Vladimír Marko Štyri antické argumenty o budúcich náhodnostiach 2017 Univerzita Komenského v Bratislave Publikácia je výsledkom práce realizovanej v rámci VEGA grantu (č. 1/0036/17) pod názvom Argumentácia vo vede a filozofii – logické, metodologické a pragmatické aspekty. Publikácia vyšla s podporou Agentúry na podporu výskumu a vývoja (APVV-0149-12) v rámci projektu Analytické metódy v spoločensko-humanitných disciplínach. © 2017 PhDr. Vladimír Marko, PhD., Katedra logiky a metodológie vied, Filozofická fakulta UK v Bratislave Recenzenti: Prof. PhDr. František Gahér, CSc. Doc. Mgr. Andrej Kalaš, PhD. ISBN 978-80-223-4425-8 Obsah Predslov ................................................................................................................. 7 Úvod. Skúmanie a výučba antických logických teórií ................................ 9 Priama rekonštrukcia .................................................................................................... 10 Chronológia ..................................................................................................................... 13 Redukcia ........................................................................................................................... 15 Čítanie historického prameňa a rekonštrukcia logického obsahu ................... 18 Interpretácia .................................................................................................................... 19 „Dve teórie" ..................................................................................................................... 20 Rukopis a jeho význam ................................................................................................. 21 Príklad entymémy a použitie princípu ústretovosti ............................................ 22 Zhrnutie ........................................................................................................................... 24 1. O Aristotelových námorných bitkách ................................................. 25 Łukasiewicz a prameň ortodoxného prístupu ....................................................... 27 Łukasiewiczov vedecký program ....................................................................................... 28 „Dejiny logiky musia byť napísané znova" ...................................................................... 29 „Aristotelov systém je axiomatický systém" .................................................................... 30 „Téza determinizmu je pochybná" .................................................................................... 33 Logický determinizmus a kontradikcia ............................................................................ 36 Je determinizmus imanentný výrokovej logike? ...................................................... 38 Téza determinizmu .......................................................................................................... 38 Logický „dôkaz determinizmu" ..................................................................................... 39 Čo by podľa Aristotela bola kontradikcia? ................................................................ 41 Rescher – stredoveká interpretácia .......................................................................... 46 Definitívne vs. indefinitívne (ὡρισμένως/ἀφωρισμένως): historické aspekty ............................................................................................................................. 50 Cicero ako historický prameň ............................................................................................. 50 Epikuros .................................................................................................................................... 56 Stoici .......................................................................................................................................... 62 Budúce náhodnosti a Cicerónov príklad s Fabiom .................................................. 69 Alexander ................................................................................................................................. 75 Ammonios, Boethius a Simplikios ..................................................................................... 86 4 Vladimír Marko Ammonios .......................................................................................................................... 87 Boethius .............................................................................................................................. 90 Simplikios ........................................................................................................................... 93 Aristoteles – východisko diskusie o budúcich náhodnostiach ......................... 95 Zhrnutie ........................................................................................................................... 119 Apendix – tri antické pripomienky proti exkluzivite minulých jedinečných výrokov..................................................................................................... 121 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý ...................................... 131 Úvod .................................................................................................................................. 131 Zdroje .............................................................................................................................. 132 Sofizmus a paralelný argument ................................................................................ 135 Logika argumentu ........................................................................................................ 139 Mnoho tvárí fatalizmu ................................................................................................ 144 Moderné interpretácie fatalizmu ......................................................................................144 Fatalizmus ako logický determinizmus ......................................................................... 149 Antické teórie fatalizmu ...................................................................................................... 151 Fatalizmus minulosti ..................................................................................................... 152 Astrologický fatalizmus – úplný a čiastočný ........................................................... 154 „Bez ohľadu na to, čo a ako" ......................................................................................... 161 Vyviaznutie z osudu a jeho prekonanie .................................................................... 163 Sada Poseidóniových príkladov a druh pružného fatalizmu .............................. 170 Ďalšie otvorené otázky ................................................................................................ 172 Lenivosť .......................................................................................................................... 178 3. Poznámky k argumentu Kosec ............................................................. 181 Argument ........................................................................................................................ 182 Antické stopy argumentu ........................................................................................... 184 Problémy v dvoch hlavných premisách ................................................................. 185 Azda (τάχα) ............................................................................................................................ 186 Celkom isto (πάντως) ........................................................................................................... 191 Ale (ἀλλὰ); avšak (ἀλλὰ μὴν) .............................................................................................. 192 Závislosti v súvetiach................................................................................................... 197 Tretia premisa: disjunkcia a jej modálne formy ................................................... 201 Modálny sylogizmus ................................................................................................... 203 Tri domnienky o stoickom riešení .......................................................................... 204 Obsah 5 4. Diodorov argument Vládca .................................................................. 211 4.1. Kalimachova hádanka o Diodorovi ................................................................... 211 Neistota v metóde ................................................................................................................. 211 Diodoros Kronos bol filozof megarskej školy ................................................................ 211 Hypotéza ................................................................................................................................. 213 Bol Kallimachos dostatočne kompetentný na to, aby vytvoril plnohodnotný epigram? .................................................................................................................................. 213 Mohli sa Kallimachos a Diodoros stretnúť? ................................................................... 216 Kto je Momos? ....................................................................................................................... 218 Momos písal na steny: „Kronos je múdry." .................................................................... 220 Ἡ γραμματική τέχνη ............................................................................................................. 222 Existuje súvislosť medzi prvou a druhou časťou epigramu? .................................... 227 Čo vyplýva (nasleduje) z čoho (po čom)? ...................................................................... 230 Budú vrany vznikať – odteraz, alebo sa pohybovať – odtiaľto? ............................... 236 Perspektívy Diodorovho argumentu ................................................................................ 241 4.2. Niektoré priekopnícke rekonštrukcie argumentu Vládca ......................... 245 Priorovo obdobie – vznik modernej časovej logiky .................................................... 245 Hintikka – rozprava o Princípe plodnosti ..................................................................... 252 Rescher – nezávislosť historickej rekonštrukcie .......................................................... 258 Sutula – pripomienky k Rescherovej rekonštrukcii .................................................... 264 Michael a redukcia počtu premís .................................................................................... 270 Denyerova rekonštrukcia ................................................................................................... 275 McKirahan – kritická revízia Priorovej rekonštrukcie ............................................... 285 Apendix ............................................................................................................. 301 A1. Analogisti verzus anomalisti .............................................................................. 303 A2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα .................................................................. 315 Literatúra .................................................................................................... 337 Historické pramene ....................................................................................................... 337 Zbierky, slovníky .............................................................................................................346 Moderní autori ................................................................................................................ 347 Skratky použité v prekladoch ...................................................................................... 360 Menný register ................................................................................................. 361 Vecný register .................................................................................................. 367 Predslov Táto vedecká monografia je určená predovšetkým pre tých odborníkov a študentov, ktorí majú záujem o antické argumenty, ich historickú rekonštrukciu a o pokusy ich interpretácie v svetle moderných logických a sémantických prostriedkov. V knihe sú zoskupené texty, ktoré tvoria príbuzný tematický celok. Ide o argumenty, ktoré mohli mať svoj pôvod u Eubulida a megarskej školy. Plynule sa stali súčasťou rozborov a zároveň dôvodom konfliktov rôznych škôl počas helenistického a imperiálneho rímskeho obdobia. Ich analyzovanie formovalo predovšetkým stoické názory na jazyk a jeho použitie a malo evidentne mimoriadny vplyv nielen na vývin ich logiky a sémantiky, ale aj širších metafyzických postojov. Témy týchto argumentov nepretržite, vo väčšej alebo menšej miere, predstavovali predmet filozofických rozborov viac ako dve tisícročia a v rôznych svojich podobách sú ich predmetom až dodnes. Len počas druhej polovice dvadsiateho storočia išlo o ich akési znovuoživenie a stali sa predmetom výskumu autorov, ktorých záujmom sú formy usudzovania, sémantické vlastnosti jazyka, modálne a časové logiky alebo otázky predurčenosti ľudského konania a slobodnej vôle. Dokonca, niektoré z moderných logických disciplín za svoj pokrok vďačia práve záujmu o tieto „historické otázky". Väčšina z týchto analýz už bola zverejnená počas rokov 1995-2012. V každej disciplíne sa názory na skúmané predmety časom menia a vyvíjajú. Taktiež pribúdajú nové interpretácie a riešenia. S odstupom času sa na niektoré veci obsiahnuté v týchto štúdiach aj sám pozerám jemnejšie alebo aj inak. Ale aktualizácia týchto textov by bola akousi nekonečnou úlohou. Keďže nejde o zásadné zmeny na tomto poli, rozhodol som sa čitateľovi ponúknuť preklady týchto článkov do slovenčiny len s nutnými úpravami, a to v podobe, v akej už boli zverejnené. Táto publikácia je jednou zviacerých v snahe o zavedenie tém z antických logík do výučby logiky na Katedre logiky a metodológie vied FiF UK, ktorej sa s kolegom Prof. Františkom Gahérom od polovice deväťdesiatych rokov 8 Vladimír Marko spolu zúčastňujeme. Je jasné, že študenti – ako mladí ľudia – majú radšej moderné veci. Ale výsledkom našej snahy bola aj tá cenná skúsenosť, ktorá nás len dodatočne utvrdila v názore, že dôslednejšie preberanie niektorých „antických otázok" vedie študentov k rýchlejšiemu pochopeniu, lepšiemu porozumeniu a jemnejšiemu narábaniu práve s modernými logickými a sémantickými prostriedkami. Texty obsiahnuté v tejto knihe by nevznikli predovšetkým bez dlhodobých a početných diskusií s kolegom Prof. Gahérom. Rovnako prínosné boli aj diskusie s kolegom Doc. Andrejom Kalašom a študentmi absolvujúcimi kurzy zamerané na dejiny logiky a na rekonštrukcie antických argumentov, predovšetkým Martinom Vacekom, Katarínou Marinovou, Tomášom Kollárikom a Luciou Tvrdoňovou. Úvod Skúmanie a výučba antických logických teórií1 Antická logika nie je hotový celok. Vlastne je to všeobecný názov, ktorý platí nie pre jednu logiku, ale pre rôzne logiky pochádzajúce z obdobia antiky a ich odvetvia. Nejde o bežné učenie zhrnuteľné do formy učebnicového textu z logiky. Väčšina z dochovaných prvkov sa nachádza v rôznych vrstvách rozlišujúcich sa vzájomne podľa škôl, osobností, chronológie, filozofických názorov, a pod. Jediný metodologický spôsob jej výskumu vedie cez rekonštrukciu svedectiev zo zachovaných prameňov – prameňov veľmi rôzneho druhu. Proces rekonštrukcie antických logík má v metodologickom zmysle mnohé aspekty. V pedagogickom procese takisto existujú rôzne spôsoby výkladu antickej logiky. Tiesa sotva odlišujú od spôsobov nachádzaných v bežnej filozofickej praxi a vedeckej produkcii v tejto oblasti. To samozrejme neznamená, že sú všetky metodologicky aj rovnako opodstatnené. Výrazný rozdiel medzi výučbou a štandardnou vedeckou praxou je v motivácii, ktorú sme predurčili rekonštrukcii. Napríklad v pedagogickom procese aplikácia výrokovej a predikátovej logiky v interpretácii sylogizmu môže mať ilustračný zámer. Ten by mal byť vo funkcii buď prezentácie príbuzností dvoch systémov alebo superiority moderného prístupu s ohľadom na archaický. I keď preklad a porovnávanie nie je vždy bez ťažkostí, je to elegantný spôsob približovania starých učení a zvládania určitej modernej filozofickej rutiny. Bez ohľadu na dodatočný výklad problémov s prekladom sylogizmu (akým je, napríklad, existenčný import, problém predikácie, negácie a pod.), metóda porovnávania rozličných systémov z rozličných historických období má svoje pedagogické opodstatnenie. ___________________ 1 Článok bol prezentovaný na seminári o výučbe logiky [Telč 2. – 5. februára 2012] a prvýkrát zverejnený ako Marko [2012]. 10 Vladimír Marko Porovnávanie prináša pozitívne výsledky nielen vo vzbudení záujmu o antické problémy. I keď sú z dnešného pohľadu antické logiky takmer neefektívne (a tým možno vzniká dojem, že sú neužitočné a menejcenné), netreba zabúdať, že značná časť modernej logiky sa zakladá práve na snahe porozumieť antickej logike. Pre bádateľa alebo aj študenta, ktorý analyzuje antické argumenty modernými prostriedkami, sa vlastnosti (resp. sila alebo nedokonalosť) tradičného argumentu môžu ukázať viditeľnejšími. Keď ide predovšetkým o študenta, on na jednej strane lepšie zvláda nuansy prirodzeného jazyka; na druhej strane zároveň lepšie ovláda spôsoby interpretácie, odbornú terminológiu a súčasné logické prostriedky. Priama rekonštrukcia Preklad jedného logického systému do iného – ako v prípade sylogizmu, keď ide o priamu rekonštrukciu – musíme rozlišovať od iných možných spôsobov rekonštrukcie. V priamej rekonštrukcii sa predpokladá, že študent nemusí nutne poznať širší teoretický kontext alebo systém, ktorý stojí za analyzovaným textom prameňa. Dôraz sa kladie predovšetkým na takú úspešnosť prekladu, v ktorom je dominantná len moderná technika a jej aplikácia na vybraný text. Zohľadňovanie historickej vlastnosti textu akoby sa nebralo do úvahy. Výsledok tejto procedúry preto nemusí viesť k väčšiemu poznaniu ani s ohľadom na prameň, ani na teoretický kontext. Týmto nechcem povedať, že potenciálne vôbec nemôžeme alebo nemáme možnosť dozvedieť sa o prameni viac z priameho prekladu. Skôr ide o to, že sme obmedzení našou motiváciou pri rekonštrukcii (ktorá sa v tomto prípade týkala priameho prekladu). Keď ide o preklad sylogizmu, pripomienka týkajúca sa obmedzeného poznania možno neplatí celkom. Teóriu sylogizmu môžeme sledovať ako kompletnú antickú teóriu (aspoň čiastočne, ak odhliadame od postavy Galena, atď.). Na druhej strane, pre účel prekladu sa na sylogizmus dá tiež nazerať ako na teóriu, ktorá sa ani nemusí odvolávať na antické pramene. Je to akási logická teória sama o sebe. V takomto preklade nemusíme poukazovať na antické korene teórie, na jej kontext alebo filozofickú motiváciu, z ktorej vznikla a na jej prvotný účel. V priamom preklade je to jednoducho jeden systém, ktorého antický profil môžeme chápať skôr ako vedľajšiu Skúmanie a výučba antických logických teórií 11 vlastnosť alebo ako jeden logický štýl. Vlastnosť, ktorá je len o niečo viac než ozdoba. Užitočná je otázka, či v tomto prípade vôbec ide o rekonštrukciu antickej teórie. Téma prekladu sylogizmu a peripatetickej logiky by sa dala ešte ďalej rozvíjať. Avšak v prípade priameho prekladu iných antických materiálov je ťažko hovoriť o doslovnej rekonštrukcii. V priamom preklade sylogizmu zostávame celkovo ukrátení o otázky, ktoré súvisia s pôvodnou motiváciou a teoretickým kontextom analyzovaného textu. Zatiaľ nechajme bokom otázky, koľko sa v priamom preklade dá zachovať z prameňa a či si to vôbec zaslúži názov rekonštrukcia. Treba uznať, že priama rekonštrukcia antických logických teórií je z jednej svojej časti štandardná a tradičná pomôcka. Jej použitie môžeme sledovať počas vývinu modernej logiky, od konca 19. storočia až dodnes. Odvolajme sa len na charakteristické príklady priamej rekonštrukcie, akými sú analýza Aristotelovej námornej bitky alebo Diodorov argument Vládca. Spomeňme si tiež na ponúknuté riešenia Zenónových apórií, riešení problému sorites, Platónovho Tretieho muža, a pod. Nájdeme ich u Russella, Łukasiewicza, Beckera, Priora, Reschera, a dnes u Kretera, Jedana, Strobacha a iných. Treba podčiarknuť rozdiel medzi typmi antických problémov a typmi korešpondujúcich