	bi	bila	iskrena	te	bodovanje kompletnog	društva.«70 Nadalje: »Koncept	plana	za	konstrukciju	društvenog	sistema	bodovanja iz	2014.	godine	ostaje	najautoritativniji obris nadolazećih SCS napora, a predstavlja napredak u političkom	mišljenju o društvenom	bodovanju	na	nacionalnoj	razini.	Nastavljajući	se	na	prethodne	lokalne	inicijative, poput	onih	u	Hangzhou i	Zheijangu,	ovaj	novi	plan	u	kombinaciji s	ekonomskim	aspektima bodovanja,	koji	se	tiče	i	financijske	vrijednosti	i	povjerenja	u	tržište,	s	širom	inicijativom	da	se unaprijedi	upravljanje	društvenom	harmonijom	i	disciplinom.«71 Na ovaj način, državna je vlast, nalik scenariju iz futurističkih filmova, u stanju	u	potpunosti	diktirati,	pa i	dokinuti	život	svojih	građana.	Gotovo	da ne	postoji	eklatantnija	demonstracija	narcizma	na	makroplanu.	Naime,	neki postupci	na	koje	se	određene	nacije	odlučuju	u	21.	stoljeću	sugerira	nešto	što bi	se	moglo	smatrati	indikacijom	suvremene	psihičke	dezorijentiranosti. Zaključak Kroz	rad	su	se	iznosile	simboličke	komparacije	između	fantomske	'javnosti' i	shizoidne	strukture	ličnosti,	čime	se	mogao	steći	dojam	shizoidne	općosti. Shizoidnost je naime, rezultat	međusobne interakcije različitih psiholoških obrana – projekcije, introjekcije, poricanja i potiskivanja koje vodi fragmentaciji	ličnosti	–	svojevrsnog	nasilja	koje	osoba	vrši	nad	samom	sobom	u	svrhu osposobljavanja	za	život	u	relativnom	skladu	s	postojećom	društvenom	strukturom,	kada	joj	se	norme	koje	ta	zbilja	nameće	čine	nepodnošljivima.	Sada valja	ovu	tvrdnju	prenijeti	na	kolektivnu	razinu	i	povezati	ju	s	ideološkim	pritiskom	i	postmodernim	društvom	kasnog	kapitalizma.	Kako	smo	vidjeli,	konzumeristički	imperativ	nameće	negaciju	individualiteta	i	kolektivnu	amneziju u	kojoj	će	se	»zaboraviti«	reprodukcija	i	koja	se	uspostavlja	represijom	i	višestrukim	potiskivanjima.	Mediji	u	ovome	igraju	krucijalnu	ulogu.	Oni	služe cenzuri i	diverziji te	nam	instruiraju	doživljavanje	svijeta	na,	u	određenom trenutku,	pogodan	način	za	korporativne	entitete	i	političke	elite.	Mediji	pružaju	prikladne	zamjene	za	eliminiran	sadržaj.	Naša	moć	samoobmanjivanja najevidentnija	je	u	našem	potencijalu	uzimanja	vlastitih	laži	za	istinu	–	zaboravljajući	da	smo	mi	tvorci te	'objektivne'	realnosti,	mi	smo	prevareni	i	na prevaru	smo	sebe	izmamili	iz	vlastite	svijesti.	Laing	kaže: »Ishod	tog	prilagođavanja	društvu	jest	taj	da	je	svatko	od	nas	izdvojen,	'kožom	obavijen	ego'. Kako	smo	istovremeno	izgubili	svoje	vlastito ja i	prihvatili	varku	da imamo	autonomni	ego, od	nas	se	očekuje	da	se	u	sebi	povinjujemo	eksternim	ograničenjima.	(...)	Ne	živimo	u	svijetu FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...157 jasno	određenih identiteta,	definicija,	potreba i	strahova,	nada i razočarenja.	Strahovite	društvene	stvarnosti	našeg	vremena	su	duhovi,	utvare	poubijanih	bogova	i	naša	vlastita	čovječnost koji	su	se	okrenuli	protiv	nas	da	nas	opsjedaju	i	uništavaju.	Crnci,	Židovi,	Crveni. Oni.	Čak	i	ti i	ja	–	ako	smo	različito	obučeni.	Materijal	iz	kojeg	su	sačinjene	ove	čitavom	društvu	zajedničke	halucinacije	je	ono	što	nazivamo	stvarnošću,	a	ludilo	u	kojem	smo	suučesnici	–	duševnim zdravljem.«72 Stoga, kreiranjem fantoma i raznih apstrakcija koje zatim uzimamo kao objektivno	postojeće,	analogno	biološkom	organizmu	sastavljenom	od	svojih dijelova,	kao	da	bismo	mogli	identificirati	svakog	od	njihovih	članova	–	što je iluzija – izgubili smo individualnost.	Međutim, fragmentirana individua zapravo	je	nusprodukt	fragmentiranog	društva.	Nekoć	su	klasici	katarktično ukazivali	na	prijetvornost i inhibicije	poretka	svoje	epohe.	Kako je	konzumerizam	masovnom	reprodukcijom	džepnih	klasika	naizgled	apsorbirao	ove opozicije	i	asimilirao	ih	svojim	imperijalističkim	tendencijama,	još	je	jedino originalan	ostao	i	na	sebe	njihovu	ulogu	preuzeo	govor	luđaka. »Zanimljivo	je	ustvrditi	da	govor	luđaka	u	Europi	nije	bio	slušan	stoljećima,	a	ako	pak	jest,	tada ga	se	čulo	kao	govor	istine.	