riešení: Zenónove apórie alebo niektoré antické hádanky, paradoxy a pod. môžeme sledovať aj samostatne a nezávisle ako príklady určitého typu aj bez odvolávania sa na historické pramene a ich filozofický kontext. V tomto ilustračnom zmysle by Russellovo riešenie Epimenidovho paradoxu Klamár alebo Grünbaumova interpretácia Zenónových apórií boli príkladom takej priamej rekonštrukcie. Tieto sú obrovským prínosom aj vtedy, keď nespĺňajú (často ani minimálne) požiadavky metodologicky osvedčenej historickej rekonštrukcie. Je jasné, že v takýchto prípadoch má tento prínos celkom inú podobu a jeho historická váha môže byť z určitého uhla pohľadu zanedbaná. V priamej (bezprostrednej) rekonštrukcii môžeme rozlišovať aj iné druhy pokusov. V jednom z nich sa obmedzujeme len na rámec priameho kontextu ponúknutého samotným prameňom. Nepúšťame sa do širšieho kontextu týkajúceho sa autora, doby, viazanosti na tradíciu alebo vplyvu na tradíciu, 12 Vladimír Marko ktorá z neho čerpala, komentovala ho alebo s ním polemizovala. Neprivolávame na pomoc ani moderné interpretácie či prostriedky. Práve tento prípad je charakteristický pre študentov, ktorí čelia historickému materiálu. Zároveň im je blízky. Zoberme ako ilustráciu čítanie Aristotelových Analytík alebo niektorých Platónových diel ako Protagoras alebo Parmenides. Recepcia je obmedzená hlavne na samotný text a nemá reflexiu ani autora prameňa, ani predchodcu alebo komentátora (buď súčasných alebo moderných), ani moderných tematických spracovaní problému, ktorý sa v prameni vykladá. Taká tendencia je prítomná aj v prvých čítaniach Aristotelových textov obsahujúcich modálne alebo iné intenzionálne logické aspekty. Neberú sa do úvahy ani základné Aristotelove stanoviská týkajúce sa širšieho záberu problémov, nerešpektuje sa bohatá tradícia Aristotelových komentátorov, nekonzultujú sa moderné logické poznania alebo techniky. Hoci predchádzajúci prístup je naivný a skromný vo výsledkoch, predsa nie je zanedbateľný a má svoj účel ako vo výskume, tak aj v pedagogickom procese. Izolované čítanie (obmedzené len na text prameňa) časom môže formovať dojem slepej uličky a vedomie potreby dôkladnejšieho štúdia a konzultovania ďalších poznaní, ktoré by autor prameňa mohol ponúkať na iných miestach. Neskoršie študent začína rešpektovať dodatočné poznatky a prvky z iných disciplín týkajúcich sa lepšieho porozumenia samotného textu prameňa (klasické jazyky, historické disciplíny, moderné logiky, a pod.). Všetky ďalšie postupy priamu interpretáciu výrazne rozširujú, čo výrazne usmerňuje lepšie študovanie textu. Študenta samozrejme treba upozorniť na početné nebezpečné následky vznikajúce z priamej rekonštrukcie prameňa. Predovšetkým na to, že keď sa do chápania historického prameňa púšťa iba čiastočne, riskuje až úplnú stratu dvoch kľúčových bodov najväčšieho významu pre rekonštrukciu historického textu – pochopenie samotného študovaného problému, ktorý sa v prameni vykladá a pochopenie zámeru autora textu. Tieto následky priamej interpretácie sú prítomné aj v doxografickej tradícii, v sekundárnych a terciárnych prameňoch antológov, u komentátorov od Ciceróna po Diogena Laertského alebo antológiu Sudu. Nachádzame ich aj u novodobých komentátorov logiky počnúc Groteom, Trendelenburgom a Prantlom až po dnes. Skúmanie a výučba antických logických teórií 13 Bohužiaľ, neexistujú definitívne zásady rekonštrukcie a úplný zoznam jej procedúr. Táto skutočnosť má rôzne dôvody. Univerzálne prostriedky pre rekonštrukciu fragmentov určitých učení neexistujú predovšetkým aj preto, že historické pramene sú dostupné v rôznych materiálnych podobách, tematicky sa vzájomne rozlišujú a majú iné filozofické pozadia. Napriek tomu máme k dispozícii niekoľko pomôcok, skôr návrhov a cieľov, o ktoré sa v metodologickom zmysle dá oprieť a udržovať motiváciu rekonštrukcie. Ako sme už spomenuli – je to snaha porozumieť problému v historickom a filozofickom kontexte a zrekonštruovať samotný zámer autora prameňa. Chronológia Rozšírenie čítania prameňov predpokladá používanie kritických vydaní, prekladov a ich porovnávanie. Za posledných dvadsať rokov počet titulov z oblasti antických logík značne narástol. Nevyhnutné sú tiež pomocné disciplíny. Nielen preto, aby sa dal kriticky sledovať text a konzultovať kritický apart, ale predovšetkým kvôli správnemu stanoveniu chronológie, ktoré môže spôsobiť značné odchýlky v interpretáciach. Len ako ilustráciu si pripomeňme odchýlky v rekonštrukcii predstaviteľov megarskodialektickej školy, ktoré sa v mnohom rozlišujú, a tým určujú aj inú štruktúru vzájomných vplyvov. Následky neadekvátnej chronológie a sledu závislostí medzi učeniami vytvárajú neskôr nedostatky v rekonštrukcii skúmaných učení, a tým posunuté čítanie vedľajších zdrojov. Správna chronológia je nutná pre rekonštrukciu logických názorov predovšetkým vtedy, keď ide o učenia, o ktorých čerpáme svedectvá z prameňov sekundárnych a terciárnych zdrojov. To je aj prípad stoickej logiky, kde je práve porovnávanie prameňov základom správnej rekonštrukcie. Napríklad, hoci máme Cicerónove svedectvá z prvého storočia p. n. l. ako najstarší prameň, sú neúplné a nedostatočné. Prvé systematické pramene pochádzajú až z druhého storočia n. l. Ide o Apulea a Galena, ktorí inkorporujú niektoré zo stoických materiálov do svojich manuálov o logike. V treťom storočí Sextos Empirikos a Diogenes Laertský podávajú cenné svedectvá, ktoré značne dopĺňajú 14 Vladimír Marko celkový obraz o tejto logike. Pritom Sextos ako skeptik vykladá stoické učenia, kritizujúc ich negatívnym spôsobom. Diogenes zahŕňa stoicizmus do svojho výkladu o zakladateľovi školy Zenónovi. I keď nepatrí medzi spoľahlivé pramene, je šťastnou okolnosťou, že vo svojom výklade preberá obsah stoického logického učenia od Diogena z Magnézie z prvého (alebo druhého) storočia p. n. l. V tomto období však stoické učenie začalo dostávať synkretickú podobu a preberať myšlienky iných škôl. Zastavme sa len pri týchto piatich prameňoch – neumožňujú nám stanoviť demarkačné čiary medzi učeniami v rámci školy a stanoviť povahu polemík, ktoré prebiehali v určitých otázkach. Následky tohto obmedzenia a rozdiel v interpretáciach zo strany sprostredkovateľov informácií majú nasledujúci dôsledok. Je to okrem iného neurčitosť a neistota, pokiaľ ide o povahu a o počet teorém založených na piatich základných logických pravidlách, stoických indemonstrabilia (nedokázateľných foriem úsudku) [Kneale 1986:177 – 183]. Ďalej, nemáme dostatočne jasný obraz, akým spôsobom tvrdenie o úplnosti logických pravidiel mohlo fungovať v rámci školy.2 Jedna časť prameňov o stoickom disjunktívnom sylogizme pochádza z peripatetických prameňov, v ktorých sa tvrdí, že stoici popierali platnosť sylogizmu vôbec. Riešenie, ktoré sa ponúka v tomto prípade, je pre skúmateľa či študenta nepriame. Skúmateľ, rovnako ako aj študent, sa musí dlhšou cestou dostať k záveru, že išlo skôr o postoj k prioritám, než o ignoranciu sylogizmu vôbec. Animozita smerom k Aristotelovej logike (ktorú uvádza Alexander) sa týka logiky termínov, a nie popierania disjunktívneho sylogizmu. To si ako prvý medzi moderným historikmi logiky všíma až Łukasiewicz – nešlo o Alexandrom uvedenú ignoranciu, ale o iné chápanie sylogizmu. Pre ujasnenie stoického chápania hypotetického a disjunktívneho sylogizmu existuje dlhá tradícia uvádzania Boethia ako prameňa. Boethius vo svojom rozbore hypotetického sylogizmu zo šiesteho storočia však stoikov vôbec neuvádza a vytvoril sa všeobecný dojem (okrem názorov Prantla ___________________ 2 Na tieto ťažkosti poukazujú Mates [1953:8] aj Kneale [1986:174 – 175]. Mates zastáva názor, že rekonštrukcia stoickej logiky je takmer nemožná [1953:8 – 10]. Skúmanie a výučba antických logických teórií 15 [1855], Scholza [1961]3 alebo Dürra [1951]), že žiadnu stoickú príručku nikdy ani nečítal, i keď svedectvá o určitom stoickom vplyve existujú. Samotné pramene bádateľa i študenta v tomto ohľade veľmi málo posunú bez dôkladnej analýzy sekundárnej literatúry a dôkladného porovnávania s inými súvisiacimi prameňmi.4 Chronológia je dôležitá i kvôli tomu, že iné chronologické vrstvenie dáva aj iné výsledky rekonštrukcie, a tým aj iné interpretácie pôvodných teórií. Hoci Mueller [1979:2] ešte vykladá stoickú logiku ako prevažne Chrysippovo učenie, v modernej dobe sa stoicizmus tradične prezentuje deľbou na tri fázy – obdobie raného, stredného a rímskeho (imperiálneho) stoicizmu. Uvedená deľba má svoje početné nedostatky, ktoré motivovali Sedleyho [2003:7] prijať jej nutnú korekciu a ponúknuť jemnejšie vrstvenie, teraz na päť častí: prvú generáciu; obdobie aténskych učiteľov; platónsku fázu (tzv. stredný stoicizmus); obdobie decentralizácie z prvého storočia n. l.; a nakoniec imperiálne obdobie. Dôvody, ktoré Sedley uvádza, sú celkom presvedčivé – každá z fáz má iný rámec a perspektívu názoru k základným zásadám a vlastnú odpoveď na otázku – čo stoicizmus pre stoikov z určitého obdobia predstavuje? Vzhľadom na to, že logika pre stoikov nebola samostatnou a od filozofického celku a všeobecného učenia nezávislou disciplínou, je toto členenie reprezentatívne aj pre logiku. Takto sa pomaly znova začínajú prekopávať dejiny a doterajšie poznatky, hoci pramene vo svojom objeme zostávajú takmer rovnaké. Redukcia Skúmateľom by bolo treba častejšie pripomínať a študentov upozornovať, že jedna z najčastejších pascí pre bádateľa na poli dejín logiky leží v skúmaní svojho predmetu ako autochtonného, „endemického" fenoménu – ako samorastu vzniknutého samostatne, bez žiadnych predchodcov a vplyvov. Tento postup nie je charakteristický iba pre dejiny antickej logiky, ale aj tej ___________________ 3 Napríklad Scholz [1961] sa domnieva, že Theofrastos a Eudemos anticipovali stoickú teóriu hypotetického a disjunktívneho sylogizmu. 4 Historické nedorozumenia v tejto oblasti širšie analyzuje Speca [2001:70ff]. 16 Vladimír Marko modernej. Aby sme vedeli o čo ide, stačí len prelistovať a porovnať články a monografie povedzme o Fregem alebo Wittgensteinovi. Predmet skúmania je často definovaný a uzavretý celok. V našom prostredí je tento postup tiež známy. Polemiku tohto druhu vedieme vtedy, keď ide o antické obdobie pyrrhonizmu a stoicizmu s prácami kolegu Kalaša [2003; 2007] alebo vtedy, keď ide o kozmologické argumenty s postojmi kolegu Djordjevića [2016]. Je pravda, že každý výber a spracovávanie prameňov je značná redukcia vrstevnatosti. Keď sa riadime tematickým rámcom, zbierame a vyberáme údaje o stoickej logike pochádzajúce z rôznych období. Cieľom môže byť analýza určitého problému alebo učenia, napríklad teória významu, predikácie, implikačnej štruktúry, a pod. Náš zámer môže spočívať v tom, že z rozosiatych údajov sa snažíme formovať celok, ktorý bude základom nášho skúmania. Celok, z ktorého teraz začíname prácu, sa v mnohom rozlišuje od okolností skutočnej pôvodnej teórie. Hneď na začiatku má dva nedostatky – zahŕňa nadproporčné obdobie, jeho úplne neautentický obraz a k tomu ignoruje kontext (alebo celú škálu kontextov), v ktorom bol náš predmet skutočne formovaný. Formovanie celku týmto spôsobom je nutné zlo, s ktorým bádateľ i študent nielenže musí počítať, ale taktiež nesmie počas výskumu strácať zo zreteľa cenu tejto obete. Stoická logika sa tým, že zahŕňa päť storočí vývoja rôznych vzájomných vplyvov, nedá ľahko (ak vôbec) analyzovať ako samostatný celok. Môžeme formovať rôzne izolované celky a tieto môžu byť vzájomne úplne rozličné. No pri študovaní musíme brať do úvahy „externé" vlastnosti stoickej logiky, akou bola napríklad vernosť tradícii. Stoicizmus je neoddeliteľný od sokratovskej tradície, okrem iného aj cez megarikov, ktorým zasa boli ideovo blízke učenia Elei. Príklady, ktoré sa v stoicizme používali na ilustráciu určitých segmentov učení a testovanie sily ich presvedčivosti, nie sú exkluzívne stoické. Tieto testovacie prostriedky, i keď mohli mať známych autorov, sa najčastejšie stávali bežnými pre všetkých, ktorí sa zapodievajú určitým problémom. Príklady známe z megarsko-dialektickej školy nachádzame predtým u predsokratikov alebo u Platóna, Aristotela a peripatetikov, stoikov (ilustračné prípady z argumentu proti pohybu, argumentu z nečinnosti, prediktívne výroky o udalostiach na mori, argumenty ohľadne predikácie ako Dión-Theon alebo identite Theseovej lode, Tretieho muža, Skúmanie a výučba antických logických teórií 17 Iokasté a Láia, sebapopierajúcich viet, atď.). Prítomnosť rovnakého príkladu v prameňoch nesvedčí len o sukcesii alebo vplyve jedného hnutia alebo školy na druhú. Tieto príklady boli často všeobecnými vzormi na testovanie a porovnávanie konkurenčných teórií. Taktiež sú svedectvom o existencii akéhosi všeobecného akademického štandardu, ktorý bolo potrebné spĺňať a takisto svedectvom o akejsi verejnej forme vedeckej komunikácie. Formovaním celku ako bázy výskumu sa strácajú jemné kontrasty kontextu. Odtiaľ ľahko vzniká dojem o takto formovanom predmete výskumu ako o endemickom „samoraste". Preto je nutné skúmateľom i študentom permanentne opakovať, že každá z logických teórií v antike má nielen okolnosti svojho vzniku, ale že aj jej vývoj prebiehal v živej komunikácii s konkurenčnými teóriami. Logické teórie buď bojovali proti alebo sa opierali o tematické a technické dedičstvo, do ktorého sú silne zakotvené. Každá z nich ako vedecký pokus je silne naviazaná na svoju dobu. Ak sa ignoruje doba a intelektuálne prostredie určitého logického učenia, strácaním jej kontextu sa ľahko posunieme k axiologickému relativizmu a priblížime k extrémnym a absurdným záverom, ktoré študenti rozoberajú. Podľa nich je totiž všetko, čo sa udialo do polovice dvadsiateho storočia – keďže je to prekonané a aktuálne nepoužiteľné – slabé, nepresvedčivé a pod., vlastne rovné amaterizmu. Študentov treba upozorniť na nebezpečenstvá, ku ktorým môže viesť redukcia. Antické logiky treba rešpektovať ako disciplínu, ktorá zahŕňa určitý vývoj problémov. Preto je zbytočná otázka, či logika existovala aj pred použitím svojho názvu alebo svojho prvého známeho systematického spracovania Aristotelom. Je to viditeľné ešte v dávnejšom historickom členení antickej logiky, ktoré podal Bocheński [1951:9]: predaristotelovské obdobie; kreatívne obdobie (zahŕňajúce Aristotela až po koniec života Chrysippa); obdobie komentátorov (od smrti Chrysippa po koniec antiky). Otázku predaristotelovskej logiky napríklad nedávno znova opakuje Moravczik [2004:1 – 25]. V technickom zmysle nekonečný vzájomný spor škôl o sémantické témy, problémy významu, negácie, všeobecných termínov a mien, vyplývania, systematizovania úsudku zjemňovaním foriem argumentov a protiargumentov svedčí o tom, že logika aj pred svojím inštitucionálnym názvom bola akousi disciplínou. Dnes existujú početné 18 Vladimír Marko pokusy doplniť tieto medzery v poznatkoch a systematizovať ich. I keď sú výsledky zatiaľ skromné, sú zaujímavé a ich stopy pre výučbu stimulujúce. Čítanie historického prameňa a rekonštrukcia logického obsahu Historický prameň sa môže čítať rôznymi spôsobmi. Čítanie je určené predovšetkým motiváciou rekonštrukcie. Môže sa analyzovať časť, jedna alebo viacero, z jedného alebo viacej príbuzných diel určitého autora, alebo rôznych autorov, keď ide o zlomky. Zoberme si príklad analýzy Aristotelovho chápania kontradiktorických viet z metaph. Γ3 – 6. Toto čítanie môžeme rozšíriť o názory v metaph. K5, a pokračovať ďalej s jeho stanoviskom v de int. 6 – 9. Môžeme k tomu pridať aj modálnu problematiku danú v de int. 12 – 13 alebo uviesť príklady s popieraním mien, kvantít a vecí zo SE 165a11f, a pod. Idea čítania týchto riadkov je pokúsiť sa, cez porovnávaciu analýzu údajov z prameňov, formovať predstavu o celkovom názore autora na problém. Nakoľko je to vôbec možné a nakoľko to dovoľuje (od prípadu k prípadu) samotný materiál (a samozrejme, skúsenosť, schopnosť a motivácia skúmateľov i študentov ako čitateľov). Po oboznámení sa so základným textom alebo textami sa ďalšie spracovanie môže rozšíriť konzultovaním s pomocnými disciplínami – filologickými, historickými a pod. – v závislosti od samotného charakteru textu a charakteru problematických miest. Najčastejšie sú tak či tak terminologické prekážky a potreba presnejšej a jasnejšej formulácie technických termínov (je zaujímavé sledovať, ako čítanie toho istého textu z iných prekladov alebo iných redakcií má na čitateľa (skúmateľa alebo študenta) vždy rovnako ohromujúci účinok. Takéto nedorozumenia si vyžadujú presnejšie terminologické vymedzenia a hľadanie použitia kľúčových termínov u iných antických autorov). Čítanie by malo smerovať k pokusu o formulovanie konzistentného stanoviska – v konečnom dôsledku k rekonštrukcii určitej teórie, ktorá zahŕňa celkovú problematiku. V metodologickom zmysle je dôležité študentom, niekedy opakovane, zdôrazňovať, že existuje rozdiel medzi nasledujúcimi vecami:  autorom a jeho teóriou; Skúmanie a výučba antických logických teórií 19  prameňom (z ktorého sa vychádza v rekonštrukcii);  samotnou rekonštrukciou;  interpretáciou samotného prameňa;  interpretáciou celkovej teórie. Po prvé, rekonštrukcia prameňa nie je interpretácia prameňa. Rekonštrukcia je skôr cesta alebo stratégia, ktorou dosiahnuť interpretáciu. Po druhé, interpretácia prameňa nemusí byť vždy (a najčastejšie ani nie je) identická s názorom autora prameňa. Po tretie, interpretácia prameňa sa často v mnohom líši od interpretácie celkovej teórie, a tiež, po štvrté, od stanoviska autora (alebo samotnej teórie autora). Po piate, ideál totožnosti autorovej teórie a našej interpretácie je, bohužiaľ, vylúčený z početných dôvodov, ale predovšetkým kvôli tomu, že je zbytočné očakávať súhlas autora s našou interpretáciou jeho učení. Ďalej, medzi autorom prameňa (primárneho prameňa!) a jeho teóriou na jednej strane a historickým prameňom na druhej strane môže byť značný rozdiel: jedinečný text nemusí reflektovať celok ani analyzovaného problému, ani jeho učenia. Samozrejme, môžeme si predstaviť šťastnejší prípad, keď tieto dve veci lepšie korešpondujú (napríklad, keď ide o Aristotelove Analytiky, čo však nie je prípad jeho výkladu kontradiktorických viet v metaph. Γ4). Preto je dôležité upozorniť na samotnú procedúru rekonštrukcie, ktorá by mala viesť k východiskovému kroku, resp. interpretácii. Počas rekonštrukcie alebo procedúry sa rozhodujeme pre relevantné dodatočné prostriedky: konzultovanie s pomocnými disciplínami; porovnávaciu analýzu iných textov autora alebo jeho komentátorov (a oponentov), buď antických alebo moderných; oporu v súčasných sémantických a logických poznatkoch a pod. Rekonštrukcia nám umožňuje formovanie interpretácie samotného textu alebo, na vyššej úrovni, teórie, v rámci ktorej analyzovaný prameň figuruje. Toto členenie je len deskriptívne a jeho účelom je rozlišovanie článkov rekonštrukcie. Interpretácia V otázke interpretácie si spomeňme na tomto mieste na Quine-Duhemovu tézu, podľa ktorej neexistuje výskum procedurálne nezávislý od teórie. V našom prípade je interpretácia historického prameňa a formovanie 20 Vladimír Marko teoretickej interpretácie dvojsmerné. Prebieha niekedy silnejšie, niekedy menej silne, jedným alebo druhým smerom. Ide o to, že skúmateľ či študent sa pri prvých prekážkach v texte snaží oboznámiť s problémom z moderných alebo akýchkoľvek dostupných komentárov, encyklopedických alebo internetových zdrojov, formuje si dodatočný obraz, s ktorým v čítaní pokračuje ďalej. V prameni sa snaží nájsť stopy naznačené súhrnným komentárom. I vtedy, keď sú tieto vedľajšie opory povrchné a pochádzajú z príručiek prehľadného typu, často neúčinné pri detailnejšej analýze, nie sú neužitočnou časťou obohacujúcou rekonštrukciu. Môžu upútať pozornosť na relevantné príbuzné miesta alebo problémy a pod. Prakticky vo výučbe existujú variácie rôznych kombinácií procedúr. Podľa našej skúsenosti (a skutočnosti, že študent je vždy na rozhraní medzi vlastnou zvedavosťou a špekulovaním, ako sa čo najskôr zbaviť povinností) je najčastejším prípadom, že študent sa snaží formovať svoju predstavu o texte alebo autorovi textu bez dodatočných prostriedkov alebo dodatočných pokusov o rozširovanie výskumu a zdržiava sa pri základnom texte. Celý metodologický medzipriestor rekonštrukcie – medzi autorovým textom a bádateľskou či študentovou interpretáciou – zázračne mizne. Študent vychádza z textu a prichádza s interpretáciou. Už sme spomenuli túto interpretáciu ako jeden z príkladov priamej interpretácie – tej, kde sú vynechané rekonštruktívne procedúry ako sprostredkovatelia. „Dve teórie" Na tomto mieste sa dostávame k tzv. „problému dvoch teórií" (možno sa dá nájsť aj vhodnejší termín). V každom prípade, k redukovanému alebo k priamemu procesu rekonštrukcie je ťažko sformulovať spôsob falzifikácie dosiahnutých výsledkov, resp. interpretácie. Redukovaná, priama procedúra má väčšinou takúto podobu. V pozadí základného textu predpokladáme existenciu teórie, ktorú chceme zrekonštruovať a jeho analýzou postupne formulujeme interpretačnú teóriu (alebo viac konkurenčných teórií). Spomenuli by sme tu ako príklad klasickú štúdiu Anscombeovej [1956]. Existuje aj opačný prípad. Snažíme sa v texte nájsť prvky posúvané konzultovanou modernou interpretáciou. Čítanie textu prispôsobujeme interpretácii. Tento druhý prípad je o niečo šťastnejšie Skúmanie a výučba antických logických teórií 21 riešenie v pedagogickom zmysle. Je tam aspoň o jeden krok naviac – študent je oboznámený aj s textom, aj s komentárom. Prednosť tohto prístupu je však závislá od kvality komentára, ktorým sa riadil. Častá je aj ďalšia variácia možných prípadov, ktorá je dokonca bežná aj v súčasnej odbornej literatúre. V antických textoch nachádzame prvky korešpondujúce s moderným logickým aparátom, akými sú logické spojky, modálne, deontické, temporálne a iné logické termíny. Je možné urobiť (aspoň čiastočne alebo s dodatočnými úpravami a predpokladmi) priamy preklad do jazyka súčasného logického aparátu. Výsledok takéhoto druhu priameho prekladu je uspokojujúci aspoň ako cvičenie v aplikácii modernej logiky. Samotný postup však nezabezpečuje priamo aj lepšie porozumenie prameňa a tiež nemusí korešpondovať so zmyslom pôvodného prameňa a predpokladmi, na ktorých sa prameň zakladá. Príkladom je celá sada formálnych interpretácií Diodorovho argumentu Vládca – od priekopníckych prác Reschera [1966] po nedávne analýzy Jedana a Strobacha [2002]. Samozrejme, každé použitie súčasných logických a sémantických prostriedkov je žiaduce, pokiaľ zostáva zabezpečený zmysel a základná motivácia rekonštrukcie (ktoré sú vlastne jej misiou), a to je – pochopiť zámer textu a interpretovať ho v rámci rekonštrukciou určenej teórie. Ak túto misiu zanedbávame, vzďaľujeme sa od určeného cieľa a presvedčivého výsledku. Moderné sémantické a logické prostriedky nám dnes nielen umožňujú precíznejšie a konzistentnejšie stanovenie hypotéz, ale aj lepšie nahradzovanie materiálnych nedostatkov v prameňoch. Napríklad formálne predstavovanie Diodorovej časovej štruktúry nám môže lepšie nasmerovať pozornosť pri výskume. Cez formálnu logickú rekonštrukciu môžeme lepšie pochopiť aj jeho sémantickú teóriu, ako aj lingvistické postoje, ktoré bez tohto postupu ťažko vnímať ako konzistentný celok. Moderné logické teórie akoby ponúkali nové kľúče aj pri ich rekonštrukcii, aj pri interpretácii antických logík. Rukopis a jeho význam Samotný rukopis je zložitý komponent rekonštrukcie. I keď sa toto tvrdenie možno zdá samozrejmosťou, chcem podčiarknuť jeho význam a pripomenúť ho preto, že študent si to často nie dostatočne uvedomuje. Napríklad, 22 Vladimír Marko Cicerónov de fato je pre logiku helenistického obdobia sekundárny aj terciárny prameň. Vlastne, väčšinou sa v literatúre takto zohľadňuje. Skutočnosť je taká, že pri svojom vzniku ním možno aj bol. Osud samotného rukopisu nás núti zohľadniť aj inú realitu tohto prameňa (táto jeho realita je však v mnohom podobná realite väčšiny prameňov v dejinách logiky). Pôvodný rukopis neexistuje a kópie, z ktorých je tento text rekonštruovaný, sú len čiastočne dochované. Rukopis obsahuje lacunae a zatiaľ si nevieme predstaviť, ako mohol rukopis vyzerať kompletný. Pritom mnohé rukopisy, ktoré sú základom dnešnej rekonštrukcie akéhosi hypotetického pôvodného rukopisu, obsahujú neskoršie korekcie nejasných skratiek alebo nečitateľných miest. Náš súčasný de fato, ktorý sa dostáva k študentovi, je vlastne moderným redaktorom upravená rekonštrukcia Cicerónovho textu, a nie samotný Cicerónov text. Najmenej ešte jeden krok vo vzďaľovaní sa od pôvodných tém a prameňov. To, čo sa dodatočne snažíme pochopiť z redigovaného textu, je nielen to, čo skutočne tvrdil Cicero, ale vlastne prameň, o ktorom takto spracovaný Cicero svedčí. Rovnako nesmieme strácať zo zreteľa zámer moderného redaktora alebo určitej redakčnej tradície, ku ktorej redaktor patrí. Rekonštrukcia hypotetického rukopisu α trvá najmenej osem storočí, od anonymných cestujúcich odpisovateľov manuskriptov, prvé redakcie v období inkunábul, cez vydania Aldiniovcov, prvé poctivé komentáre Ramusa, Davisa a Turnebea, neskoršie redakcie až po dnes, a more prekladov (tých najrôznejších moderných redakcií). Len od prvého tlačeného vydania ďalších päť storočí poctivej práce stovky osôb.5 Študent začína svoje stretnutie s rukopisom, ktorý je často bez paginácie, kritického a poznámkového aparátu. Listuje prameň svojej rekonštrukcie ako priame svedectvo, a priamych svedectiev je v tejto oblasti málo. Príklad entymémy a použitie princípu ústretovosti Antické argumenty často nie je možné analyzovať samostatne, ako izolovaný celok, len na základe jednotlivého prameňa. Také sú nielen argumenty pochádzajúce z megarsko-dialektického alebo stoického prostredia, ale aj ___________________ 5 Pozri, Marko (2014) Skúmanie a výučba antických logických teórií 23 argumenty v presokratickej filozofii alebo u Platóna. Argumenty ako Kosec, Lenivý alebo tie s prediktívnym obsahom ako Námorná bitka alebo Cicerónov príklad Fabius (ako aj iné argumenty, ktoré Plútarchos označuje „proti osudu"), argumenty proti pohybu z rôznych období a pod. Tieto argumenty sú výzvou pre študenta. Zároveň vyžadujú dodatočnú prácu na zohľadňovaní filozofického kontextu, v ktorom argument mohol byť vykladaný. Pri priamom preklade, bez dodatočnej sémantickej, logickej a kontextuálnej analýzy, takýto druh argumentu sa väčšinou ukazuje ako non sequitur – nevyplýva. Dáva podobu veľmi jednoduchého a nepodareného spôsobu usudzovania. Preto vždy vzniká podozrenie, že by slávny argument nemal byť až natoľko nepresvedčivý. Buď bol argument skutočne zlý (čo je neistý predpoklad s ohľadom na jeho historickú autoritu), alebo sa dochoval v nekompletnej podobe (z rôznych možných dôvodov). Na scénu v tomto prípade vstupuje ďalší metodologický prostriedok – princíp ústretovosti vo forme ako bol sformulovaný Wilsonom [1959], Davidsonom (the principle of rational accommodation [2004:35], [1974], Quineom [1960:59] alebo keď ide o Platónove argumenty, Cohenom [1992]. Uvedený typ argumentov vyžaduje dodatočné predpoklady a zohľadňovanie a rozhodovanie sa o ich správnom výbere. Skúmateľ či študent je nútený rozšíriť kontext tohto zohľadňovania, mať dobre naštudovaný sekundárny materiál týkajúci sa filozofických predpokladov a chronologických aspektov súvisiacich s prameňom. Mal by byť vedený motívom pokúsiť sa dočasne o rekonštrukciu materiálu ako konzistentného celku. Čiže skôr pochopiť materiálne pozostatky, ktoré akoby formovali entymémy – úsudky so zamlčanými premisami či záverom, ako siahnuť po okamžitom obvinení autora z chyby nevyplýva: non sequitur. Princíp ústretovosti je v antických logikách nutný metodologický prostriedok. Jeho účel súvisí s predpokladom, že pôvodný argument bol logicky presvedčivo sformovaný a zakladal sa na predpokladoch, ktoré sú pred nami skryté a ktoré sa v dochovaných priamych prameňoch nevyskytujú. Nie je každá entyméma tohto druhu, ale jej ohodnotenie nie je možné bez dokončenej rekonštrukcie na tejto úrovni. Či cesta povedie k použitiu ďalších prameňov alebo k pomocným sémantickým a logickým hypotézam (naviazaným na určitú príbuznú antickú alebo súčasnú 24 Vladimír Marko metafyzickú problematiku), to závisí od prípadu k prípadu a závisí aj na samotnej koncepcii rekonštrukcie. Táto zásada dočasne odsúva bokom prvé dojmy a predsudky. Princíp ústretovosti ilustruje povahu štúdia antických logík – nie sú nezávislým odborom, predpokladajú bez výnimiek širší záber zohľadňovania a použitie viacerých prostriedkov, ktorými bádateľ i študent disponuje a ktorými rozširuje vlastné poznatky. Zhrnutie Pokúsime sa podať krátky súhrn našej skúsenosti vo výučbe antických logík a oceniť význam tohto predmetu v pedagogickom procese. Výučba antických logík sa na bratislavskej FiF UK ponúka ako výberový predmet. Niektoré problémy z tejto oblasti sa preberajú počas štúdia (v skromnom rozsahu) aj v rámci dejín filozofie alebo kurzov logiky. Je jasné, že antické logiky nemajú tú príťažlivosť ako súčasné logiky. Možno aj preto, že ich poznanie nie je nutný prostriedok pre sledovanie aktuálnej produkcie v tejto oblasti. Bez ohľadu na tento fakt, myslíme si, že zoznamovanie s problémami v tejto oblasti je mimoriadne užitočná skúsenosť pre študentov. Predovšetkým im umožňuje svoje záujmy z modernej sémantiky a logiky rozoznávať v antických problémoch, aplikovať moderné skúsenosti a odborne prehodnocovať svoje poznatky. Pre študentov má význam aj to, že celý rad oblastí modernej logiky vznikol alebo ich vznik úzko závisel práve od analýzy antických problémov a logík – od výrokovej logiky, trojhodnotovej, časovej, deontickej a pod. Analýzou problémov študent dodatočne zvláda aj iné skúsenosti, ktoré sú všeobecne užitočné pri čítaní odborných textov. Stáva sa trpezlivejším a opatrnejším pri čítaní izolovanej vety a jej zaraďovaní do kontextu alebo možného kontextu jej interpretovania. Tieto skúsenosti môžu byť užitočné pri komplexnejšom nazeraní na logické a súvisiace filozofické problémy, s ktorými sa študent stretáva pri iných predmetoch a sú aplikovateľné i mimoriadne užitočné aj pri odbornom čítaní autorov z moderných dejín logiky. 1. O Aristotelových námorných bitkách Tak, ako nie je možné ponúknuť definitívnu rekonštrukciu Aristotelovej koncepcie o budúcich náhodnostiach, nie je možné ani prijať ako konečnú niektorú zo súčasných interpretácií jeho zámerov. Toto tvrdenie sa opiera o niekoľko dôvodov, na ktoré sa bez výnimky musí naraziť, keď ide o rozličné aspekty Aristotelovej ponuky riešenia problému. a ) Hneď na začiatku ako základný dôvod môžeme uviesť samotný charakter Aristotelovho textu – deviatej kapitoly de interpretatione – a jeho výstižnosť a jasnosť. V tejto kapitole Aristoteles analyzuje vety, ktoré hovoria o budúcich náhodnostiach6 a základný dojem, ktorý text evokuje, je, že zámerom textu bolo skôr zdôrazniť samotný význam problému, než ponúknuť konečné vysvetlenie, teda nastoliť čiastočné alebo definitívne stanovisko autora vo výbere medzi ponúknutými či možnými riešeniami. b ) Odtiaľto hneď narážame na ďalší problém. Ten sa týka rekonštrukcie prvotného významu tohto antického textu. Keď chceme vedieť, ako bol tento text pochopený vo svojom prvotnom, antickom období, sme prinútení pustiť sa do textov Aristotelových súčasníkov alebo priamych či neskorších nasledovníkov. Tak nás jeden z možných prístupov k lepšiemu pochopeniu Aristotelovho textu vedie k jeho antickým interpretátorom – buď jeho komentátorom alebo oponentom. Tieto antické interpretácie môžu byť ___________________ 6 N á h o d n o s ť , n á h o d a (neurčitosť, kontingencia; zo stredov. lat. contigere; gr. τὸ ἐνδεχόμενον; ὁπότερ(ον) ἔτυχεν; ang. contingency; nem. die Kontingenz) – podľa Aristotelovho štvorca pre modality – je to, čo je možné a nie je nutné (bez ohľadu na čas – minulosť, súčasnosť a budúcnosť). N e n á h o d n o s ť (nonkontingencia) ako opak náhodnosti zahŕňa pár nutné a nemožné. Aristotela (a jeho komentátorov) v tejto kapitole zaujímala pravdivosť len tých viet, ktoré poukazujú na budúce náhodnosti – vlastne na budúce náhodné udalosti. Budeme prednostne používať frázu „vety o budúcich náhodnostiach" (vety o budúcich náhodných udalostiach), i keď existujú ešte ďalšie, terminologický rovnocenné, synonymné frázy: prediktívne vety (predikcie) o náhodnostiach (náhodných udalostiach) a pod. 26 Vladimír Marko často veľmi užitočné pre dodatočnú podporu našich (a nám súčasných) názorov na to, čo mohla byť priama motivácia pre tieto Aristotelove vety a čo skutočne mohla byť ich ústredná téma alebo predmet diskusie. Keď vezmeme do úvahy nezvyčajne dlhé dejiny antickej diskusie o budúcich náhodných udalostiach, je jasné, že musíme čeliť otázke – ktorá z ponúknutých antických interpretácií by mohla byť tou autentickou, a prečo. Mnohí z antických Aristotelových komentátorov a kritikov sa počas toho dlhého obdobia obracajú na nám neznámych alebo zriedkavo menovaných oponentov. Preto je ešte ťažšie z dostupnej podoby týchto vedľajších rozpráv zachytiť to, čo v skutočnosti bolo ich motiváciami a nakoľko korešpondovali s Aristotelovou. Spisy týchto autorov svedčia o tom, že v základe ďalších debát často ležali početné a celkom rozličné, vo svojom období aktuálne dôvody. Týmito bola diskusia dodatočne motivovaná a samozrejme nasmerovaná rôznymi smermi. Pri budovaní svojich vlastných stanovísk, zohľadňujúc tieto úvahy, sú historici logiky často prinútení čeliť mnohým prekážkam – diskusia bola vedená v rámci rôznych teoretických orientácií, a možnosti ich systematickej organizácie sú skromné. Môžeme súhlasiť s názorom, že moderná historiografia logiky od svojich začiatkov – od konca devätnásteho storočia – v značnej miere pokročila. Ale faktom zostáva, že jej úspech pri formovaní rozhodujúcich metodických prostriedkov, ktoré môžu byť nápomocné pri menej prehľadných interpretáciách, je len čiastočný, a to, žiaľ, nielen vtedy, keď ide o antické pramene. c ) Tretia dôležitá vec, ktorá sa týka interpretácie pôvodného Aristotelovho textu, sa vzťahuje na hodnotenie alebo ocenenie tej súčasnej relevantnej teórie (tá by mala byť po formálnej stránke prijateľná a zároveň korešpondovať s Aristotelovým prameňom), ktorá by dôsledným spôsobom zachytila a predstavila teoretický základ jeho tvrdení. To zdôrazňujeme preto, že dnešné pokusy spravidla vyjadrujú skôr zámery a teoretické podklady ich autorov, ktorí sa selektívne odvolávajú na miesta v prameňoch. V takomto prípade však tieto miesta v prameňoch skôr účelovo slúžia ako ilustrácia úspešnosti tej teoretickej koncepcie, ktorá sa v konkrétnom prípade obhajuje. V takto zachytenom rámci, i keď môže ísť o konzistentné teórie, ťažko môžeme povedať, že ide o adekvátnu interpretáciu. Nemôžeme ich hodnotiť ako primerané. Tieto dnešné interpretačné nedostatky vyžadujú od nás 1. O Aristotelových námorných bitkách 27 nielen samotnú korekciu súčasných predstáv o dejinách logiky, ale poukazujú aj na ďalší smer rozvoja formálnych prostriedkov pri snahe pochopiť a interpretovať problémy z bližších alebo vzdialenejších dejín tejto disciplíny. V tomto texte sa nebudeme snažiť podať celkový obraz problémov, ktorými sa zaoberal Aristotelov písaný prameň o budúcich náhodných udalostiach. Pokúsime sa sformovať a podať prehľad iba niektorých dôležitých problémov, ktoré sú týmto dielom otvorené. Predovšetkým ide o problémy, ktoré počas neskorších období dejín logiky mali značný význam, kým rozhodovania v debatách, ktoré sa o ich aspektoch viedli, hrali kľúčovú rolu pre formovanie neskorších dominantných konkurenčných interpretácií. Ďalej chceme poukázať na to, do akej miery niektoré Aristotelove neprecízne formulácie alebo pojmové nedôslednosti mohli byť pôvodom ocenení a komentárov jeho kritikov a súperov, ako v prípade megarčanov a stoikov. Nakoniec by sme chceli poukázať aj na to, do akej miery Aristotelove tézy a ich formulácie nesú zodpovednosť za oprávnenosť kritiky „aristotelovského stanoviska" zo strany megarčana Diodora (Krona). Łukasiewicz a prameň ortodoxného prístupu Oživenie záujmu o Aristotelove logické práce v dvadsiatom storočí je naviazané na pokus dosiahnuť v tejto oblasti štandardy vedeckej precíznosti, ktoré by boli superiórnejšie v porovnaní s dovtedy kladenými požiadavkami. Rané práce Łukasiewicza každopádne predstavujú jeden z prvých pokusov o pochopenie a vysvetlenie Aristotelových textov pomocou súčasných, v tej dobe ešte úplne moderných formálnych prostriedkov. Z dnešného pohľadu Łukasiewiczov prístup predstavuje akýsi druh posolstva – nielen s tým účelom, aby sa predstavil jeho priekopnícky systém trojhodnotovej logiky. Išlo tiež o snahu ukázať tento systém ako stavebný článok koncepcie indeterminizmu. Aby sme pochopili Łukasiewiczovu interpretáciu Aristotela a aby sme zistili správny základ pre jej ocenenie, musíme začať práve s otázkou – čo bol jeho prvotný zámer v oživení záujmu o logiku Aristotela a stoikov? Dôvodov, ktoré podmienili jeho metódu v analýze Aristotelových logických prác a ktoré mali rozhodujúci vplyv na ich interpretácie, na ocenenie významu a hodnoty toho, čo je dosiahnuté v logike počas jej antického obdobia je viacero. 28 Vladimír Marko Łukasiewiczov vedecký program Evidentný pokrok v rozvoji matematiky z konca XIX. a začiatku XX. storočia predstavoval dostatočne pevný rámec pre zakladanie a výklad Łukasiewiczovho obrazu súčasného stavu logiky, ako aj predstavy o jej ďalšom rozvoji. Jeho východiskovým bodom bola koncepcia, ktorú v základných črtách vyložil ešte v článku z roku 1912.7 Vo svojej najprehľadnejšej forme bola táto koncepcia vyložená v Inauguračnom prejave pre akademický rok 1922/23,8 ktorý prezentuje ako rektor Varšavskej univerzity. Tento prejav je až oveľa neskoršie, v redigovanej podobe, publikovaný v edícii Słupeckeho [1961]. Łukasiewicz v ňom vyjadruje svoj názor, že nová metóda vo vede by mala byť vedená výsledkami zakladajúcimi sa na dosiahnutých štandardoch precíznosti, ako aj to, že by veda mala prevziať takú formu, ktorá korešponduje s výsledkami dosiahnutými pomocou „korektne konštruovaného deduktívneho systému," aký môžeme rozoznať v snahách prítomných v súčasnej matematike. Łukasiewiczov „vedecký program" sa skladá z niekoľkých téz, ktoré by mali dať odpoveď na určitý počet otázok: „Keď matematika neodporovala preverovaniu novými štandardmi precíznosti, ako sa im ostatné disciplíny, menej exaktné než matematika, môžu prispôsobiť? Čo potom s filozofiou, v ktorej fantastické špekulácie najčastejšie dusia systematický výskum?"9 Otázky sú inšpirované názorom, že „veľké filozofické systémy... tým, že existujú kritériá precíznosti umožnené matematickou logikou, sa rozpadajú ako domček z kariet." To by malo predstavovať dôvody pre ktoré „filozofia musí byť rekonštruovaná zo samotných svojich základov", a tiež „je potrebné, aby prevzala inšpiráciu z vedeckej metódy a bola založená na novej logike." 10 ___________________ 7 Łukasiewicz [1912] – „Creative Elements in Science" [prvý raz zverejnené ako „O twórczości w nauce", v Księga pamiątkowa ku uczczeniu 250 rocznicy zalożenia Uniwersytetu Lwowskiego, Lwów, ss. 1 – 15.], pretlačené v Borkowski [1970]. 8 Łukasiewicz [1961] – „On Determinism" – prvý raz zverejnené ako „O determinizmie", v Słupecki [1961], pretlačené v Borkowski [1970]. 9 Łukasiewicz [1961:111]. 10 Łukasiewicz [1961:ibid.]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 29 Počas takmer štyridsiatich rokov intenzívneho záujmu o antickú logiku Łukasiewicz sledoval základné tézy svojho programu a opakoval bez väčších modifikácií a používal úplne rovnaké formulácie. V snahe zaviesť tento vedecký program sa celú tú dobu pokúšal ukázať, ako by matematická precíznosť, stelesnená v sile deduktívneho systému, mala byť vzorom pre ostatné vedy, vrátane filozofie chápanej v jej najširšom zmysle. „Dejiny logiky musia byť napísané znova" Položme si otázku: Za akých okolností Łukasiewicz zakladá svoj program? Niet pochybností, že Prantlove dielo Geschichte der Logik im Abendlande11 predstavovalo veľmi bohatý prameň zozbieraných údajov o antickej logike. Po dlhú dobu bola táto kniha študentom a odborníkom nezameniteľnou príručkou získavania vedomostí z dejín logiky či zoznamovania sa s nimi. Táto kniha sa však početnými nepodloženými a často aj úplne voľnými komentármi ukázala skôr ako zavádzajúca pre vtedajšieho čitateľa. Nielen, keď ide o problémy, ktoré zhŕňa a vykladá, ale predovšetkým keď ide o vzťah autora k súčasným prostriedkom, použitie týchto prostriedkov v možnej interpretácii, a nakoniec ocenenie určitých učení.12 Evidentné nedostatky sú úplne zjavné, keď ide o logiku stoikov. Stoické objavy Prantl pozoroval predovšetkým z doxografického odstupu. Stoikom upieral akýkoľvek hlbší význam v rámci dejín logiky a ich prínos obmedzoval len na zanedbateľnú hŕstku sofistických dôvtipností. Tým, že jeho kniha bola kľúčovým prameňom pre učencov zaujatých dejinami logiky, následky jeho odhadov mali ešte po dlhú dobu výrazný vplyv. Mnohí jeho súčasníci zakladali ďalší prieskum práve na týchto oceneniach. Príkladom toho je aj Zeller so svojou Die Philosophie der Griechen (začala vychádzať ešte v r. 1844, ale bola ___________________ 11 Prantl [1855 – 1870]. 