Ili	je	padao	u	ništavilo	–	odbačen	čim	bi	bio	izgovoren	ili	se	pak u	njemu	odgonetavao	naivni ili lukavi	razum,	razum	razumniji	od	onog	razumnih	ljudi. (...) Moglo	bi	se	primijetiti	da	je	sve	to	danas	gotovo	ili	da	se	završava,	da	govor	luđaka	nije	više	s druge	strane	razdjelnice;	da	u	njemu	tražimo	smisao	ili	obrise,	odnosno	ruševine,	nekoga	djela; i	da	smo	taj	govor	luđaka	zatekli	u	onome	što	sami	artikuliramo,	u	toj	sićušnoj	mrlji	preko	koje nam	izmiče	ono	što	izričemo.«73 To	će	reći,	na	sreću	ili	nesreću,	pozicioniranje	izvan	mainstreama upravo je ono	što,	učvršćujući	rezistenciju,	marginalizaciju	i	status	promatrača	i	otpadnika,	ujedno	omogućava	objektivno	reflektiranje	o	razvoju	njihovog	djelovanja	i	identificiranju	vitalnih	kontradikcija,	a	time	i	otvara	mogućnost	za	razvoj pozitivnih	ideja	i	konkretnih	programa	djelovanja.	Organizirani	napori	filozofskih	promišljanja	mogli	bi	pripraviti	prostor	za	buduće	protagoniste	originalnih	ideja	i	redefinirati	metodologiju	političkih	i	društvenih	praksi.	Jednom emancipirana,	uzmičući	s	periferije	prema	samoj	jezgri	pathosa,	zaista	ujedinjena	u	svojoj	heterogenosti,	simbiotičnim	prepoznavanjem	i	razumijevanjem abnormalnih	obrazaca, razmjenjujući	misli i	kritike i	konačnim	osvještavanjem	vlastite	moći	da	mogu	i	moraju	utjecati	na	svoje	okruženje,	buduća	bi filozofski	inklinirana	mladež	mogla	iznaći	brojne	načine	na	koji	bi	se	u	svijet unijela	pozitivna	promjena.	Filozofska	se	snaga	očituje	u	mehanizmu	emancipacije	od	kukavičluka	pred	osudom	'javnosti',	'društva'	ili	'nacija',	borbi protiv	ustezanja	od	iznošenja	vlastitih	odluka	i	produkciji	slobodnog	čovjeka pomirenog s kontradikcijama suvremenog svijeta. 69 R. D. Laing, Podijeljeno ja, str. 257. 70 Program je dostupan na: http://www.gov. cn/zhengce/content/2014–06/27/content_ 8913.htm;	odnosno	na	engleskom	jeziku	na: https://chinacopyrightandmedia.wordpress. com/2014/06/14/planning-outline-for-the- construction-of-a-social-credit-system-2014– 2020/ (pristupljeno 30. 12. 2018.). 71 Rogier	Creemers,	»China's	Social	Credit	Sys- tem:	An	Evolving	Practice	of	Control«,	SSRN (9. 5. 2018.), doi: http://doi.org/10.2139/ ssrn.3175792;	Genia	Kostka,	»China's	social credit	systems	and	public	opinion:	Explaining high levels of approval«,	New Media & Society 21 (2019) 7, str. 1565–1593, doi: https:// doi.org/10.1177/1461444819826402. 72 R. D. Laing, Podijeljeno ja, str. 242. 73 M.	Foucault,	»Poredak	diskursa«,	str.	117. FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (135–158) D. Godinić, Afirmacija psihološke uloge medija	u	procesima	suvremene	zapadne	...158 Danijela Godinić Affirmation of the Psychological Role of Media in the Processes of Western Indoctrination Abstract Multiple perspectives are applied in approaching the subject of psychological role the media plays in the processes of indoctrination of political and corporate ideologies in western societies. This paper provides a review of critical theory on the media, examining the way in which postmodern propaganda contributes to the formation of 'the public' and the institution of public relations. It is found that consumerist imperative, insisting on the negation of individuality, reproduces certain types of personalities, thus a modern day individual appears to be depersonalised and highly depended upon media, politicians, advertisers and relatively recent agents – influencers – for the construction of their reality. The paper examines how collective entities, made up from heterogeneous pluralist institutions, can become the core of social 'pathos'. Paper attempts to deconstruct some aspects of the existing relationships between the economy, politics and media, and investigate the way in which propagandistic rhetoric can influence the psyche of individuals and communities. Key words public,	politics,	media,	capitalism,	propaganda,	public	relations,	ideology,	philosophy	of	media