12 Na tomto mieste treba spomenúť, že samotný Prantl mal blízky vzťah k matematickej logike a že jeho Geschichte der Logik im Abendlande bola výsledkom snahy napísať práve novú logiku, založenú na súčasných vedeckých poznatkoch (o čom svedčia aj iné jeho práce z dejín logiky, ako sú napr. Reformgedanken zur Logik [1875] alebo Über die mathematische Logik [1886]. 30 Vladimír Marko redigovaná až do r. 1902). Zeller sa často odvoláva na Prantlove hodnotenia.13 Vydaním anglického prekladu Zellerovej knihy (ešte koncom XIX. storočia, v r. 1881) a jej početnými vydaniami, sa táto kniha stáva základnou obľúbenou príručkou k dejinám filozofie a prenáša Prantlove hodnotenia aj na anglosaské územia. Łukasiewicz tvrdí, že okrem historiografických nedostatkov prameňov pre súčasného čitateľa existuje ešte jeden dodatočný dôvod pre potrebu písania nových dejín logiky a pre ktoré sú diela podobné Prantlovým „prakticky bezvýznamné" [1961: 111]. Mnohé komentáre v Prantlovej knihe často pozostávajú z osobných dojmov, ktoré zase vyplývajú z nepochopenia nielen povahy logických problémov, ale aj výsledkov súčasnej vedy. Práve to je základný dôvod, prečo by dejiny logiky mali byť napísané logikom, ktorý by bol vedený návodmi modernej matematickej logiky a mal prehľad o výsledkoch dosiahnutých v tejto oblasti. So zámerom realizovať aspoň časť tohto cieľa Łukasiewicz zverejnil niekoľko statí, ako aj dobre známu monografiu o Aristotelovom sylogizme, neskoršie doplnenú interpretáciou Aristotelovho modálneho sylogizmu.14 „Aristotelov systém je axiomatický systém" Práve týmto vyjadrením sa Łukasiewicz pokúša splniť požiadavky týkajúce sa aplikácií nových vedeckých nástrojov v pochopení dejín logiky. Vychádzajúc z tohto tvrdenia sa pripája k tým, ktorí „vnímajú vzťah medzi matematickou logikou a antickými systémami formálnej logiky" [1961:111]. Zdieľa názor, že Aristoteles vo svojom systéme použil určitý druh axiomatiky (i keď nie celkom vyvinutý) a že realizoval „intuitívne použitie výrokovej logiky, zatiaľ čo ju stoici, s Chrysippom na čele, systematicky ___________________ 13 Zeller nie vždy súhlasí s Prantlom, keď ide o tieto hodnotenia, napr. keď Prantl [1855 – 1870, vol. 1:413] v stoickej dialektike, v ktorej je logika kľúčová časť, vidí len rétorickú zaležitosť bez filozofického významu [Zeller, 1880:72; n.1.]. Zeller na niekoľkých miestach zdôrazňuje aj iné nedostatky v Prantlovi, ale nikde sa rozhodne nedištancuje od jeho Geschichte der Logik im Abendlande a používa ju ako nepochybnú autoritu a vzácny zdroj faktografických informácií. 14 Łukasiewicz [19511/19572]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 31 formulovali" [1961:111]. Aj vo svojich neskorších prácach naďalej zostáva priklonený k tvrdeniu, že Aristotelov systém je axiomatická veda, ktorá predpokladá „teóriu dedukcie, i keď Aristotelovi neznámu".15 Aristoteles v deviatej kapitole de interpretatione zastáva rozlišovanie zákona vylúčenia tretieho a princípu bivalencie v prípadoch budúcich náhodností – k tejto téze Łukasiewicz prichádza analýzou Aristotelovho textu o kontradiktorických vetách, ktoré sú predmetom jeho knihy z r. 1910.16 Na túto prácu nadväzuje aj článok venovaný problému vylúčenia tretieho.17 ___________________ 15 Łukasiewicz [19572:14;15;49]. Táto idea sa znovu aktualizuje koncom šesťdesiatych rokov a iniciatíva prichádza zo strany J. Corcoranа [1969; 1972; 1973]. Corcoran sa snaží ukázať, že existujú formálne zásady, ktoré ležia skryté v základe Aristotelovej (resp. aristotelovskej) logiky ("the underlying logic"). Ale táto otázka, ktorá sa týka existencie skrytých formálnych zásad, aké Corcoran chcel nájsť v logike Aristotela (alebo aj aristotelovskej logike), aj naďalej zostáva otvorenou. I keď dnes existujú početné práce inšpirované Corcoranоvоu iniciatívou, zostáva dojem, že ešte nedávajú celkom presvedčivé výsledky. 16 „O zasadie sprzecności u Arystotelesa", Studium krytyczne, Kraków, 1910. Prvý raz Łukasiewicz píše o kontradiktórnych vetách vo svojom článku o logických antinómiách „Co począć z pojęciem nieskończoności?" Przegląd Filozoficzny 10(1907) 137. 17 Diskusia na túto tému bola predmetom živého záujmu medzi členmi Ľvovskovaršavskej školy. Treba spomenúť, že diskusia nadväzovala aj na výsledky Łukasiewiczovej práce z r. 1906 [„Analiza i konstrukcja pojêcia przyczyny", Przegląd Filozoficzny 9, 1906: 105 – 179.] venovanej pojmu príčiny a chápaniu „reálnych abstraktných pojmov" a všeobecnej teórii objektov – v ktorej po prvý raz u autora nachádzame myšlienku o existencii nekonzistentných objektov. S. Leśniewski po stretnutí s Łukasiewiczom v r. 1911 a po prečítaní jeho knihy o kontradiktórnych vetách O zasadie sprzecności u Arystotelesa, systematicky komentuje a energicky kritizuje Łukasiewicza vo svojom článku „Proba dowodu ontologicznej zasady sprzecznosci" [Przegląd Filozoficzny, 15, 1912: 202 – 226], i keď uznáva veľký význam tohto diela. Svoje stanovisko Leśniewski ďalej vyvíja v práci venovanej problému vylúčenia tretieho – „Krytyka logicznej zasady wyłączonego środka" [Przegląd Filozoficzny, 16, 1913: 315 – 352]. Ostrý spor medzi dvoma logikmi sa týkal 32 Vladimír Marko Obrátil pozornosť na to, že práve Aristoteles bol prvý, kto zaviedol rozlíšenie medzi p r i n c í p o m v y l ú č e n i a k o n t r a d i k c i e (neskoršie pomenovaného ako princíp bivalencie) a z á k o n o m v y l ú č e n i a t r e t i e h o. P r v ý princíp tvrdí, že keď máme dve kontradiktorické vety, obidve nemôžu byť zároveň pravdivé. Druhý tvrdí, že dve kontradiktorické vety nemôžu byť zároveň nepravdivé, i.e., že jedna z nich musí byť pravdivá. „Mne osobne sa nezdá byť tento princíp samozrejmý" [1961:126], vyjadruje sa Łukasiewicz, a práve z tohto dôvodu sa neskoršie snaží zaviesť okrem pravdivosti a nepravdivosti „tretiu" hodnotu, „strednú", alebo „sprostredkujúcu".18 Veta so „sprostredkujúcou" hodnotou by bola tá, ktorá má možnosť ako svoj ___________________ (ontologickej) existencie kontradiktórnych objektov a nakoniec sa skončil uznávaním rozličného chápania pojmu „objekt". 18 Možno nie je až také známe, že táto idea nemá svoj priamy pôvod u Łukasiewicza, i keď sa toto pripisovanie stalo zvyčajným. Námet pre riešenie, ako sa vyhnúť antinómiam, Łukasiewicz dostáva od Alexia Meinonga počas svojho jednoročného pobytu v Grazi v r. 1908 – 9. Meinong svoje práce na túto tému zverejňuje až v r. 1915 – 16 predovšetkým vo svojom najväčšom diele Über Möglichkeit und Wahrscheinlichkeit, v ktorom (namiesto Aristotelových modalít nutné a možné) preberá skôr megarskú hierarchiu – pravdivé, možné, nepravdivé – a prekladá ju do svojej terminológie ako škálu, ktorej stupňovanie schematicky zachytáva „doménu faktuálnej hranice" od 0 (úplná nefaktuálnosť) po 1 (úplná faktuálnosť), pričom je každý stupeň, ktorý sa nachádza medzi 0 a 1 (resp. toho, čo nie je úplne faktuálne alebo úplne nefaktuálne), označený termínom „subfaktuálne" ('untertatsächlich'). Łukasiewicz svoj systém trojvalentnej (trojhodnotovej) logiky vyvíja v r. 1917, i keď početné tézy o teórii pravdepodobnosti vykladá už pred Poľskou filozofickou spoločnosťou v r. 1910 v prednáške na počesť prof. K. Twardowského (svojho učiteľa, ktorý bol spolu s Meinongom, Bolzanovým žiakom), ktorý ho upozorňuje na Bolzanov pojem relatívne pravdivostné hodnoty. Łukasiewicz význam tohto termínu pripisuje indefinitívnym propozíciam (pričom je relatívna pravdivostná hodnota porovnateľná s jeho pojmom 'relatívneho stupňa pravdepodobnosti') [1913:§§19;20]. Monografia na túto tému vychádza pod názvom Die logische Grundlagen der Wahrsheinlichkeitsrechnung [1915]. Łukasiewicz sa ku vplyvu Meinonga a Bolzana vracia v historickom dodatku. K historickým a vývojovým problémom trojhodnotových logík pozri v Simons [1989] a Simons [1991]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 33 k o r e l á t.19 Jej hodnota je aplikovateľná na vety o budúcich náhodných udalostiach, resp. na kontradiktorické vety vyjadrené v budúcom čase, medzi sebou viazané disjunktívnou spojkou. Aristotelov príklad námornej bitky, vyložený v de int. 19a30-2 vykladá tak, že:Alternatíva „buď zajtra bude námorná bitka alebo zajtra nebude námorná bitka" je už pravdivá a nutná (kurzíva V.M.), i keď dnes nie je pravdivé ani 'zajtra bude námorná bitka' ani 'zajtra nebude námorná bitka' [1961:125]. „Téza determinizmu je pochybná" Łukasiewicz bol názoru, ktorý zdieľa aj väčšina dnešných interpretátorov, že Aristoteles v deviatej kapitole svojho de int. mieni dosiahnuť indeterministickú tézu ako fundovanú a že jeho zámer spočíval v tom, ako sa vyhnúť následkom takzvaného argumentu „Lenivý" (uvedeného v de int. 18a30 – 32), aby zachoval slobodu vôle. I keď dnes je to menej známe, zdá sa, že Łukasiewicz vo svojom rektorskom prejave z r. 1922, ktorý venuje tejto téme,20 pokračuje vo vývine ideí naznačených ešte v Habilitačnej práci venovanej príčinnosti a induktívnej logike.21 O nej sa v r. 1922 vyjadruje ako o pokuse pomocou trojvalentej logiky „vyriešiť problém indeterministickej filozofie"[1930:165]. Svoje chápanie determinizmu vykladá nasledovne: ___________________ 19 V Łukasiewicz [1913, §§14, 15, 16] pojem, ktorý v neskorších prácach dostáva názov „(reálneho) k o r e l á t u," pomenúva laplaceovským termínom „u d a l o s ť" a stále opakuje porovnávanie „pravdivostnej hodnoty" so „stupňom pravdepodobnosti odohrania sa určitej udalosti". 20 Cf. Łukasiewicz [1961]. Článok predstavuje upravenú verziu inauguračného prejavu ako rektora Varšavskej univerzity na školský rok 1922/23. Aj po úprave základné tvrdenia zostali nezmenené. 21 Téma tejto práce bola čiastočne zachytená v článkoch „O dwóch rodzajach wniosków indukcyjnich" [Łukasiewicz, 1906a], a „Analiza i konstrukcja pojęcia przycziny" [Łukasiewicz, 1906b]. Tak napríklad Słupecki v úvode do edície Borkowského [1970] komentuje, prečo tieto články nemali byť zahrnuté do edície – pretože po „šesťdesiatich rokoch od dátumu svojho prvého zverejnenia stratili veľa zo svojej vedeckej hodnoty" (p. viii). 34 Vladimír Marko Pod determinizmom rozumiem presvedčenie, podľa ktorého a je b v momente t, ak je v akomkoľvek momente predchádzajúcom t pravdivé, že a je b v momente t [1961:113]. Toto stanovisko,22 ktoré je inšpirované stoickou koncepciou determinizmu, by sa mohlo zovšeobecniť vo forme niekoľkých navzájom závislých téz. Respektíve:  príčiny budúcich udalostí sú určitým spôsobom už prítomné (buď v súčasnom momente, alebo v minulosti);  každý priebeh akejkoľvek udalosti je príčinným spôsobom viazaný do tranzitívneho usporiadania, i.e. každá udalosť v poradí má svojho priameho predchodcu a nasledovníka;  neexistuje (ontologický) rozdiel medzi budúcnosťou a minulosťou, pretože budúce veci sú príčinne podmienené rovnakým spôsobom, ako aj súčasné alebo minulé;  na základe poznania príčiny určitej udalosti je vždy možné predvídať jej následok;  determinizmus obmedzuje validitu zákona bivalencie, pretože predpoklad, že sú všetky budúce udalosti príčinne viazané, znamená to, že ak výroky v disjunkcii tvrdia, že sú budúce udalosti nutné, potom sú, každý výrok zvlášť, vopred pravdivý alebo nepravdivý. Łukasiewicz sa snaží svoju kritiku determinizmu vyvinúť, ako hovorí, „v súlade s takzvanou teóriou dedukcie",23 a to dvomi rozličnými smermi. P o p r v é, kritikou deterministického argumentu podporeného princípom príčinnosti, pričom zdôrazňuje, že v argumente, ktorý vyvodzuje determinizmus z princípu príčinnosti, existuje chyba. P o d r u h é, pokúša sa zohľadniť tento argument z aspektu princípu vylúčenia tretieho. Príklady, ktoré pri tomto ___________________ 22 Prvé explicitné vyjadrenie Łukasiewicza na tému determinizmu môžeme nájsť v jeho prednáške z r. 1918, v ktorej vykladá svoje výsledky na poli neklasických logík: Treść wykładu pożegnalnego wygłoszonego w auli Uniwersytetu Warszawskiego 7 marca 1918 – preklad v Borkowski [1970: 84 – 86]. 23 Łukasiewicz [1961:115]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 35 pokuse používa, sú prebraté z obvyklého použitia prirodzeného jazyka, ako aj z vedeckej praxe. Jeho prvá pripomienka ku koncepcii determinizmu má nasledujúcu formu. Keďže povaha času sa môže pochopiť ako kontinuálna, neexistuje priamy vzťah medzi momentom vyslovenia určitého výroku o budúcej udalosti a momentom jej uskutočnenia. Tento vzťah si môžeme predstaviť ako nekonečný postup sprostredkujúcich sekvencií v reťazci uskutočnenia určitej udalosti, ktoré nasledujú po súčasnom momente a „preto ešte nedosiahli minulosť."24 Téza determinizmu je chybná, lebo väčšina priamych príčin tohto druhu (ktoré samotné bezprostredne predurčujú budúce udalosti) taktiež leží v budúcnosti a nepatrí k súčasnosti. Z toho vyplýva, usudzuje Łukasiewicz, že budúcnosť je otvorená, čo podľa neho hovorí v prospech tézy indeterminizmu. Bez zámeru púšťať sa do detailnejšej diskusie je nutné aspoň dodať, že sa jeho prístup nemusí zdať celkom presvedčivý každému obhajcovi determinizmu. Jeho východisko sa zakladá na horeuvedenej téze, o ktorej predpokladal, že by predsa mohla byť uznaná zo strany nejakého presvedčeného deterministu, i keď sa opiera o také problematické pojmy, akým je „priamy predchodca" alebo, v ďalších dodatočných explikáciách, pojem „reálneho korelátu." Vráťme sa k príkladu, ktorý možno ďaleko presnejším a názornejším spôsobom vyjadruje jeho intuíciu vo formovaní tohto argumentu. Argument sa zakladá na tvrdení, že „nikto nie je v stave predpovedať" niektoré bizarné udalosti, akou je, povedzme, to, že „mucha bude bzučať v mojom uchu na poludnie 7. septembra nasledujúceho roku". Opačné stanovisko by podľa Łukasiewicza predstavovalo presvedčenie, ktoré sa „zdá skôr fantáziou než výrokom založenným aspoň na tieni vedeckého predvídania".25 Na druhej strane však Łukasiewicz pripúšťa, že sa poloha nebeských telies dá predvídať mnoho rokov vopred. Porovnávajúc tieto dva uvedené príklady usudzuje, že niekto môže byť pevne presvedčený, že sa nič nedeje bez príčiny a že každý skutočný fakt má svoju príčinu v skoršom fakte, a nezaradí sa tým medzi ___________________ 24 Ibid. p.120. 25 Ibid. p.121. 36 Vladimír Marko deterministov.26 Tento svoj názor, žiaľ, dodatočne neexplikuje. Łukasiewicz verí, že existuje ešte jeden argument voči determinizmu, „nezávislý" od predchádzajúceho. Argument sa zakladá na odvodení prostredníctvom zákona vylúčenia tretieho. Smer usudzovania je takmer porovnateľný s tým, ktorý bol daný v samotnom hodnotení tohto princípu. Aj tentoraz sa snaží dokázať svoju koncepciu pomocou pojmu reálneho korelátu – tvrdí, že veta, ktorá sa vzťahuje na budúcnosť, nemá svoj reálny korelát v súčasnom okamihu, ako ho nemá ani negácia tej istej vety. Odtiaľ usudzuje, že nás „nič nenúti zaradiť túto vetu medzi pravdivé".27 Na tomto mieste, ako sa domnieva, sa nepravdivosť tézy determinizmu javí ako následok usudzovania založeného na problematickom používaní zákona vylúčenia tretieho, ale aj toho, že t e r a z je nemožné pokladať takéto vety za pravdivé alebo nepravdivé, lebo ich reálny korelát je tretia hodnota, respektíve, „možnosť".28 Logický determinizmus a kontradikcia Koncepcia, podľa ktorej propozičný kalkul imanentne obsahuje tézu determinizmu, je dnes známa ako logický determinizmus. Sú aj iné názvy tohto alebo tomu blízkeho presvedčenia: Zbigniew Jordan [1963:18] ho pomenováva ako sémantickú formuláciu striktného determinizmu; Wolenski [1996] ako radikálny determinizmus; Taylor [1962] logický determinizmus .29 I keď korene tejto koncepcie sú hlboko v tradícii západnej filozofie od antických čias, jej samotný názov pochádza od M. Schlicka (logische Determinismus)30. ___________________ 26 Ibid. p.121. 27 Ibid. p.123. 28 Ibid. p.126. 29 O pôvode moderných názorov na determinizmus, klasifikácie determinizmov a o porovnani ich moderných názvov, pozri Marko [2017]. 30 Schlick [1931/1979:202]: „[...] the principles of contradiction and excluded middle would not rank as statements about future states-of-affairs if determinism did not prevail. In fact, so Aristotle argued, if determinism is true, and if the future, therefore, 1. O Aristotelových námorných bitkách 37 Ešte tridsať rokov po Schlickovi, F. Waismann31 opakuje jeho pôvodné formulácie – termínom logická predestinácia nazýva koncepciu, ktorá tvrdí, že „celková budúcnosť je akýmsi spôsobom pevne stanovená, logicky predurčená". Dôležité je to, že sa pri týchto slovách Waismann odvoláva práve na Łukasiewicza ako jeho prameň. Schlick logický determinizmus vidí skôr ako následok princípu non-kontradikcie a zákona vylúčenia tretieho; Waismann len ako následok vylúčenia tretieho. Treba predsa spomenúť, že ani Schlick, ani Waismann, ale ani samotný Łukasiewicz sa nedeklarovali ako deterministi. Schlick determinizmus popiera tvrdením, že tautológie nemajú nič spoločné so svetom, pretože sú propozíciami zbavenými obsahu; Waismann determinizmus obchádza svojím rozlišovaním medzi „saying truth" a „making truth", opiera sa v tomto členení o Wittgensteina. Začiatkom šesťdesiatych rokov Jordan [1963:9] v rovnakom tóne obhajuje Łukasiewicza: Použitím metalogického princípu identity, non-kontradikcie a vylúčenia tretieho, na spôsob Aristotela a stoikov môžeme dôjsť k záveru, že budúcnosť je logicky určená. Ale z tohto záveru nevyplýva, že je budúcnosť jedinečne kauzálne determinovaná alebo vedená osudom. Takýto záver by sa zakladal na splietaní kauzálneho determinizmu s logickou predurčenosťou... ___________________ is not already laid down and determined now, that it seems as if proposition "Event E will take place tomorrow' could today be neither true not false." 31 Waismann [1959:352]: „[...] whether the law of excluded middle, when it refers to the statements in the future tense forces us into a sort of logical Predestination. A typical argument is this. If it is true now that I shall do a certain thing tomorrow, say jump into the Thames, then no matter how fiercely I resist, strike out with hands and feet like a madman, when the day comes I cannot help jumping into the water; whereas, if this prediction is false now, then whatever efforts I may make, however many times I may nerve and brace myself, look down at the water and say to myself, 'One, two, three' – it is impossible for me to spring. Yet that the prediction is either true or false is itself a necessary truth, asserted by the law of excluded middle. From this the startling consequence seems to follow it is already now decided what I shall to do tomorrow, that indeed the entire future is somehow fixed, logically preordained [...] Descriptions of what will happen are, at present, neither true nor false." 38 Vladimír Marko Je determinizmus imanentný výrokovej logike? Łukasiewicz predkladá dva argumenty proti determinizmu. Prvý – logický – sa opiera o text z Aristotelovej deviatej kapitoly de interpretatione, o známy príklad o námornej bitke, ktorého základom je zákon vylúčenia tretieho. Ten druhý sa odvoláva na princíp kauzality, a svoj pôvod má v Łukasiewiczovej interpretácii stoickej koncepcie determinizmu. Nás zaujíma predovšetkým ten prvý. Téza determinizmu Determinizmus, ako si ho Łukasiewicz predstavuje, je predovšetkým sémantické tvrdenie, ktoré – ak je pravdivé – má za svoj priamy metafyzický následok popieranie ľudskej kreativity (slobodnej vôle). D: Pre akýkoľvek daný objekt x a vlastnosť P, ak x je P v okamihu t, odvtedy, pre každý okamih (predovšetkým pre ten predchádzajúci okamih t) je pravdivé v okamihu s, že x je P v okamihu t. Svoju skutočnú váhu toto tvrdenie má, ak si predstavíme vetu v budúcom čase: * Zajtra bude námorná bitka. vyslovenú, povedzme, dnes. Podľa D, ak sa fakt označený vetou (*) udeje, potom je pravdivé, a to v každom okamihu, ktorý predchádza tejto udalosti, povedať, že sa takáto udalosť aj udeje. Povedať to bolo vždy pravdivé. V prípade, že veta nie je pravdivá, vždy bolo nepravdivé ju tvrdiť. Okrem tohto, princíp bivalencie PB: Každá propozícia je pravdivá alebo nepravdivá, nás už teraz núti uznať propozíciu (*) ako (definitívne) pravdivú alebo nepravdivú. Ak je pravdivá, označená udalosť sa udeje, ak je nepravdivá, neudeje sa. Podľa D, obidve propozície (tá, ktorá hovorí, že sa udeje určitá udalosť, aj tá, ktorá hovorí, že sa neudeje) majú pravdivostnú hodnotu určenú od večnosti. Ergo – taká udalosť (v zásade, ako aj každá iná udalosť), je určená od večnosti, nutná. Podľa Łukasiewicza, D je následkom platnosti predpokladu PB. Inými slovami:  ak je každá propozícia buď pravdivá alebo nepravdivá, potom je pravdivá aj veta (*), aj to už teraz; 1. O Aristotelových námorných bitkách 39  ak bude rovnako pravdivou v okamihu udalosti, na ktorú poukazuje, potom veta (*) bola pravdivou aj v minulosti (s ohľadom na ten okamih), aj v budúcnosti (s ohľadom na moment jej vyslovovania);  ak veta (*) bola pravdivou v minulosti, potom vždy bola pravdivou (v „akejkoľvek minulosti", aj v „akejkoľvek budúcnosti") – potom je pravdivou v akomkoľvek okamihu s. Ak je to tak, potom platí D. Z PB vyplýva D. Jordan (1963:19) napríklad tento záver vysvetľuje nasledujúcim spôsobom – sémantická formulácia striktného determinizmu poukazuje na určitú dôležitú vlastnosť pravdivých viet, slovom, že predikát „pravdivý" nie je relačný, časovo závislý a nekompletný predikát, ale absolútny, nezávislý od času, a kompletný... známy (v Poľsku) ako téza absolútnej vlastnosti pravdy. Łukasiewicz popiera deterministickú tézu z dvoch dôvodov: jeden je etický (pretože popiera slobodu ľudského konania); a druhý teoretický (pretože sa mu zdá neopodstatnenou pravdivosť takých výrokov, ako sú: „Nasledujúceho roku, 14. septembra o 12:56 bude mucha bzučať okolo môjho ľavého ucha"). Ergo – keď je už našou úlohou poprieť determinizmus, máme poprieť (aspoň) tézu, z ktorej logicky vyplýva – a to je PB. Logický „dôkaz determinizmu" V rozpracovanej verzii by dôkaz determinizmu podľa Łukasiewicza znel takto: (a) Tt(p) Tt(p) Buď je pravdivé v momente t, že Ján bude zajtra na obed doma alebo je pravdivé v momente t, že John nebude zajtra na obed doma. (b) Tt(p) p Ak je pravda, že Ján nebude zajtra na obed doma, potom John nebude zajtra na obed doma. (c) p Tt (p) Ak Ján bude zajtra na obed doma, potom nie je pravda, že Ján nebude zajtra na obed doma. 40 Vladimír Marko (d) Tt(p) Tt(p) Ak nie je pravdivé v momente t, že Ján nebude zajtra na obed doma, potom je pravdivé v momente t, že Ján bude zajtra na obed doma. (e) p Tt(p) Ak Ján bude zajtra na obed doma potom je pravdivé v momente t, že John bude zajtra na obed doma. Moment t je arbitrárny okamih, preto môžeme usúdiť, že veta Ján bude zajtra na obed doma bude pravdivá v arbitrárnom a v akomkoľvek okamihu, tak ako to vidí aj Jordan. Formálne, dôkaz logického determinizmu môžeme predstaviť aj nasledujúcim spôsobom: (a) Ts(p) Ts(p) Prvá veta, v súlade s princípom vylúčenia tretieho, tvrdí, že propozícia p je v okamihu s pravdivá alebo je pravdivá jej negácia. (b) Ts(p) p Druhá veta (ktorá sa nezakladá na akomkoľvek logickom princípe, ale súvisi s korešpodenčnou teoriou pravdy), tvrdí (alebo opakuje D), že: ak v niektorom arbitrárnom okamihu s je pravdivé to, že p, odvtedy to, čo p vyjadruje, je aj fakt. (Napríklad, ak je dnes pravdivé to, že zajtra bude námorná bitka, potom to aj bude – i.e. zajtra bude námorná bitka.) Z (a) a (b) môžeme usúdiť nasledujúce: (c) Ts(p) p [z (b) substitúciou p za p] (d) p Ts(p) [z (c) použitím (AB) (BA) z MP], kontrapoz. (e) Ts(p) Ts(p) [z (a) sub. (CA)(AC) a MP] (f) p Ts(p) [z (d)-(e) použitím tranz. a MP] (g) p sTs(p) [z (f) univerzálizaciou (kvantifikáciou) konzekventu] (h) Ts(p) sTs (Tt(p)) [substitúciou vety p za 'Tt(p)'] (i) Tt(p) s tTs (Tt(p)) [reštrikcia kvantifikácie v (h)] 1. O Aristotelových námorných bitkách 41 Dostali sme krok (i), a práve ten znie ako deterministická téza [D]. Týmto sme dokázali, že determinizmus môžeme vydedukovať z predpokladu určitej formy zákonu vylúčenia tretieho. Ak je to tak, nemáme žiadne slobodné východisko. Łukasiewicz dodáva, že i keď sa toto riešenie zdá logicky správnym, „nespĺňa jeho [Łukasiewiczovu] intuíciu".32 Čo by podľa Aristotela bola kontradikcia? Prečo, podľa Aristotela, vylúčenie kontradikcie (ten podľa neho najdôležitejší „zákon myslenia")33 nemôže byť identifikovateľné ako princíp bivalencie (PB)? Aristoteles bol v tomto ohľade akýmsi intuicionistom: jeho chápanie negácie a kontradikcie nekorešponduje s moderným. Po prvé, Aristoteles nemal ideu negácie propozície (na rozdiel od stoikov) – kde znak pre negáciu stojí mimo propozície. Sú autori, napríklad Anscombeová [1956], ktorým je toto vysvetlenie blízke: negácia je interná s ohľadom na vetu. Veta (na rozdiel od súčasného chápania pojmu propozícia, i.e. v propozičnej logike) je kombinácia subjekt+predikát. V prípade viet Sokrates sedí, alebo Človek je šedivý, aby sme správne dostali kontradiktorický pár, to čo by bolo treba negovať, je predikát alebo sloveso. Keď toto zohľadníme, v prípade viet Človek nie-je šedivý a Človek je nie-šedivý, dostávame iný pár kontradiktorických viet. Kladné tvrdenie vyjadruje kombináciu dvoch „vecí" (a+b), kým popieranie vyjadruje separáciu (a/b). Kontradikcie samotné nie sú automaticky naviazané na pojem pravdivosti. To je pre interpretátorov často dôvodom vysvetliť, prečo sa v de int. 6 pravdivosť a nepravdivosť ani nespomínajú, i keď je to kapitola venovaná kontradikciám a ich definícii. V tomto prípade sa otázka pravdivosti a nepravdivosti týka obsahu určitého tvrdenia. Zo samotnej kontradikcie (dvoch kontradiktorických tvrdení) nie je možne usúdiť na pravdivosť jedného z páru kontradiktorických tvrdení. Uvedieme preto známu Aristotelovu pasáž z jeho Metaphysica, v ktorej definuje kontradikciu (alebo zákon non-kontradikcie, ďalej LNC): N e j j i s t ě j š í m p o č á t k e m z e v š e c h však jest ten, o němž je nemožno klamati se... a v našem vyjádření zní takto: Totéž nemůže zároveň ___________________ 32 Łukasiewicz [1961:124]. 33 Arist. metaph. 1005b8-11. 42 Vladimír Marko náležeti a nenáležeti témuž a v témž vztahu. Jiná určení, jež je snad třeba ještě připojiti, abychom unikli logickým námitkám, je nutno pokládati za připojená. To je tedy n e j j i s t ě j š í p o č á t e k z e v š e c h , neboť má nahoře uvedené znaky. Je totiž nemožno, aby někdo mínil, že totéž jest a není, jak prý se podle některých vyjádřil Herakleitos. Neboť není nutno, aby někdo měl vskutku takové mínění, jak se vyjadřuje. Není-li tedy možno, aby témuž zároveň náleželo protivné - také k této návěsti by se měla připojiti obvyklá určení -, a jestliže spor je v tom, když jedno mínění popírá druhé, jest zjevno, že táž osoba nemůže zároveň věřiti, že totéž jest a není; neboť by měl zároveň protivná mínění, kdo by se takového omylu dopustil. (Kříž)34 Pozrime sa teraz, ako formulácia LNC znie v de interpretatione, a môže pre nás byť užitočné aj porovnať niektoré jej známe preklady. Podľa Aristotela,35 kontradikcia je: κατάφασις δέ ἐστιν ἀπόφανσις τινὸς κατὰ τινός, ἀπόφασις δέ ἐστιν ἀπόφανσις τινὸς ἀπὸ τινός... ὥστε δῆλον ὅτι πάσῃ καταφάσει ἐστὶν ἀπόφασις ἀντικειμένη καὶ πάσῃ ἀποφάσει κατάφασις. καὶ ἔστω ἀντίφασις τοῦτο, κατάφασις καὶ ἀπόφασις αἱ ἀντικείμεναι· Kladný soud je soud, v němž se něco něčemu přičítá, záporný soud je soud, v němž se něco něčemu odpírá... A tak je zjevné, že ke každému kladnému soudu existuje jeden protikladný soud záporný a ke každému zápornému soudu jeden protikladný soud kladný. A tuto dvojici soudů, kladný a záporný, které jsou v protikladu, nazvěme sporem (Kříž). Ani jedna z dvoch formulácií nám nič nehovorí o pravdivosti alebo nepravdivosti. V tejto druhej formulácii sa explicitne dozvedáme len to, že dve tvrdenia, z ktorých je jedno kladné a druhé ho popiera, resp. je protikladné, tvoria spor, kontradikciu. Je pravda aj to, že na iných miestach (ale v inom kontexte!) Aristoteles zavádza modálnu, atletickú a (kvantifikovanú) časovú formuláciu LNC, ako napríklad: Nie je možné pravdivo povedať v rovnakom čase o rovnakej veci, toto je človek a (zároveň) toto nie je človek.36 Prečo Aristoteles z kontradikcie vylučuje pravdivosť? ___________________ 34 Metaph., 3, 1005b11-12; 18-32. 35 De int. 17a25-35. 36 Metaph., 1006b33-34. 1. O Aristotelových námorných bitkách 43 Whitaker [1996:6 – 7] sa opiera o tvrdenie, že de interpretatione predstavuje celok: spis je ako celok venovaný pravidlu kontradikcie (princíp „nonkontradikcie", LNC, Whitaker uvádza k nemu v komplementárnej forme ako princíp kontradikcie – ďalej PCR). Keď ide o 9. kapitolu, predchádzajúce dve kapitoly, i.e. 7 a 8 musia preto byť kľúčom k jej pochopeniu. Prvá veta, s ktorou Aristoteles začína kapitolu 9, podľa Whitakera [1996:109ff], sa vôbec netýka PB, ale v skutočnosti predstavuje pokračovanie riadkov predchádzajúcich k uvedenej vete. Veta skutočne nadväzuje a pokračuje uvádzaním ďalších vlastnosti PCR. Nehovorí nič o PB, ale skôr o PCR. Tak Aristotelove tvrdenie na začiatku cap. 9 (18a27) – ktoré znie  Επὶ μὲν οὖν τῶν ὄντων καὶ γενομένων ἀνάγκη τὴν κατάφασιν ἢ τὴν ἀπόφασιν ἀληθῆ ἢ ψευδῆ εἶναι* Je nutné, aby kladný nebo záporný soud o tom, co jest a co bylo, byl pravdivý nebo nepravdivý (Kříž). – treba čítať ako tvrdenie korešpondujúce s PCR (a nie s PB!). Vetu, ktorá tvrdí, že je „nutné, aby tvrdenie alebo popieranie bolo pravdivé alebo nepravdivé", treba chápať ako tvrdenie, že „je nutné buď pre kladné tvrdenie, aby bolo pravdivé a popieranie nepravdivé, alebo pre kladné tvrdenie, aby bolo nepravdivé, a popieranie pravdivé".37 ___________________ 37 Opačné stanovisko, napríklad, obhajuje Ackrill [1963:133f]: „... Aristotle does not, here or in other works, draw a sharp distinction between logical and causal necessity; he treats laws of logic and laws of nature as on a par (kurzíva v texte, VM). Moreover he appears, at least in this chapter, to use 'necessity' to cover what may be called temporal necessity – the unalterability of whatever has already happened. It may be that some of the obscurity in the chapter is due to his failure explicitly to distinguish these different types of necessity. As a final preliminary to comment on the text let us state in rough terms two radically different overall interpretations that have found favour at various times. (1) The thesis introduced and denied by Aristotle at the beginning of the chapter is and is known by him to be ambiguous. It might be the strong thesis (a): of any two contradictories one is necessarily true and one is necessarily false; that is, in effect, either necessarily-p or necessarily-not-p. Or it might be the weak thesis (b): of any two contradictories necessarily one is true and one is false; that is, in effect, necessarily either p or not-p). Aristotle denies (a), which 44 Vladimír Marko V tomto citovanom prípade sa zavádzajú ďalšie pojmy: pojem nutnosti, pravdivosti a existencie. Podľa Whitakera, uvedená forma je len ďalšia, dodatočná explikácia formulácie princípu PCR, ktorú znova nachádzame v pokračujúcom texte, teraz ako (18b27 – 9): ἀνάγκη τῶν ἀντικειμένων εἶναι τὴν μὲν ἀληθῆ τὴν δὲ ψευδῆ. Nutně jeden nebo druhý z protikladů byl pravdivý nebo nepravdivý (Kříž). Príklad jej konverzie nachádzame v podobnej formulácii v 19b1f. ὥστε δῆλον ὅτι οὐκ ἀνάγκη πάσης καταφάσεως καὶ ἀποφάσεως τῶν ἀντικειμένων τὴν μὲν ἀληθῆ τὴν δὲ ψευδῆ εἶναι* A tak je zjevné, že není nutné, aby ze všech kladných a záporných soudů, které jsou v protikladu, jeden byl pravdivý a druhý nepravdivý (Kříž). Aristoteles PCR zopakuje ešte raz, v 19a36f: τούτων γὰρ ἀνάγκη μὲν θάτερον μόριον τῆς ἀντιφάσεως ἀληθὲς εἶναι ἢ ψεῦδος. Jeden člen protikladu nutně je pravdivý nebo nepravdivý (Kříž). Takže sa pokúsme zhrnúť Aristotelov výklad. Zakladá sa nie na výnimkach z PB, ale na výnimkach, ktoré platia pre PCR (a na tomto mieste tých, ktoré sa týkajú viet o budúcich náhodných udalostiach). Dodajme ešte k tomu: vtedy, keď ide rovnako o existujúce veci, ako aj o tie, ktoré sú budúce. Dozvedáme sa, že kontradiktorické vety sú protikladné vety, ale ich pravdivosť je niečo, čo z nich nevyplýva priamo ako zo samotných protikladov, ale z ich časovej „polohy", a s ohľadom na ich existenciu. ___________________ entails determinism, but accepts (b), which does not. (2) Aristotle's discussion does not turn on the above ambiguity. The thesis he introduces and denies is (b). He accepts as valid the argument in Part II which purports to show that (b) entails determinism, and he rejects (b). He does, however, hold that a thesis rather similar to (b) is true of future singulars, the thesis that of two such contradictories it is necessary that one should at some time be true and one false. The gist of (1) is the distinction between 'necessarily (p or not-p)' and 'necessarily p or necessarily not-p'. The gist of (2) is the distinction between 'necessarily (p is true or not-p is true)' and 'necessarily (p will be true or not-p will be true)'." Ackrill uznáva, že kapitola začína s PCR. Ale keď interpretuje text týkajúci sa 18b34, uvádza, že Aristoteles vlastne komentuje PB [Ackrill, 1963:133f]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 45 Łukasiewicz vo svojom dôkaze determinizmu dôsledne a správne (totožne s Aristotelom) definuje kontradikciu ako spor [1961:114]. Ale už o niekoľko riadkov nižšie nadväzuje túto formuláciu na tvrdenia „Aristotelových dvoch známych princípov": a) „princípu vylúčenia kontradikcie" (dve kontradiktorické vety nie sú zároveň pravdivé), a b) „princípu vylúčenia tretieho". (dve kontradiktorické vety nie sú zároveň nepravdivé), a kritizuje tento druhý princíp ako vo všeobecnosti neplatný (v každom prípade neplatný aj s ohľadom na „jeho intuíciu"). Toto je jeho príklad: It may sometimes happen that two disputants, of whom one regards as white what the other considers black, are both mistaken, and the truth lies somewhere in between two assertions [V.M.]. There is no contradiction, however, regarding something as white and considering the same thing as black. Only the sentence stating that the same thing is and is not white would be contradictory. [p.114] Princíp vylúčenia tretieho dostávame (a) z princípu vylúčenia kontradikcie, (b) substitúciou pojmu „nepravdivé" namiesto pojmu „pravdivé". V skratke, princíp vylúčenia tretieho má svoj základ v princípe kontradikcie. Łukasiewiczova koncepcia bola silne motivovaná práve Meinongovou Gegenstandstheorie (v ktorej neúplne určené objekty [predmety] narúšajú „zákon vylúčenia tretieho"). Svedectvo o tomto vplyve nájdeme ešte v pôvodnej Łukasiewiczovej formulácii princípu non-kontridikcie z r. 1910. Samotná pravdivosť a nepravdivosť sa aj tu, v dôsledne meinongovskom duchu, zakladajú na pojme „predmet": Two judgments of which one ascribes to an object [przedmiotowi] just the property which the other denies to it [mu] cannot be true at the same time. Duch tejto motivácie nachádzame aj neskoršie v korešpondujúcom termíne, ktorý nahradil pôvodný termín predmet, alebo objekt, z Meinongovho inštrumentária: reálny objekt teraz nájdeme pod menom reálny korelát. Neúplné objekty (nekompletné v meinongovskom zmysle; v Łukasiewiczovom tie, ktoré nemajú svoj reálny korelát) nie sú ani pravdivé ani nepravdivé. 46 Vladimír Marko V tomto zmysle, nezávislosť PCR voči princípu bivalencie (a zákonu vylúčenia tretieho), ktorú zdôrazňuje Aristoteles v de interpretatione, sa v Łukasiewiczovom čítaní pridávaním reálnych korelátov už stráca. Łukasiewicz sa snaží o dve veci: prekonať nebezpečenstvá vynárajúce sa z „Meinongovej džungle" a zachovať svet pravdy; na druhej strane, zachovať ľudskú slobodu a zároveň jej dať, akýmsi spôsobom, aj čestné logické východisko. To, na čo sme chceli poukázať, je Łukasiewiczova pôvodná chyba v čítaní a interpretovaní Aristotela. Łukasiewicz čiastočne správne preberá Aristotelovu formuláciu základných princípov, ale zanedbáva celkový kontext, v ktorom ju Aristoteles uvádza. Łukasiewiczov začiatočný predpoklad, na ktorom práve zakladal svoje stanovisko (že determinizmus je dôsledkom logického princípu bivalencie), nie celkom správne prebratý z Aristotela, ho viedol k presvedčeniu, že propozičná logika vedie k determinizmu. Rescher – stredoveká interpretácia Najvýraznejšie rozlišovanie medzi ortodoxným a stredovekým prístupom k interpretácii kľúčových častí Aristotelovho textu z de interpretatione nájdeme v článkoch Reschera zo šesťdesiatych rokov [1963; 1968]. Rescher o r t o d o x n é stanovisko chápe ako prevládajúce – nielen medzi antickými interpretátormi Aristotela, ale tiež medzi súčasnými bádateľmi, a to predovšetkým tými, ktorí sledujú Łukasiewiczovu stopu. Rescher sa v mnohom líši od svojich predchodcov a snaží sa o celkom nový spôsob v pochopení problému námornej bitky. Medzi prvými obracia pozornosť na málo známe arabské výskumy a prínos k logike, ktorý pochádza od arabských autorov. Práve s t r e d o v e k á pozícia v tomto členení, ktorú on obhajuje, je charakteristická pre interpretácie, ktoré sa dajú nájsť medzi rukopismi arabských komentátorov Aristotela, napríklad al-Farabiho a Averoesa.38 Podľa neho toto bol prúd, v ktorom sa artikulovali stredoveké ___________________ 38 Ibn Rushd [ (= Averroës) Commentarium Medium (= Expositione) in Aristotelis 'de interpretatione', (Juntine ed.) "Aristotelis omnia quae extant Opera cum Averroës 'Cordubensis comentarii'," Vol. i, Part 1, Frankfurt am Main, 1962, p. 82.]: "Vo veciach 1. O Aristotelových námorných bitkách 47 stanovísk Abélarda a Anzelma. Táto pozícia má svoje východisko v téze, že vety o budúcich udalostiach sú (aktuálne) pravdivé alebo nepravdivé, i keď im chýba status nutnosti. Základom Rescherovej kritiky je presvedčenie, že zásady, pomocou ktorých Aristoteles čelí problému budúcej náhodnosti, nie sú a n i zákonom bivalencie, a n i zákonom vylúčenia tretieho. Tieto dva zákony Rescher formuluje ako (Tp  Fp), respektíve [Tp  T(p)]  [Fp  F(p)], a nazýva ich zásadami k o l e k t í v n e j n u t n o s t i , pre to, že -operátor (nutnosti) zostáva pred disjunkciou. Rescher si myslí, že Aristotelov zámer bol skôr aplikovať adekvátne princípy distributívnej n u t n o s t i , v ktorých je -operátor „distribuovaný na členy disjunkcie". Tieto zásady formuluje ako α) (Tp)  (Fp), β) [ ( Tp)  (T( p))]  [ (Fp)  (F( p))]. Pri výklade možnej Aristotelovej motivácie pre uznávanie týchto zásad Rescher zdôrazňuje, že Aristoteles nebol toho názoru, že vety o „budúcich náhodných udalostiach strácajú pravdivostný status („byť nutne pravdivé" alebo „byť nutne nepravdivé"), ale skôr, že nie sú predurčene pravdivé alebo predurčene nepravdivé, ako to stredovekí interpretátori spravidla tvrdia."39 Rescher sa vo svojej rekonštrukcii práve snaží vyhnúť „ortodoxnému" postoju, kvôli čomu kritizuje štandardnú formuláciu, podľa ktorej existujú určité výrazy, ako tie, ktoré niečo tvrdia o budúcich náhodných udalostiach, ktoré nie sú – „a n i p r a v d i v é , a n i n e p r a v d i v é". Stanovisko Reschera sa v najväčšej miere zakladá na analýze Aristotelových záverečných poznámok týkajúcich sa námornej bitky, resp. na riadkoch 19a35 – 6. Túto ústrednú vetu prameňa – ___________________ budúcich, keď ide o predmet týkajúci sa možného a náhodneho, keď je jedna [z kontradiktorických alternatív] pravdivá a druhá nepravdivá, jedna z dvoch kontradikcií o budúcnosti sa ukazuje nutnou: ale nie je predurčené, ktorá" [In materia autem possibili et contingenti, in rebus futuris, si una [of contradictory alternatives] est vera altera est falsa, quoniam necesse est ut reperiat alterum duorum contradictorium in futuro: sed non determinate in se]. 39 Rescher [1968]. 48 Vladimír Marko je jasné, že kedykoľvek existuje náhodná vec taká, ktorú náhoda môže zvrátiť v akomkoľvek z opačných smerov, vtedy kontradiktorické alternatívy musia mať nutne rovnaký status40 – opierajúc sa o Ackrillov preklad – čiastočne reinterpretuje a chápe nasledujúcim spôsobom: to znamená, že status kontradiktorických viet je rovnaký len s ohľadom na nutnosť, ale nie aj s ohľadom na pravdivosť. Ak je to tak, pokračuje Rescher,41 potom Aristoteles nehovorí o tom, že v prípade nejakej budúcej náhodnej veci p musíme počítať s tým, že T(p) a T( p) majú rovnaký status, ale skôr s tým, že rovnaký (pravdivostný) status majú (p) i (  p). Niekoľko Aristotelových viet, ktoré prichádzajú za uvedenou, by malo podporiť Rescherovu tézu. V čítaní nasledujúcej Aristotelovej vety (so svojimi poznámkami v zátvorkách), ktorá znie „nie je nutné, že skôr táto než iná [bude pravdivá alebo nepravdivá] – ale čokoľvek sa uskutoční", on chápe ako tvrdenie, ktoré predstavuje 'pevné potvrdenie' toho, že i keď máme ([T(p)  F(p)]  [T(p)  (Fp)]), nemáme tu aj [T(p)  F(p)]  [T(p)  (Fp)].42 Kľúčové pripomienky k Rescherovéj historickej rekonštrukcii sú dve. Na p r v o m mieste sa zdá, že sa Rescherova rekonštrukcia (označená možno zavádzajúcim a nie úplne adekvátnym termínom ako „stredoveká", pretože sa prehliada, že stanovisko bolo formované ešte v antike) zakladá na čiastočne upravenom a prispôsobenom čítaní pôvodného textu. ___________________ 40 Rescher toto miestо číta ako: „i.e., ...it is evident that whenever there is a contingent matter that may chance to turn out in either of opposite ways, the contradictory alternatives must be of the same status." [ A c k r i l l ] : „it is clear that wherever these are such as to allow of contraries as chance has it, the same neccessarily holds for contradictories also"; [ K ř í ž ] „je zřejme, že u toho, co jest náhodou, je možný i opak; tedy je nutně, aby v podobném vztahu byly i jejich protiklady" (δῆλον ὅτι ὅσα οὕτως ἔχει ὥστε ὁπότερ' ἔτυχε καὶ τὰ ἐναντία ἐνδέχεσθαι, ἀνάγκη ὁμοίως ἔχειν καὶ τὴν ἀντίφασιν). 41 Rescher [1968:189]. 42 Rescher [1968:188 – 190]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 49 Rescher sa vo svojej práci snaží pozornosť upútať na rozlíšenie medzi pojmami pravdivosť a nutnosť. Avšak prehliada, že sa u Aristotela kritérium pravdivosti vety nedá jednoducho zredukovať len na exkluzívny pojem výroku, resp. propozície, tak ako to s týmto termínom dnes spájame a ktorého formulácia je predsa bližšia Aristotelovým oponentom – stoikom.43 Rescher necháva bokom Aristotelove idey o vzťahu medzi udalosťou a vetou, ktorá ju opisuje, a tým do veľkej miery zužuje naše chápanie zmyslu Aristotelovho kritéria pravdivosti. Toto zjednodušovanie v hodnotení, pri ktorom je nadobúdanie pravdivostného statusu naviazané len na výroky (tak, ako ich dnes väčšinou chápeme v logike, bez existenčného importu, a pri ktorom sú, napríklad, akékoľvek časové špecifikácie „vonkajšie" s ohľadom na výrok/vetu), každopádne vedie k väčšej presvedčivosti jeho tézy. Ale výsledok tejto argumentácie sa ťažko dá uznať ako adekvátny alebo konečný pre chápanie a vyhovujúce vysvetlenie samotného Aristotelovho stanoviska. D r u h á pripomienka, ktorá sa dá vzniesť voči Rescherovej rekonštrukcii, spočíva vo fakte, že – podobne ako v prípade jeho rekonštrukcie Diodorovho argumentu Vládca – vo veľkej miere vynecháva historický kontext, v ktorom sa Aristotelova koncepcia mohla tvoriť. To priamo súvisí s otázkou, do akej miery skutočne ide o autentickú rekonštrukciu a problémom, akú odpoveď dá historik logiky na základnú otázku: „Čo skutočne bola prvotná Aristotelova pozícia?" To, že sa odpoveď na túto otázku hľadá len na základe záverečnej časti pôvodného textu, značne obmedzuje možnosť a úspech v autentickej rekonštrukcii Aristotelovho chápania budúcich náhodností. ___________________ 43 Formulácia je bližšia stoikom (aspoň čiastočne, predovšetkým tam, kde nejde priamo o propozície, ktoré zahŕňajú časové aspekty). O povahe propozícií, ktorých platnosť je určená časom (buď s ohľadom na udalosť, ktorú označujú alebo na čas ich vypovedania), dodnes pretrvávajú spory a jednu z prvých moderných stôp (okrem u Fregeho) nachádzame u Quinea [1941:6]. 50 Vladimír Marko Definitívne vs. indefinitívne (ὡρισμένως/ἀφωρισμένως): historické aspekty Rozlíšenie interpretácií Aristotelovho príkladu s námornou bitkou na „ortodoxné" (alebo „tradičné") a „stredoveké", ktoré sa už stalo klasickým v súčasných komentároch, nie je ani zďaleka evidentne rozoznateľné v historických prameňoch, na ktoré sa dnešní autori najčastejšie odvolávajú. Tematické jadro Aristotelovho príkladu, spolu so širším predmetom deviatej kapitoly de int., bolo obľúbenou témou vo filozofických kruhoch aj vtedy, keď učenia týchto autorov neboli naviazané priamo na Aristotelove stanoviská alebo ani nemali nič spoločné so samotným Aristotelovým textom. Hoci sa diskusia o budúcich náhodnostiach viedla v rôznych podobách a kontextuálnych príležitostiach, predsa je minimálne jedna cesta určenia historických podobností, ktorá sa zdá ako-tak spoľahlivou. Podobnosti svedčiace o rovnakom kontexte diskusie sa niekedy môžu zaznamenať na základe druhu použitého príkladu, ktorý sa opakuje u rôznych autorov. V historických prameňoch je rozoznať aj frazeologické podobnosti, ktoré môžu nasvedčovať vzájomnej informovanosti autorov. I keď sa týmto postupom dajú rozoznať a usporiadať dobové a kontextové celky prameňov, na druhej strane môže zatieňovať možnosť rozoznávania pôvodného zámeru textu a jeho zmyslu. Svedčí to o viacerých úrovniach vzájomného ovplyvňovania škôl a ich učení – nielen medzi zástancami Aristotela alebo medzi jeho oponentmi, ale aj o ich vzájomných interakciách. Príklad s námornou bitkou, alebo lepšie povedané, tento druh príkladu, bol používaný a uvádzaný ako silný ukazovateľ, ktorým sa dali určiť charakteristiky logickej koncepcie – jej prednosti, nedostatky, alebo prehliadnutia v argumentácii. Cicero ako historický prameň Cicero nezanechal nejaký hlbší autorský prínos k logike. Ani ako filozof nepridal významnejšie prvky do diskusie o povahe podmienkových viet a budúcich náhodnostiach. Avšak jeho prínos k dejinám logiky je značný preto, lebo jeho spisy predstavujú bohatý prameň rozličných údajov, ktoré môžu byť nápomocné pri rekonštrukciách názorov antických učení a postojov jeho súčasníkov. Keď ide o jeho svedectvá, stoici majú každopádne 1. O Aristotelových námorných bitkách 51 dominantné postavenie. Vďaka prameňom, ktoré mal v dispozícii, ponúka aj cenné údaje pre vymedzenie Diodorovho miesta medzi účastníkmi konkurenčných debát. To platí predovšetkým tam, kde ide o problémy týkajúce sa rozličných koncepcií predvídania, interpretácie logického vyplývania, ako aj známeho problému tzv. „k r i t é r i a" a povahy pravdivostnej hodnoty výrokov poukazujúcich na budúce udalosti. Cicero bol stúpencom akadémie a Aristotelove spisy – aspoň tie zamerané na uvedené problémy – ako sa zdá, mu neboli známe. Aristotela poznal len čiastočne, aj to pravdepodobne len sprostredkovane. Prevažne to boli určité dialógy, ktoré pre Ciceróna čiastočne predstavovali aj vzor v písaní neskorších diel,44 ktoré sú – ako sa on sám vyjadruje – „po dlhom období" jeho návratom k filozofii.45 Z tohto svojho obdobia nám Cicero zanechal celý rad zaujímavých častí, ktoré môžu byť užitočné pre zostavovanie alebo dopĺňanie obrazu o stanoviskách rôznych autorov k problému budúcich náhodností, resp. pravdivostnej hodnote prediktívnych výrokov. Relevantné svedectvá sa dajú nájsť a čiastočne ponadväzovať, i keď sú porozhadzované na rôznych miestach a v extenzívnej dialogickej forme výkladu názorov (rozličných účastníkov, predstavujúcich rozličné školy, orientácie a vplyvy). Vieme, že tento výklad sa zakladá na často neprecíznom a nesystematickom uvádzaní prameňov, ktoré mal k dispozícii, niekedy aj nepresvedčivo predstavených v rámci určitého konfliktu. Skutočné pozadie daného konfliktu, dôvod a stanoviská v spore je často ťažko odhaliť. Ešte väčší problém predstavuje Cicerónova náklonnosť k určitým riešeniam filozofických škôl, ktoré nemusia byť, a často ani nie sú, naviazané na ich celkové koncepcie a zásadné stanoviská, ale sa týkajú len určitých segmentov problémov, o ktorých sa diskutuje. ___________________ 44 Cicero väčšinu svojich dialógov píše, ako sám hovorí, v aristotelovskom manieri, pričom rozlišuje hérakleidovský druh dialógov (v ktorých sú spolurečníkmi osobnosti z minulých čias a do ktorých by sme mohli zaradiť de republica, de amicita a de senectute, atď.) a аristоtelоvský (v ktorých sú spolurečnikmi Cicerónovi súčasníci). O tоmto pozri Cic. att. 13.19.4 (fat.. i.1), ako aj fam. 1.9.23. 45 Ide o rok 45. p. n. l.; Cic. fat. ii.4. 52 Vladimír Marko Jeho „trilógia" z neskorého obdobia – de fato, de divinatione, de natura deorum, ak oddelíme tieto tri diela podľa príbuznosti a významu pre náš problém – predstavuje, ak nie ústredný, tak aspoň východiskový bod pre pochopenie stoikov a učení ich väčšinou megarských predchodcov. Cicero ich píše po nútenom odchode z verejného života. Účelom má byť popularizácia filozofie medzi rímskou mládežou. Každá kniha sa zaoberá názormi rozličných škôl na problémy, obzvlášť rozoberá ich vzťah voči stanoviskám stoicizmu. U Ciceróna môžeme rozoznať rôzne vnútorné prúdy stoicizmu, ako následok jeho dlhého a vplyvného pôsobenia. Najviac sa však obracia na tých stoikov, ktorí boli blízki jeho vlastnému filozofickému prostrediu: na P o s e i d ó n i a (135 – 51), ktorý (okrem D i o d o t a) bol ďalším Cicerónovým učiteľom z tohto kruhu filozofov; alebo na P a n a i t i a (okolo r. 109), ktorý zasa bol učiteľom Poseidónia. Obidvaja boli známe stoické autority nielen v praktických technikách predvídania, ale aj v analýzach metodických základov pre formulovanie prediktívnych výrazov (bez ohľadu na to, či išlo o veci astrologické, astronomické alebo o medicínske diagnózy). Cicero musel dobre poznať diela venované tejto problematike a je nepochybné, že časti niektorých „zahŕňa" aj do svojich prác. Vieme, že toto zahŕňanie znamenalo na niektorých miestach aj doslovné preberanie celých častí textov v jeho preklade. Také sú aj miesta z de divinatione, kde stoické postavy vyslovujú dlhé pasáže prebraté z niekoľkých Poseidóniových kníh a ktoré Cicero určite mal poruke pri písaní svojej trilógie. Poseidónios, popri Kratipovi,46 tak zostal jedným zo základných Cicerónových prameňov, pokiaľ ide o pohľady antických mysliteľov na témy týkajúce sa formovania prediktívnych výrokov.47 Tieto Cicerónove texty boli písané narýchlo, na jednej strane s pocitom filozofickej misie, na strane druhej však pod časovým tlakom chaotických politických okolností. Predstavujú nesystematický zoznam rozličných filozofických tém a ponímaní: príčinnosti; univerzálnej sympatie; divinácie; pravdivosti výrokov o náhodnostiach a modalitách, ktoré ukazujú na budúce udalosti. Príklady, ktoré uvádza, obsahujú deskripcie čerpané z najčastejších ___________________ 46 Cf. div. i. 70-1; ii. 107-9. 47 div. i. 60-6; i. 118; i. 125-131; ii. 35, etc. Pozri komentár v Pease [1921: vol. i., 20-22; new ed. 1963:178-180]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 53 aktuálnych prediktívnych techník. Tie mu boli dobre známe z jeho účasti vo verejnom živote, ako aj z jeho služby na čele augurskej rady. Je zjavné, že sa jeho zámer odlišoval od dosiahnutého výsledku, ovplyvneného okolnosťami. Chcel ponúknuť všeobecný, historický a systematický prístup k jedinečnému modelu predvídania, takému, ktorý zahŕňa aj teoretickú aj praktickú sféru. Problém predvídania bol po dlhú dobu jednou z ústredných filozofických otázok – môžeme ho sledovať od Aristotela cez takmer všetkých mysliteľov stoicizmu, od Zenóna cez posledného pohanskeho akademika, Ammoniovho žiaka a stoicky zameraného Olympiodora,48 až po stoicky intonované pasáže u Augustína. Augustín nielenže sleduje Ciceróna ako svoj prameň v mnohých otázkach, ale sa vo veľkej miere aj sám opiera o neskoršie stoické pramene, blízke duchu tradície raných cirkevných otcov. Kľúčové časti Augustínovej piatej knihy de civitates dei sa prevažne zakladajú na Cicerónových rukopisoch. Cicerónove rukopisy sa tak stali ústredným bodom jednej dlhej tradície (hoci s Proklom, Jamblichom a Augustínom dostane iné smerovanie). I keď historický aspekt tohto predmetu by si žiadal širší komentár, my sa len na chvíľu zastavíme pri indikatívnom a názornom príklade, ktorý hovorí o tradícii jedinečného vzoru alebo druhu diskusie o podmienkových vetách, prítomnom rovnako u Ciceróna, ako aj u Aristotela. V rámci diskusie o povahe podmienkových viet zachytávajúcich budúce udalosti je pre nás mimoriadne dôležité ono miesto poukazujúce na to, že predmet tejto diskusie u neskorších autorov, ktorí nie sú viac naviazaní na Aristotelov priamy vplyv, predsa poukazuje na elementy blízke koncepciám peripatetických autorov. Toto svedectvo je významné preto, lebo jeho obsah je venovaný polemike medzi Diodorom a Chrysippom. Zahŕňa tiež kľúčové aspekty, prítomné aj v Aristotelových špekuláciach o výrokoch o budúcich náhodnostiach, v ktorých – ako môžeme zistiť z jeho komentárov – ešte po dlhú dobu pretrvávala snaha ochrániť Aristotela pred konzekvenciami epistemologickej siete. Tak v de fato nachádzame nasledujúci zlomok: ___________________ 48 Olympiodorus, Sholia ad Aristotelis librum de interpretatione (e cod. Vat. Urbin. gr. 35), xxxi, 5. 54 Vladimír Marko (ix,17) Poďme späť na argument Diodora, ktorý oni [megarčania a stoici] volajú O možnom [Περὶ δυνατῶν], v ktorom sa určuje to, „čo sa môže stať" [quod fieri possit].49 Diodorove stanovisko je také, že možné je to, čo je pravdivé alebo čo bude pravdivé. Toto miesto sa týka otázky, že sa neudeje nič, čo nie je nutné; to, čo sa môže stať, už je alebo bude; nie je vo väčšej miere možné pre veci, ktoré sa stanú, že sa vrátia z pravdy na nepravdu, než je to pre veci, ktoré sa už stali [n e c m a g i s commutari ex veris in falsa posse ea quae futura quam ea quae facta sunt]. Keď ide o veci, ktoré sa stali, táto nevratnosť je jasná; v určitých budúcich pripadoch, keďže nie sú jasné, (ešte) sa nedajú určiť. V prípade niekoho zasiahnutého smrteľnou chorobou, Tento človek zomrie na tú a tú chorobu je pravdivé; keď je rovnaká vec povedaná v prípade niekoho, u koho sa sila choroby (ešte) celkom neprejavila [in quo vis morbi tanta non appareat], sa to však aj tak stane [n i h i l o m i n u s futurum sit]... (18) Keby niekdo povedal, Scipio zomrie v noci vo svojej spálni po fyzickom údere, bolo by to povedané pravdivo; pretože bolo povedané to, čo sa má stať, a že sa to malo stať, treba pochopiť zo skutočnosti, že sa to aj stalo. Scipio zomrie nielenže nie je o nič viac pravdivé [nec magis erat verum] od Scipio zomrie takýmto spôsobom, ale ani nebolo o nič viac nutné [n e c m a g i s necesse] pre Scipia, že tým spôsobom zomrie; ani nie je o nič viacej nezmeniteľné, aby sa Scipio bol zavraždeny vrátilo z pravdy na nepravdu [n e c m a g i s inmutabile ex vero in falsum], než ako je to pre Scipio bude zavraždený. Keď sa pozrieme na predchádzajúci rozbor, už na prvý pohľad sa zdá nezvyčajným (nielen vtedy, keď ide o Ciceróna ako autora tejto pasáže, ale aj keď sa pozrieme na aktérov tohto dialógu), že sa v súvislosti s modálnym kontextom používajú tak silne epistemologicky podfarbené výrazy, o ktorých existuje mienka, že sú cudzie ako Diodorovi, tak aj Chrysippovi. Aj jeden aj druhý sa snažili pravdivosť výroku predstaviť nezávisle od ich vnemového zobrazenia, resp. od evidencie a poznania samotnej veci, o ktorú ide. Ešte ___________________ 49 Napríklad Rackhаm [1942] v preklade de fato frázu „quod fieri possit" prekladá ako „possible", kým Sharples ju väčšinou číta ako „what c a n happen". U Ciceróna táto fráza predstavuje súčasť pokusu o latinskú transkripciu gréckych filozofických termínov, ktorý nie vždy je dôsledný. To je aj prípad prekladov iných logických a filozofických termínov, kde často používa úplne iné výrazy, i keď s rovnako zameraným významom. О Cicerónovej často nedôslednej technike prekladu pozri Powell [1995]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 55 neobvyklejšie je to, že neexistuje žiadny presvedčivý dôvod alebo aspoň zámienka pre Cicerónove použitie komparatívnych termínov akými sú: (ne- )byť „vo väčšej miere p r a v d i v é," „vo väčšej miere n u t n é," „vo väčšej miere n e z m e n i t e ľ n é (nezvratné)." Čo bolo dôvodom pre použitie týchto termínov a budovanie tohto kontextu, môžeme len predpokladať. Cicero mohol celý kontext uviesť (alebo aj doslova prebrať) z nejakého prameňa, ktorého sa držal pri spracovaní témy.50 Niektorí kritici navrhujú predpoklad, že určité časti jeho de fato sú prenesené (odpísané) priamo z Chrysippovho textu. Ak je to tak, tieto riadky môžu byť pochopené ako ďaleká ozvena akéhosi Chrysippovho jemného rozoberania témy, ktorú mal na zreteli a v ktorej Diodorovo meno malo mať ústrednú rolu. Zdá sa, že Cicerónovým prameňom bol rozbor, ktorý obsahoval kombináciu modálnych a časových termínov, ako aj termínov kvantít pohybu, prebratých z diskusií o probléme, ktorý bol kľúčovým konfliktným bodom medzi stoikmi ako kontinualistami, a megarčanmi, ktorí inklinovali k diskrétnemu chápaniu aj času aj priestoru. Použité frázy a formu testujúcich príkladov nachádzame aj v Aristotelovom de interpretatione v takmer rovnakom kontexte. Preto toto miesto približuje Diodora, Aristotela a Chrysippa v rozoberaní spoločného problému týkajúceho sa neurčitosti budúcich náhodností, ktorý časom prerastie do klasickej témy u neskorších peripatetikov. Toto miesto je dôležité ešte z jedného dôvodu. Povedali sme, že Cicerónova diskusia obsahuje epistemologicky podfarbené frázy, aké nachádzame aj v Aristotelovom de interpretatione 19a7-11. To nás posilňuje v presvedčení, že konflikt medzi Aristotelom (či „aristotelovcami") a megarčanmi mohol pretrvávať dlhšie, čo sa nezdá len s ohľadom na explicitné odvolávanie sa Aristotela na megarčanov v Meth Θ.3 (1047b13ff). Je však možné, že Diodorov argument bol motivovaný práve nedôslednosťami, aké nachádzame v de int. ___________________ 50 Cicerónov priamy záujem o učenie Diodora a Chrysippa, ako aj rozdiel medzi ich chápaním modálnych výrokov alebo postoja k prediktívnym výrokom, sa dá evidovať v liste Varrónovi 46. r., v ktorom Cicero spomína Diodorov rukopis, asi požičaný z jeho knižnice (Cic. fam. ix 4 = SVF ii 284; cf. SVF ii 287). 56 Vladimír Marko 9, kým diskusia, ktorá pokračovala na túto tému, dosiahla kulmináciu práve u jeho stoických nasledovníkov. Epikuros I keď Epikuros tvrdí, že sa nič nenaučil od Akadémie, ani od Lýcea,51 svojím učením o povahe predvídania, resp. o budúcich nahodnostiach, sa priraďuje k jednej z konfrontovaných strán v spore. Cicero na viacerých miestach uvádza stanovisko Epikura, resp. Epikurovho nasledovníka H e r m a c h a, o kontradiktorických výrokoch o budúcnosti. Môžeme povedať, že sa niektoré miesta vo veľkej miere podobajú na riadky z Aristotelovho de interpretatione, takže sa interpretácia Łukasiewicza môže aplikovať aj na Epikura. Jeho stanovisko je ešte výraznejšie, a ako môžeme vidieť z Ciceróna ako prameňa, celkom prehľadným spôsobom sa snaží obhájiť svoje dôvody. To, čo Epikuros explicitne popiera, je, že každý výrok (i.e. propozícia, ἀξίωμα) je pravdivý alebo nepravdivý.52 Toto tvrdenie Cicero opakuje a vykladá v rovnakej atmosfére vo svojej Academica. Na tomto mieste ho ilustruje príkladom veľmi podobným Aristotelovmu: Epikuros nie je ochotný uznať, že výrok „Buď Hermachos zajtra bude živý alebo nebude (zajtra) živý", je p r a v d i v ý .53 Na tomto mieste je Epikurovo stanovisko konfrontované so stoickým, kým to, ktoré nachádzame v de fato, o niekoľko riadkov nižšie od pasáže predtým uvedenej, je čiastočne preformulované. Na tomto mieste teraz Cicero opisuje Epikurove (lepšie povedané epikurovské) stanovisko, podľa ktorého – žiadny z kontradiktorických výrokov nie je (buď) pravdivý alebo nepravdivý. ___________________ 51 Cic. fat. 26,73. 52 Cic. fat. 10,21; FDS 884; LS38G; LS20E; SVF ii 952: "Epikuros ... popiera, že všetky výroky sú buď pravdivé alebo nepravdivé." de nat. deo., i, 26,70; FDS 927: "... je pravidlo [stoickej] logiky, že v každom disjunktívnom výroku, ktorý má formu 'buď toto alebo toto', jedna z аlternаtív musí byť pravdivá. Zľakol sa [Epikuros], že keby povolil čokoľvek tohto druhu, potom vo výroku „Zajtra Epikuros bude alebo nebude žiť" jedno z dvoch bude platiť nutne; preto popieral, že v [disjunktívnom výroku] „buď toto alebo toto" je vôbec nejaká nutnosť." 53 Cic. acad., ii 30,97; LS20I > SVF ii 219; Usener 376. 1. O Aristotelových námorných bitkách 57 Na tom istom mieste potvrdzuje pravdivosť disjunkcie kontradiktorických výrokov.54 Použitú frázu 'neutrum esse verum' by sme mohli pochopiť v zmysle blízkom Łukasiewiczovi, resp. ako afirmáciu neutrálnej hodnoty, ak sa také porovnanie vôbec dá urobiť. Táto fráza však môže byť pochopená aj tak, ako keby poukazovala na Epikurovo chápanie potvrdenia (k o n f i r m á c i e), ako aj na problém k r i t é r i a pravdivosti. Neutrálna hodnota by sa mala pripísať takým vetám, ktoré, ako Diogenes spomína, ešte nie sú potvrdené ani popreté evidenciou – i. e. ako niečo „čo [len, ešte] čaká" na potvrdenie [<τὸ> προσμένον].55 Diogenes ujasňuje tento posledný termín príkladom, ktorý ako sa zdá – bol typickou ilustráciou jeho významu v tom období a v tej forme ho nájdeme aj u Lukrécia56 a Sexta Empirika.57 Mienka môže byť pravdivá, ak je potvrdená alebo nesporná na základe evidencie. Niektorá mienka môže byť potvrdená ako pravdivá alebo nepravdivá, a to pomocou svedectva zmyslových vnemov o údaji, že tento objekt mienky je skutočne taký, aké bolo presvedčenie, že je.58 Napríklad, v prípade veže, ktorá sa nachádza v určitej vzdialenosti, by sme mali „počkať [na svedectvo], priblížiť sa k nej a až vtedy sa vyjadriť, či by to mohla byť veža".59 Podľa Epikura aj vnemy, pojmy (anticipácie), ako aj afekty (pocity) [τὰς αἰσθήσεις καὶ προλήψεις καὶ τὰ πάθη] sa dajú zachytiť jednotným kritériom, ktorým overujeme, či sú naše mienky pravdivé alebo nepravdivé.60 ___________________ 54 Cic. fat. 16,37; FDS 886; LS20H: „... hovoria (sc. еpikurovci), že také výroky nie sú ani pravdivé, ani nepravdivé ... že je disjunkcia z opačných výrokov pravdivá, ale že z výrokov, ktoré sú v nej, žiadny nie je pravdivý (sed, quae in his enuntatiata essent, eorum neutrum esse verum)." 55 D.L. x 34, LS18B. 56 Lucr. iv, 353, 501sqq. 57 S.E. am vii 208 sqq. (LS18A = Usener, 247 [časť]). 58 Ibidem. 59 O probléme overovania predstavy, resp. mienky pozri D.L. x §§ 50, 147, ako aj Lucr. iv 353. 60 D.L. x 31; „v spise Kánon teda hovorí, že kritériami pravdy sú zmyslové vnemy, anticipácie a city" (ἐν τοίνυν τῷ Κανόνι λέγων ἐστὶν ὁ πίκουρος (fg. 35 Us.) κριτήρια τῆς ἀληθείας εἶναι τὰς αἰσθήσεις καὶ προλήψεις καὶ τὰ πάθη). Diogenes pokračuje a dodáva, 58 Vladimír Marko Táto metóda by mala byť aplikovaná aj v prípade formovania predvídaní, pravdivosti a konfirmácie viet orientovaných na budúcnosť. I keď Diogenes na uvedenom mieste poukazuje na rovnaký príklad a predstavuje ho rovnakým štýlom, Sextos Empirikos používa iný termín pre epikurovskú konfirmáciu, resp. potvrdzovanie určitej mienky (i.e. ἀληθεῖς μὲν αἵ τε ἐπιμαρτυρούμεναι καὶ οὐκ ἀντιμαρτυρούμεναι πρὸς τῆς ἐναργείας) – tentokrát bez dodatočného spomínania pravdivostného statusu toho, „čo ešte nie je potvrdené" alebo toho, „čo ešte čaká" na svoje potvrdenie. Uvádza, že mienky „nie sú všetky pravdivé,"61 pričom ešte dodáva, že „niektoré sú pravdivé a iné nepravdivé,"62 – ale len s ohľadom na ich p o t v r d e n i e. U Ciceróna tiež nachádzame údaj o tom, že Epikuros „vo svojom spore s d i a l e k t i k m i" tvrdil, že v prípade každého výroku, ktorý má disjunkčný tvar, teda takého, ktorý tvrdí, že „buď (niečo) je alebo nie je [aut etiam aut non]," jedna z dvoch alternatív musí byť pravdivá.63 Cicero však nemá žiadny explicitný komentár týkajúci sa „ešte nepotvrdených" právd, i keď sa riadky 16,37 z de fato ľahko dajú dať do súvisu s touto ideou. Cicero, ako to uňho býva vždy, chce zosmiešniť epikurovcov ,,pre ich trvanie, na tom, že disjunkcie vytvorené z o p a č n ý c h t v r d e n í [b u ď Filoktetes bude zranený a l e b o Filoktetes nebude zranený] sú pravdivé, i keď žiadny z výrokov v nich zahrnutých nie je pravdivý." Takto sa na tomto mieste od Ciceróna dozvedáme ešte niečo o Epikurovi. Hovorí nám, ako by Epikuros prijal, že celá disjunkcia je pravdivá, avšak nie aj niektorý z jej disjunktov. Príklad s Filoktetom sa u Ciceróna uvádza v odseku predtým v kontexte stoickej diskusie o ___________________ že „epikurovci ešte pridávajú predstavy mysle" (τὰς φανταστικὰς ἐπιβολὰς τῆς διανοίας). 61 Túto časť pridáva v redakcii textu Usener, aby explikoval αἱ δὲ δόξαι οὐ πᾶσαι ἦσαν ἀληθεῖς (SE M vii, 210) a dodatočne označil rozdiel medzi pravdivostným statusom dvoch korelatívnych entít resp. p r e d s t a v y (ktorú on ešte pomenováva e v i d e n c i o u [ἣν καὶ ἐνάργειαν καλεῖ]) a m i e n k y , pričom je predstava „vždy" [ib. 203; 210] a tým aj „nutne" pravdivá [ib. 206]. 62 S.E. am vii, 211. 63 Cic. nat. deo. i, 25,70. 1. O Aristotelových námorných bitkách 59 probléme a nadväzuje na kladenie otázky, ktorá sa týka povahy existencie príčin: ... keď Filoktetes ešte nemal hnisavé zranenie spôsobené uhryznutím hada [ n o n d u m enim ulcerato serpentis morsu Philocteta] – čo to bolo za príčinu obsiahnutú v povahe veci [quae causa in rerum natura continebatur], pre ktorú bol nechaný na ostrove Lemnos?64 Zdá sa, že podobné Cicerónovo vysvetlenie je aj v dodatku už uvedeného odseku z Academica, ktorý sa týka Hermacha. Ak pripustíme, že by ktorýkoľvek z disjunktov bol pravdivý vopred, z toho by vyplývalo, že existuje nepretržitý príčinný reťazec, ktorý naväzuje udalosti. Budúce udalosti sú predurčené a vedené osudom, a tak je aj predvídanie, aspoň v zásade, možné. Lenže podľa Epikura žiadne predvídanie nie je možné65 preto, lebo by to vylučovalo „voľný" pohyb atómov, a ich „deklinácie", odklonu. Taktiež, pravdivosť a nutnosť samotných disjunktov akéhokoľvek disjunktívneho výroku nemá svoj základ v skutočnosti, pretože „neexistuje taká nutnosť v povahe vecí"66 (pre ktorú by buď bolo pravdivé o Hermachovi povedať, že zajtra bude nažive alebo že nebude; alebo, že by bolo pravdivé, že Filoktetes bude zranený alebo, že nebude). Cicero túto ideu viac ďalej nevysvetľuje. Dôvod pre tento Epikurov postoj je, zdá sa, následkom nemožnosti aplikácie samotného „kritéria". Tieto kritériá (ktoré by mali byť použité pri stratégii konfirmácie) nie sú aplikovateľné pri výrokoch, ktoré referujú na budúce entity (alebo ktoré sú ešte nedostupné pre procedúru konfirmácie). To preto, že neexistuje prítomnosť buď priamych alebo nutných príčin „vpísaných" do povahy takých vecí, ktoré (podľa Cicerónovej formulácie) prídu na rad až neskôr67 a budú oveľa tesnejšie späté s následkami [post autem ___________________ 64 Cic. fat. 16,36. 65 Diogenis Oenoandensis, 32.1.14-3.14. 66 Cic. acad., ii 30,97 [LS20I > SVF ii 219; Usener 376]: „Nulla autem est in natura rerum talis necessitas". 67 Epikurejská interpretácia významu frázy о „neskoršom", dodatočnom previazaní príčiny a následku je spomenuté u Cicera v fat. 9,19: „... preto, že sa to už udialo, je jasné, že sa to aj muselo udiať". 60 Vladimír Marko causa fuit proprior et cum exitu iunctor]. Svoje chápanie budúcich náhodností Epikuros formuluje v kontexte teórie príčinnosti a vysvetlenia pohybu. Jeho usudzovanie je nasledujúce. Ak pripustíme, že ktorákoľvek z dvoch kontradiktorických viet o budúcnosti bude pravdivá v momente jej vyslovovania (alebo pred dejom udalosti, ktorú tá veta popisuje), musíme uznať aj to, že sa všetky udalosti musia diať nutným spôsobom, ako aj to, že každý pohyb má svoju antecedenčnú príčinu. Toto stanovisko podopiera svojou teóriou atómov a tvrdí, že nutnosti sa dá vyhnúť cez „odklon atómov", ktorý sa deje bez príčiny.68 To by znamenalo, že sa každá udalosť môže udiať úplne náhodne. Epikurovo stanovisko je následkom jeho (údajných) obáv, že ak by naša duša vždy bola pod vplyvom predchádzajúcich (antecedenčných) príčin, stratili by sme slobodu vôle. Keby to bolo tak, potom by sme boli prinútení uznať večný príčinný reťazec budúcich udalostí a dať prednosť determinizmu. Toto je všeobecný výklad Epikurovho postoja. Aspoň sa takým zdá na prvý pohľad. V takejto podobe je aj uznaný zo strany väčšiny jeho neskorších antických a dnešných komentátorov. Ak Epikura posudzujeme podľa tohto výkladu, zdá sa byť jasným, že obhajoval indeterminizmus. Cicero tiež súhlasí, že to bol Epikurov zámer, ale pochybuje, že ten cieľ aj dosiahol.69 Jemné ___________________ 68 Cic. nat. deo. i, 25,69: „Napríklad Epikuros si uvedomil, že keby jeho atómy vždy padali smerom dole pre svoju váhu, ich pohyb by bol nezmeniteľný a predurčený a nebolo by miesta pre slobodnú vôľu [nič by nebolo v našej moci – nihil fore in nostre potestate]. Pátrajúc po úniku z predurčenosti, ktorú Démokritos viditeľne vypustil, povedal, že atómy smerujú svojou váhou nadol a odchyľujú sa len málo [ait atomum, cum pondere et gravitate directo deorsus feratur, declinare paululum]." Cf. Furley [1967]. 69 Long [1974:30] právom poukazuje na to, že Cicero nie je vždy úplne spoľahlivý prameň, keď ide o Epikura a epikurovcov. Cicero vo svojom de finibus i.22 mylne uvádza, že Epikuros ignoruje logiku – definíciu a klasifikáciu, že neukazuje ako treba formovať argument, ako bojovať so sofizmami a rozlišovať ambiguity, atď.: „Tollit definitiones, nihil de dividendo ac partiendo docet, non quo modo efficiatur concludaturque ratio tradit, non qua via captiosa solvantur ambigua distinguantur 1. O Aristotelových námorných bitkách 61 odklony atómov sú myslené ako medzery či prerušenia príčinného reťazca. Následkom týchto „deviácií" a „porúch" sú nepredvídateľnosť budúcich udalostí a popieranie účasti osudu v dianí – čo je zase v súlade s predpokladom týkajúcim sa nemožnosti pridávania akejkoľvek pravdivostnej hodnoty výrokom o budúcich udalostiach. Keď čítame pramene o Epikurovi (a ponecháme bokom tie latinského pôvodu, pochádzajúce či od Lukrécia alebo z mnohých Cicerónových ironických komentárov určených rímskej mládeži, ktorá bola pod nemalým vplyvom Epikura, akými sú de natura deorum a de divinatione), rovnako zreteľne sa rysuje aj predpoklad, že idea odklonu atómov n e m á motiváciu v samotnom zachovaní ľudskej slobody a zodpovednosti. Možno bolo Epikurovým zámerom skôr zahrnúť náhodu do vysvetlenia prírodných procesov.70 Treba dodať, že takýto postoj sa zdá ďaleko bližším Epikurovmu spôsobu vysvetľovania ani nie tak duševných procesov, akými sú myslenie a zmyslové vnímanie, ale skôr fyzických fenoménov ako sú pohyb, vznik, miešanie a rast. Interpretácia epikurovskej filozofie s ohľadom na to, akú rolu hrá „odklon atómov" v ľudskom konaní, je ešte aj dnes predmetom častých kontroverzií. Jeho indeterminizmus sa automaticky interpretuje ako libertiánsky postoj, čo nemusí byť na mieste. Libertiánske čítanie Epikura, ktoré mu pripisuje obhajovanie nielen indeterminizmu, ale zároveň aj slobodnej vôle, pravdepodobne prichádza až neskoršie. Prichádza s Lukréciom a prostredníctvom početných rímskych nasledovníkov, ktorých vplyv medzi Cicerónovými súčasníkmi musel byť výrazný (predovšetkým v etických otázkach), s tým rozdielom, že bol reformovaný a prispôsobený verejným účelom.71 Toto je ___________________ ostendit...". Žiaľ, svoje stanovisko Cicero zakladá len na fragmentoch prečítanej časti 37 z Epikurovej knihy O prírode. 70 Sorabji [1980:18] zastáva podobné stanovisko a porovnáva Epikurov a Aristotelov názor o príčinách. Epikura vidí ako indeterministu len vo fyzickom – ale nie aj exkluzívne psychologickom – zmysle, a to je práve opak toho, čo sa zvyčajne pripisuje Aristotelovi. 71 Furley tento problém aktualizuje v [Furley, 1967]. Englert [1987] interpretuje Epikurov „odklon" nie ako základ pre činnosť rozhodovania vďaka slobodnej vôli, ale len ako „príčinu pohybu" a podmienku konania, ktorá umožňuje živým 62 Vladimír Marko možná odpoveď, prečo Cicero, keď analyzuje otázky k r i t é r i a, Epikurovi pripisuje tvrdenie, že „odklonom atómov sa vyhne nutnosti osudu",72 ako aj nástojenie na zachovaní slobody vôle. A toto je, ako sa zdá, nie úplne podložené a presvedčivé tvrdenie, najmä keď máme na zreteli stanoviská samotného Epikura, a nie len ich početné ozveny z prostredia rímskeho publika. Stoici Ani stoicizmus nie je konzistentná teória. Päť storočí pôsobenia a ešte raz toľko prítomnosti na filozofickej scéne a jeho vplyvu na ňu odzrkadľuje mimoriadny rozsah pôdy, z ktorej pochádzajú naše dnešné pramene a dnešná snaha naviazať a zovšeobecniť roztrúsene údaje. Všeobecný názor je nasledovný. Pre stoikov dej každej udalosti – bez ohľadu na to, či tej minulej, súčasnej alebo budúcej – je vedený o s u d o m a je v tom zmysle predurčený. Nie je až také ľahké nájsť nespochybniteľné potvrdenie tohto stanoviska, i keď existujú početné pramene týkajúce sa tejto témy. Nebudeme sa hlbšie zaoberať tým, aké bolo pôvodné chápanie tohto pojmu, ani tým, v akej miere podľa stoikov veci a udalosti môžu byť predurčené. Len zdôrazníme, že formulácia ich koncepcie (keď ponecháme bokom viditeľné rozdiely medzi predstaviteľmi stoicizmu) bola veľmi blízka tvrdeniu, podľa ktorého je ___________________ bytostiam inicializáciu pohybu zvnútra. „Odklon" (deklinácia) nemusí byť pochopený len alebo vždy ako prameň slobody. „Odklon" má predovšetkým svoju vysvetľujúcu funkciu u Epikura – umožňuje vysvetlenie a rekonštrukciu rôznych mentálnych funkcií a vlastností (ako sa duša sústreďuje na svoje predmety, ako sa telo pohybuje podľa chcenia, čo a ako rozhoduje medzi rôznymi možnými smermi konania a pod.); to, že existuje niečo bez príčiny, neznamená automaticky aj slobodu samotnej vôle. Annas [1992:128] tiež tvrdí, že Epikurova kritika Démokritovho fatalizmu (z jeho spisu O prírode §25) nemusela byť aj antideterministická: „We should note that this argument does not show that Epicurus is not a determinist. It shows that he thinks that, properly understood, determinism must be compatible with our commonsense understanding of ourselves and of the world." 72 Cic. fat. 10,23 sqq.; LS38E: „Epikuros o tejto veci uvádza argument; keby to bola pravda, že by sa atóm pohyboval len vlastnou váhou, prirodzene a nutnosťou, potom nič nie je v silách našej slobody (si semper atomus gravitate ferretur naturali ac necessaria nihil liberum nobis esset...)." 1. O Aristotelových námorných bitkách 63 „každá udalosť predurčená, ale nie aj nutná". Alebo, lepšie povedané, „nie celkom, nie úplne" nutná. Každý kontradiktorický výrok o budúcnosti je buď pravdivý alebo nepravdivý – teraz, aj doteraz. Tiež, tie výroky, ktoré ukazujú na minulú existenciu, ktoré raz boli pravdivé, sú pravdivé aj naďalej, resp. odteraz naďalej. Disjunkcia sa dá pochopiť ako zložený výrok, pred ktorého pravdivostnú hodnotu môžeme pridať termín – d e f i n i t í v n e. Ale okrem toho, že je (celá) disjunkcia pravdivá (resp. nepravdivá) a že pravdivosť alebo nepravdivosť je závislá od osudu, to neznamená, že je disjunkcia vopred aj nutná, nutne pravdivá, alebo vždy nutne pravdivá. Toto je v základných črtách Chrysippovo stanovisko. Podľa všeobecného dnešného názoru stoici, ktorí patria do staršej Stoi, neboli oboznámení s Aristotelovým učením. Platí názor, že boli ďaleko od akéhokoľvek vplyvu alebo kontaktu s peripatetickou školou. Podľa tohto názoru, logické koncepcie týchto dvoch škôl sa líšili v početných aspektoch až do obdobia Panaitia z Rodu, Poseidónia z Apami, a synkretizmu neskoršej Stoi charakteristickým uznávaním niektorých elementov peripatetických a akademických učení. Ale, ako sa zdá, niektoré aspekty Aristotelovho logického učenia predsa mohli byť známe aj mimo uzavretých peripatetickych kruhov a tak sprostredkovaným spôsobom boli k dispozícii zástancom Stoi.73 Tiež, ako sme skôr uviedli, megarskí predchodcovia mohli byť jedným z prostredníkov relevantných učení Aristotela. Stoické stanoviská sú tradične považované za druhú stranu v diskusii o budúcich náhodnostiach s ohľadom na Aristotela, a to nielen u antických komentátorov, ale aj u súčasných, čo je rozoznateľné aj u Łukasiewicza. Stoici tak bývajú predstavení ako zástancovia koncepcie, ktorej následky sú naviazané na tzv. argument z nečinnosti/na základe nekonania – resp. argument Lenivý. Tento argument a jeho následky Aristoteles analyzuje a ___________________ 73 Niektorí autori, akým je napríklad Sandbach [1985:1], zdieľajú názor, že sa dá rovnako predpokladať, že Аristоtelоve exoterické práce mohli kolovať aj počas staršej Stoi. 64 Vladimír Marko kritizuje v de int. 18b26-29 a hneď potom sa pokúša vyhnúť jeho následkom – strate slobodnej vôle a zodpovednosti. Argument sa vo svojej štruktúre (ako môžeme zistiť z Ciceróna74 a Origena75) podobá anekdote o Diodorovom údajnom stretnutí s lekárom Hérofilom.76 Môžeme predpokladať, že argument časom dostal svoj štandardný testujúci vzor a že v takejto podobe cirkuloval medzi komentátormi – bol analyzovaný ako príklad so zjednotenou formou, ktorého účelom bolo rozlišovanie a testovanie síl konkurenčných teórií. Jadro tohto argumentu sa zakladá na koncepcii, podľa ktorej: ak je všetko viazané príčinne-následkovým reťazcom a každá takáto väzba vzniká pomocou antecedenčnej príčiny, potom – všetko je pravdivé a nutné dopredu, teda predurčené. Z toho vyplýva – všetky naše konania sú predurčené a (povedzme, aspoň v zásade) ___________________ 74 Cic. fat. 28ff (SVF ii 956 = LS55S > FDS 1005) о аrgumente L e n i v ý : „A nebude nám na prekážku ani takzvané pohodlné usudzovanie, ktoré filozofi volajú ἀργὸς λόγος, pretože ak by sme sa ho držali, v podstate by sme v živote nič neurobili (nihil omnino agamus in vita). Totiž usudzujú takto: „Ak ti je osudom určené uzdraviť sa z tejto choroby, uzdravíš sa, či si zavoláš lekára alebo nezavoláš" a podobne: „Ak ti je osudom určené neuzdraviť sa z tejto choroby, neuzdravíš sa, či si zavoláš lekára alebo nezavoláš". [29] Z toho vyplýva, že zavolať lekára je na nič. [xiii] Správne bol tento spôsob usudzovania nazvaný pohodlným, lebo ním by sa odstránila zo života všetka činnosť (quod eodem ratione omnis e vita tolletur actio). Bolo by možné upraviť uvedené výroky, vynechať slovo osud a pritom zachovať rovnaký význam, napríklad ak výrok Uzdravíš sa z tejto choroby, či si zavoláš lekára alebo nezavoláš bol od večnosti pravdivý (ex aeternitate verum) a takisto ak bol od večnosti nepravdivý (ex aeternitate falsum) - Uzdravíš sa z tejto choroby, či si zavoláš lekára alebo nezavoláš a tak ďalej" [prekl. Okál]. Porov. Marko [2001]. 75 Orig. Cels. ii 20, 149-151 Koetschau (= SVF ii 957). Porovnaj tiež, Serv. ad verg. aen. iv 696 (SVF ii, 958). Origenov príklad je daný so zámerom predstaviť učenie o podmienenom osude, vlastne, že naša vôľa je slobodná, ale konanie nasledujú nutné výsledky. Teória mala svoju popularitu medzi strednými platonikmi: Albinius, 26 179.13sqq; Alcinous, didasc. xxvi 179.13 sq. Herman; Calcidius, ad plat. tim. cliii 188.9sq. Waszink. Porovnaj tiež Oenom. Gad., cyn. = SVF ii 978. 76 Döring, Fr.127 = S.E. ph ii 245. 1. O Aristotelových námorných bitkách 65 predvídateľné; preto – nezostáva priestor pre slobodnú vôľu (toho, ktorý koná), pretože, všetko je mimo našej (ľudskej) moci a že je vedené77 osudom. Komentátori sa väčšinou snažia konfrontovať stanovisko stoikov na jednej strane so stanoviskom epikurovcov a na druhej strane peripatetikov. Cicero tiež oznamuje, že rozdiel medzi stoikmi a peripatetikmi dosiahol svoj vrchol, keď ide o problém predvídania budúcich udalostí.78 Je ťažké nájsť dostatočne správnu odpoveď na otázku, či sa Cicero v tejto veci môže považovať za spoľahlivý prameň. Tiež nevieme presne povedať, o čo sa on sám opiera v tomto tvrdení. Ako môžeme usúdiť zo záverečných častí jeho de natura deorum, v určitom zmysle sa zastáva stoickej teórie veštenia (divinácií), a teda aj predvídania. Ale aj na týchto miestach naďalej zostáva jasným oponentom stoickej teórie príčinnosti. Na druhej strane, nevieme povedať, do akej miery bol samotný Cicero oboznámený s Aristotelovým učením o tejto téme, pretože príslušné Aristotelove spisy boli skoro úplne zabudnuté až do objavenia sa Andronikovej redakcie.79 Táto – podľa niektorých predpokladov – možno už mohla byť dokončená alebo aspoň diskutovaná ešte počas Cicerónovho života a v jemu blízkych kruhoch. Aristotelove rukopisy po Sullovom dobytí ___________________ 77 Gellius na tomto mieste skôr použije termín vedené než nejaky iný, ktorý by priamo poukazoval na vonkajší nátlak – osud skôr vedie než tlačí – Gell. vii, 2.1-14 (SVF ii.1000; LS55K, LS62D; FDS 998; cf. Cic. fat. 41-43)]: „A preto tresty vinníkom stanovené zákonom sú nespravodlivé, ak sa ľudia dopúšťajú zločinov nie dobrovoľne, ale ich k nim vedie osud [...et propterea nocentium poenas legibus inique constitutas, si homines ad maleficia sponte veniunt, sed fato trahuntur...]." 78 Cf. Cic. div. i, 33,72; SVF 1207. 79 Andronikova redakcia, ako dokonca aj tá Ptolomaiova, nezahŕňajú pre nás kľúčovú Aristotelovu prácu – de interpretatione. V každom prípade ju nezaraďujú medzi autentické [cf. Moraux, 1973/1984:117 – 119]; pripomenieme, že Andronikov názor kritizuje Ammonios – „ὅτι τὸ Περὶ ἑρμηνείας  Αριστοτέλους ἐστιν, ἀλλ' οὐχ ὡς  Ανδρόνικός φησιν", in An. pr. 160,32-3). Cicero vôbec nespomína Andronika. To by čiastočne mohlo podporovať tých, ktorí sú názoru, že redakcia Aristotela musela (sic) byť vykonaná až po Cicerónovej smrti, i keď sa zvyčajne prijíma, že prebehla v období okolo 70 – 60 rokov p. n. l. 66 Vladimír Marko Atén v roku 87, keď boli prevzaté od Apelikona, už mohli byť v Ríme v roku 84, o čom nás informuje aj stoik Poseidónios,80 Cicerónov učiteľ. Od Plutarcha81 a Strabóna82 sa dozvedáme, že sa rukopismi zaoberal aj Tyrannion, Cicerónov blízky priateľ.83 Od neho mohol samotný Strabón počuť niečo o aristotelovskej filozofii, ktorú spomína,84 ešte predtým ako sa Andronikos pustil do redakcie Aristotelovej pozostalosti. Po Sullovej smrti rukopisy zostávajú aj naďalej v bohatej knižnici jeho syna Fausta, ktorého často navštevuje a z ktorej si požičiava alebo objednáva knihy aj samotný Cicero.85 Sú aj iné stopy poukazujúce na to, že Cicero mohol byť aj inými spôsobmi, aspoň čiastočne, oboznámený s dielom Stagirčana.86 Pravdepodobne to mohlo byť buď počas jeho „zámorských" ciest alebo cez priateľov, ktorí začali prejavovať záujem o obsah Sullovej pozostalosti. Ďalej, rovnako pravdepodobné je, že Cicero bol oboznámený s relevantnými Aristotelovými stanoviskami z druhej ruky – cez jeho dávnejších kritikov, s ktorými polemizoval (mohli to byť megarčania, ktorých kritický duch prevzali ich stoickí pokračovatelia). Tí kritizovali deterministické následky koncepcie, ktorú nachádzame v de interpretatione. Pre nás môže byť zaujímavé to, že Cicero mohol mať v rukách aj Aristotelove texty o snoch87 a ___________________ 80 F 253. 149-51 EK = FGrH 87 F 36 = Athenaeus, 214d. 81 Plut. Sulla, 26; túto časť nájdeme aj v Suidas, s.v. Σύλλας. 82 Strabo, xiii 1.54 (608-9). 83 Cic. ad Quint. Fratr., ii. 4.2; cf. ad Att., ii. 6.1, xii. 6.1, 2.2, 7.2, ad Quint. Fratr., iii. 4.5. 84 Strabón na jednom mieste spomína, ako počúval Tyranniove prednášky (xii 3.16; 548), ako aj to, že sa spolu s Boéthom zo Sidonu učil aristotelovskú filozofiu (xvi 2.24; 759). 85 Cic. Att. 4. 10. 1. 86 Popis miest, na ktorých Cicero spomína Aristotela, čitateľ nájde v Pahnke [1962:147-8]. 87 Toto tvrdenie podporuje aj vаn dеr Еiјk [1993:223-231]. Okrem iných, charakteristické miesto, ktoré o tomto svedčí, bude Cicerónove uvádzanie Aristotela v de div. ii, lxii, 128, kde poukazuje na Arist. de insomn. iii, ako aj na de div. per somn. 1. O Aristotelových námorných bitkách 67 prediktívnych výrokoch, ktoré sú v blízkom vzťahu s ústrednou témou de interpretatione. Čokoľvek z toho je pravda, v každom prípade Cicero vykladá názor, ktorý dominuje počas jeho doby, že Aristoteles (a tým aj peripatetici) je v tejto debate na deterministickej strane. V tejto debate samotný Chrysippos nebýva zaradený ani k deterministom ani k indeterministom, a je predstavený ako obhajca „stredného",88 akéhosi kompromisného spôsobu riešenia problému.89 V tomto triedení Cicero nebol osamelou výnimkou. O Aristotelovi ako deterministovi nájdeme ešte počas antiky vyjadrenia u Aetia90 a Teodoreta.91 Medzi nám bližšími a pritom vplyvnými a tradičnými komentátormi takéto stanovisko zdôrazňujú Gomperz92 či Löning,93 na rozdiel od, povedzme, Zellera [1879:587 – 588]. U Ciceróna je miesto medzi jeho oponentmi a „obhajcami opačného stanoviska" vyhradené pre epikurovca H e r m a c h a, ako aj Epikurových rímskych nasledovníkov.94 ___________________ 88 Dnes by sme túto formuláciu mohli pripísať predstaviteľom umierneného alebo tzv. mierneho determinizmu („soft determinism"). Treba uznať, že existujú početné ťažkosti pri pokuse zaradiť Chrysippa medzi predstaviteľov tejto koncepcie. 89 Cic. fat. 17,39 sq; SVF ii 974; LS62C: „Zo starých filozofov jedni si mysleli, že všetko sa stáva podľa osudu, a to tak, že tento osud má silu nevyhnutnosti - to bol názor Démokrita, Hérakleita, Euripida a Aristotela; druhý názor mali tí, čo verili, že existujú voľné pohyby duše, ktoré nepodliehajú osudu. A Chrysippos ako čestný rozhodca chcel zaujať pozíciu uprostred [Chrysippus tamquam arbiter honorarius medium ferire voluisse], ale skôr sa približuje k tým, ktorí chcú, aby pohyby duše boli oslobodené od nevyhnutnosti." 90 Aët. 1.29.2. 91 Theodoretus, Gr. affect. cur. 6.7 p. 151.11-3 Raeder (cf. 5.47 p. 136.24). 92 U Gomperza (1912:192) je Аristоteles malebne predstavený ako na „deväť desatín determinista". 93 Na základe odstavca z metaph. ix. 5, 1048a 11 (ὁποτέρου γὰρ ἂν ὀρέγηται κυρίως, τοῦτο ποιήσει), Löning [1903:137;283] zaraďuje Aristotela ako deterministu („deterministu tej najčistejšej vody"). 94 Cicero sa nedokázal zdržať pichľavých komentárov k týmto svojím súčasníkom, pravdepodobne mal aj početné súkromné dôvody, predovšetkým pri pozorovaní 68 Vladimír Marko Idea o vzájomnom spore medzi týmito filozofmi sa zakladá na tom, že stoici ako dôslední zástancovia svojej interpretácie pojmu ἀξίωμα („...omnem enuntionem aut verum aut falsum esse"),95 sa tohto stanoviska držia ako aplikovateľného aj pre prípady „výrokov s časovou dimenziou", resp. súdiac podľa prameňov, (aspoň) pre výroky o budúcich udalostiach. Možno treba dodať aj to, že táto diskusia o časovej povahe výrokov, resp. propozícií, pokračuje aj medzi nami súčasnými logikmi (od Fregeho, cez Quinea a Tichého, až dodnes). Teda tento „spor" je naďalej aktuálny, i keď v logických učebniciach je obvyklá taká interpretácia pojmu „výrok" (propozícia), ktorá vylučuje akékoľvek časové aspekty (a tieto by bolo treba uvádzať až indexáciou alebo predikáciou). Charakteristická pripomienka k horeuvedenej téze epikurovskej koncepcie sa zakladá na tvrdení o tom, že nemôže byť pohybu bez príčiny.96 Chrysippov predpoklad je nasledujúci. Keby sme pripustili pohyb, ktorý by bol bez príčiny, potom by sme nemohli tvrdiť, že všetko čo sa deje, je v rukách osudu. Keďže sú všetky udalosti viazané tak, že formujú príčinný reťazec, práve tento nám dáva pevný základ pre predvídanie. Keby sme ignorovali takýto základ určenia istoty výrokov, ich pravdivosti alebo nepravdivosti, ktorú nám zabezpečuje príčinná väzba, potom by nebolo všetko v rukách osudu, ani by každý z výrokov nebol pravdivý alebo nepravdivý. Z toho vyplývajúce tvrdenie, že každý výrok je buď pravdivý alebo nepravdivý, predpokladá, že každý pohyb musí mať príčinu. Neskorší komentátori toto stanovisko zjednodušujú a takmer pravidelne zanedbávajú širší teoretický kontext stoickej teórie týkajúcej sa ich triedenia príčin a „hierarchií príčin" alebo koncepcie spolupríčinnosti (confatalia). Väčšinou sa prehliada stoický návrh východiska v spore medzi slobodnou vôľou a determinizmom a z následkov argumentu Lenivý. Rozlišovanie medzi druhmi príčin má účel zachovať silu osudu a umožniť udržanie ___________________ (počas svojej úprimnej podpory Pompeia), ako sa pripájajú k Cézarovmu táboru (Cic. fam. vii.12), aby ich hneď potom videl ako sprisahancov proti nemu. Cf. Griffin [1996:29 sq]. 95 Cf. Cic. fat. 16,38. Pozri, Gahér [1994]. 96 Cic. fat. 10,20 sq. = FDS 884; LS38G (časť) i 20E (časť); SVF ii 952. 1. O Aristotelových námorných bitkách 69 slobodnej vôle a zodpovednosti, ako aj vyhnúť sa fatalistickým následkom tohto argumentu. Chrysippos rozlišuje zásadné (alebo hlavné,97 principiálne, úplné a sebestačné) príčiny na jednej strane a tie vedľajšie alebo čiastočné na strane druhej. Podľa neho osud predurčuje vec alebo udalosť len „z väčšej časti", ale nie úplne. Cicero poznal aj celý aparát argumentov na testovanie sily konkurenčných teórií, príbuzných alebo dopĺňajúcich argument z nečinnosti, resp. Lenivý – akým sú aj Oidipus a Láios,98 Prázdny džbán,99 Valec a kužeľ.100 Tieto argumenty, ako príklady, mali ten účel, aby sa obrazným spôsobom ponúklo také vysvetlenie osudu, ktoré počíta so slobodnou vôľou a zodpovednosťou. Podľa Chrysippovho rozlišovania príčin, udalosti vedené vnútornými príčinami sú v našej moci a môžu byť následkami našej slobodnej vôle. V tomto zmysle tvrdí, že „naša vôľa nemá vonkajšie antecedenčné príčiny".101 Samozrejme, to neznamená, že nemá žiadne príčiny, resp. že sú tieto udalosti „bez (akejkoľvek, alebo akéhokoľvek druhu) príčiny". Zdôrazňuje, že keď povieme, že niekto „bez príčiny" niečo chce alebo po niečom túži, používame c h y b n ý s p ô s o b p r e h o v o r u. Ten je následkom všeobecnej dohody, pretože keď povieme „bez príčiny", rozumieme pod tým „bez vonkajšej antecedenčnej príčiny", a n i e b e z ž i a d n e j p r í č i n y. Budúce náhodnosti a Cicerónov príklad s Fabiom Stoickú teóriu predvídania, kauzality, platnosti viet o budúcich náhodnostiach a logických vlastnostiach implikácií nájdeme v Cicerónom svedectve o spore Diodora a Chrysippa a jadrnej ilustrácii o Fabiovi. Cicero hovorí:102 ___________________ 97 Cf. Kalaš [2003]. 98 Cic. fat. 28-30; LS55S; SVF ii 956. 99 Cic. fat. 11,23-12,28; LS20E (časť) i LS70G (časť); FDS 885. 100 Cic. fat. 39-43; LS62C; SVF ii 974. 101 Cic. fat. 11,24: "... voluntatis enim nostrae non esse causas externas et antecedentis." 102 Cic. fat. 6,12-13. 70 Vladimír Marko (12) Povedzme, že existujú takéto astrologické pozorovania: „Ak sa n i e k t o (hocikto)"103 – napríklad – „narodil s [helickým] rastom Síria, t e n nezomrie v mori".104 Buď obozretný, Chrysippos, aby si nepoľavil v tom, čo si podnietil a v čom s Diodorom,105 veľkým dialektikom, zvádzaš tuhý boj. Lebo ak je pravdivé toto s p o j e n i e : 106 „ Ak sa n i e k t o narodil pri východe Síria, t e n nezomrie v ___________________ 103 Cicero frázou „si quis" prekladá grécke „ei... id," ktoré tu predstavuje vzor stoického pravidla: n i e k t o (hocikto) → t e n (určitý). Stoici delia výroky na definitívne (úplne, kompletné alebo perfektné, λεκτὰ αὐτοτελῆ, τὸ ὡρισμένον, SVF ii 186-192), prechodné (prostredné, τὸ μέσον) a indefinitívne (neurčité, neúplné, λεκτὰ ἐλλιπῆ, τὸ ἀόριστον, SVF ii 181-5). Pozri, D.L. vii 70 = SVF ii 204 = LS34K. Tiež, S.E. am viii 98-100 = SVF ii 205 = LS34H, I, a vol. i p. 205 n.1. Indefinitívne nemajú presne určený subjekt – napr. n i e k t o (hocikto); definitívne poukazujú na konkrétny subjekt – „tento človek"; prechodné alebo prostredné sú tie, ktoré obsahuju vlastné meno – napr. Fabius (ale, ktoré môže označovať aj osobu, ktorá nemusí existovať). Preto, indefinitívny výrok je pravdivý len vtedy, keď je pravdivý jemu korešpondujúci definitívny výrok (S.E. am viii 98; 100=LS34I). Pozri, Crivelli [1994]; Weidemann [1989]. 104 Takýto príklad Cicero používa aj vo svojom spise de divinatione (O veštení), ii, v, 14, majúc pritom na zreteli Marca Marcella: „Keď by tak niekto pred mnohými rokmi predpovedal, že Marcus Marcellus – ten, čo bol trikrát konzulom – príde o život pri stroskotaní lode, zvestoval by to z božej prozreteľnosti (divinasset profecto), alebo by to nemohol vedieť na základe žiadnej zručnosti či vedomosti. Divinácia (veštenie) by v tom prípade bola predtuchou tých vecí, ktoré patria do sféry obyčajnej náhody, resp. zhody okolností (fortuna)." 105 Cicerónov záujem o Diodora dokumentuje aj list Varrónovi v júni r. 46 z Tuskulu (alebo z Kúm) [Cic. fam. ix 4 = SVF ii 284]: „Vedz, že hovorím O možnom – podľa Diodora (Περὶ δυνατῶν me scito κατὰ Διόδωρον κρίνειν). Lebo ak prídeš, tak teda vedz, že nutne prídeš; ak ale neprídeš, nie je to možné (sin autem non es, τ<ῶν> ἀδυνάτων est te venire). Pozri sa, ktoré stanovisko sa ti viac páči (nunc vide utra te κρίσις magis delectet), či to Chrysippovo, alebo to, ktoré náš Diodotos [Cicerónov stoický učiteľ] neznášal. O týchto veciach však budeme hovoriť potom, keď budeme mať viac času. A to je podľa Chryssipa možné (κατὰ Χρύσιππον δυνατὸν est)." 106 Chrysippos sa domnieva, že exemplifikácia astrologických princípov sa musí vyjadriť prostredníctvom modalizovanej konjunkcie, resp. (p  q). Toto však skôr korešponduje s modernou relevantnou implikáciou – resp. antecedent je 1. O Aristotelových námorných bitkách 71 mori," potom je pravdivá aj „Ak sa F a b i u s narodil pri východe Síriusa, F a b i u s nezomrie v mori." Tieto [spojenia] sú v spore.107 Najmä Fabius je narodený pri východe Síriusa a Fabius zomrie v mori; keďže sa o Fabiovi tvrdí ___________________ relevantný pre konzekvent. Preto stoici chápu implikáciu skôr ako väzbu alebo ako prepojenie medzi udalosťami a ktorá nemusí vyjadrovať priamu kauzálnu nadväznosť (συνάρτησις). Ďalej, stoici rozlišujú výroky definitívne (úplné, kompletné alebo dokonalé λεκτὰ αὐτοτελῆ, SVF ii 186-192), nepriame (neurčité) a indefintívne (neúplné λεκτὰ ἐλλιπῆ, SVF ii 181-5). Cf. D.L. vii 70 = SVF ii 204 = LS 34K; cf. S.E. am viii 98-8, 100 = SVF ii 205 = LS 34H, I; vol. i p. 205 n.1. Neurčité sú také, ktoré majú neurčitý subjekt, ako je napr. niekto (neurčitý, resp. hocikto), určité alebo priame sú tie s ukazovacím zámenom ako subjektom, ako je to „tento človek"; nepriame by boli výpovede obsahujúce vlastné meno, ako je tu Fabius. Neurčitý je pravdivý iba v tom prípade, ak je jeho príslušný určitý výrok pravdivý (S.E. am viii, 98) – Cicero tu doslovne prekladá stoický terminus technikus pre implikáciu – τὸ [ὑγιὲς] συνημμένον. 107 Čiže protikladne. Sextos uvádza štyri rozdielne stanoviská o nevyhnutných predpokladoch pravdivéj implikácie. Ten tretí, pochádzajúci zrejme od Chrysippa (S.E. ph. ii, 110-112): „Nechajme však bokom túto otázku; uvidíme, že „správna implikácia" (τὸ ὑγιὲς συνημμένον) sa ukáže ako nepoznateľná. Filón totiž tvrdí, že správna implikácia je taká, ktorá sa nezačína pravdou a končí sa nepravdou, napr. (keď je deň a ja rozprávam) implikácia „Ak je deň, rozprávam". Naproti tomu podľa Diodora je to implikácia, ktorú ani nebolo, ani nie je možné začať pravdou a končiť nepravdou. Podľa neho sa uvedená implikácia zdá nepravdivou, pretože ak je skutočne deň, ale ja mlčím, začína sa pravdou a končí sa nepravdou. Naproti tomu je pravdivá táto implikácia: „Ak nejestvujú nedeliteľné prvky súcien, potom jestvujú nedeliteľné prvky súcien." Začína sa totiž nepravdou: „nejestvujú nedeliteľné prvky súcien" a končí sa podľa neho pravdou: „jestvujú nedeliteľné prvky súcien". Ďalej tí, čo zavádzajú „súvislosť" (koherenciu) [resp. συνάρτησις, prepojenia, stoici], tvrdia, že implikácia je správna, keď negácia jej konzekventu je v rozpore s jej antecedentom. Podľa nich budú uvedené implikácie nesprávne, bude však pravdivá táto: „Ak je deň, je deň." Tí, čo usudzujú podľa zrejmosti výpovede [epikurovci], tvrdia, že pravdivá je tá implikácia, ktorej konzekvent je potenciálne obsiahnutý v jej antecedente. Podľa nich implikácia „Ak je deň, je deň" a každá takáto zdvojená implikácia bude pravdepodobne nepravdivá; nie je možné, aby niečo bolo obsiahnuté v sebe samom" [Špaňár]. 72 Vladimír Marko ako isté, že sa narodil pri východe Síria,108 navzájom si odporujú vety, podľa ktorých Fabius aj je,109 aj zomrie v mori. Konjunkcia „Fabius je, a zomrie v mori" teda vedie k nesúladu, je to predvídanie, ktoré sa nebude môcť uskutočniť. Výrok „Fabius zomrie v mori," patrí teda medzi také, ktoré sa neuskutočnia.110 Tak, všetko, čo je nepravdivo povedané o budúcnosti, sa nebude môcť uskutočniť. ___________________ 108 Tejto otázke sa Cicero osobitne venuje v div. ii, xliii, 90-99. Skladba Cicerónovej vety môže na prvý pohľad vyvolať pochybnosti, lebo navonok nie je jasné, čo ňou chcel povedať. Jej význam by mal byť nasledovný: Keď sa teda Fabius narodil, astrologický kontext jeho príchodu na svet bol už určený. Už len skutočnosť, že existuje, keďže sa za určitých okolností stal (narodil), je nezlučiteľná s jeho zánikom (umieraním) v mori. Sharples vo svojom komentári uvádza, že problém môže vyplývať z Cicerónovho uvádzania faktu, že Fabius existuje teraz; to, že sa narodil práve vtedy, keď sa narodil, je, ako sa zdá, postačujúce pre argument. LS (vol. ii p. 235 ad 2-11) kritizuje tento argument ako nepresvedčivý, navyše zavádzajúci taký druh „esencializmu", ktorý ani u stoikov, ani počas helenizmu nikde nenachádzame, predpokladajúc, že len z existencie (len tým, že Fabius existuje) vyplýva to, že nezomrie na mori. Avšak už Poseidónios, a teda aj Cicero, poznali horoskopy, ktorých povaha bola iná a neopierala sa len o moment narodenia (vzniku). Avšak babylonské horoskopy, o ktorých Cicero hovorí, dominovali a v istom zmysle boli najvyspelejšie, čo vidno aj v jeho komentároch o ich dlhom období zbierania dát v div., ktoré by mali zaručiť ich presvedčivosť. 109 To, že Fabius je, môžeme chápať aj v eliptickom zmysle, teda tak, že je narodený počas východu Síriusa. Ale možno tomu rozumieť aj tak, že ide o uskutočnenie nevyhnutnosti, a tým aj potrebu uvedenia ďalšieho dodatočného predpokladu pre pravdivosť implikácie týkajúceho sa jeho existencie. Implikácia môže byť sama o sebe (či už Fabius existuje alebo neexistuje) pravdivá. Ale na základe samej pravdivosti implikácie o neexistujúcom Fabiovi nemôžeme tvrdiť, že konzekvent sa skutočne (resp. nutne) stane, čo je už isté v prípade, keď Fabius existuje. Súdiac podľa vyššie uvedeného citátu zo S.E. (ph ii 110-113 = LS35B), ako aj podľa predchádzajúcej poznámky, pojem sa použil zamerne na označenie splnenia požiadavky existencie antecedentu, ako by bola implikácia platná a čo je obsiahnuté v požiadavke Filónovej definície. 110 V zmysle „tie, ktoré sa neuskutočnia predpovedaným spôsobom". 1. O Aristotelových námorných bitkách 73 13. A ty by si sa tomu, Chryssipos, chcel vyhnúť,111 keďže v tom spočíva tvoj veľký boj s Diodorom. On totiž hovorí, že možné je iba to, čo je alebo bude; a, že to, čo bude, vraví, je nevyhnutné, a to, čo sa nestane, nie je ani možné.112 Ty hovoríš, že to, čo sa nestane, je možné, ako je napríklad možné, že tento drahokam sa rozbije, hoci sa to nikdy nestane; ako aj to, že nebolo nutné, aby sa Kypselos stal vládcom Korintu,113 hoci to Apolónova veštiareň predpovedala ešte pred tisíc rokmi. A ak uznávaš tieto božské proroctvá, u ktorých budú vypovedané budúce nepravdy (teda nepravdivé propozície o budúcnosti), ktoré nebudú možné (aby sa stali), ako to bolo povedané o (Scipiovi) Africkom, že nedobyje Kartágo; (hoci) o budúcnosti bola povedaná pravda, lebo tak sa to stalo, mal by si uznať, že je to aj nutné; čo je aj Diodorovo stanovisko, pre teba neprijateľné.114 Predvídanie sa vždy zakladá na univerzálne kvantifikovanej vete (poskladanej z indefinitívnej časti, ktorú by mala nasledovať pravdivá definitívna): „Ak sa n i e k t o narodil počas východu Síria, t e n nezomrie na ___________________ 111 Myslí sa na poslednú vetu, v ktorej je dôležitý modálny a časový kontext obhajujúci „princíp plodnosti", čiže Diodorovo stanovisko, obsiahnuté v tomto princípe – že totiž „neexistujú nerealizovateľné možnosti". 112 Cicero sa k tejto téme vracia v de. fato, ix, 17. Prvú premisu z Diodorovho argumentu Vládca tu uvádza explicitne, tá druhá je implicitná. 113 Proroctvo, podľa ktorého sa Kypselos stane vládcom Korintu, spomína Herodotos, hist. (Terps.) 5, 92e1. 114 Chrysippos by na Cicerónov argument odpovedal, že astrologické princípy, ktoré dokladajú spojitosť dvoch javov, majú skôr podobu materiálnej, a nie striktnej implikácie. Čiže Chrysippos zastáva formu negovanej konjunkcie antecedenta a negovaného konzekventa  (p   q ) – cf. Sedley [1982] a [1984]; Cic. fat. 15ff. Cicerónova poznámka na tomto mieste (ibid, 15-16) popiera možnosť formulovania astrologických princípov vo forme podmienkových viet ako materiálnych implikácií – cf. Sambursky [1956:42 – 43]. Výsledok nie je odchýlkou od Cicerónovho tvrdenia, podľa ktorého ak sú astrologické princípy pravdivé, tak sú aj nutné. Musia však byť formulované nie ako striktná implikácia, ale ako jej ekvivalent prostredníctvom negovaného konzekventa, aby sa spojitosť astrologických udalostí nevyjadrovala podmienkovou vetou. Cf. Frede [1980:248]; LS vol. ii, s. 210. 74 Vladimír Marko mori."115 Tento všeobecný výrok je arbitrárne pravdivý116 vopred, ak je zabezpečená antecedenčná podmienka, ako napríklad v partikulárnej vete s určitým opisom „Fabius je narodený počas východu Síria." V tom prípade, veta „Fabius nezomrie na mori" predstavuje očakávanú konkretizáciu konzekventu odvodeného pomocou všeobecného pravidla. Takže keď hovoríme o pravdivosti a nepravdivosti singulárnych viet obsahujúcich predvídanie, vždy musíme mať na zreteli, že ide o zložitý proces konkretizácie. V ňom sa predpokladá všeobecná validita univerzálneho podmienkového výroku, pričom by dodatočne mala byť splnená podmienka prítomnosti konkretizácie príčiny alebo pravdivosti antecedentu. Po uskutočnení predvídanej udalosti je veta „Fabius nezomrie na mori" aj naďalej pravdivá, pretože je príkladom konkretizácie tohto vzoru predvídania a ten má všeobecnú platnosť. Pravdivosť tejto vety nezávisí od deklaratívnej vety v budúcom čase („Fabius nezomrie na mori"), ale v jej korešpondujúcom podmienkovom výroku „Ak Fabius bol..., potom Fabius nie... ," pričom samotné meno Fabius má rolu premennej. V tomto zmysle nie je dôležité, či by korešpondujúci reálny opis udalosti, prispôsobený deklaratívnej vete, mal byť „Fabius nezomrel na mori". Po smrti Fabia, arbitrárny podmienkový výrok – implikácia, ktorú sme dostali na základe ___________________ 115 Cic. fat. 8, 15. 116 Kritici stoikov sú zvyčajne podozrievaví, keď ide o platnosť týchto univerzálnych výrokov a často im posmešne pripisujú poverčivosť. Podľa stoikov, zovšeobecnenia tohto druhu dostávame pamäťou, vlastne dlhou skúsenosťou pozorovania a zaznamenávania. Fáma o počte rokov zaznamenávania, potrebných na zabezpečenie spoľahlivosti predvídania, sa pomerne často objavuje v literatúre. Aspoň pokiaľ ide o údaje týkajúce sa babylonských predikcií, s ktorými sa Poseidónios zoznamuje cez astrológa Berossa a školy z Kósu. Tieto vysoké čísla museli pre každého znieť presvedčivo. Cicero spomína 470 000 rokov (div. i 19.37; ii. 97). Túto časť preberá Lactant., div. inst. vii, 14. 4. Cf. Diod. ii. 31. 9 (473000 g.), cf. xix. 55. 8; Jul. Afric. chronogr. fr.1 (480000 g.); Syncell. v F.H.G. ii. 499 (432000 g.); Epigenes z Byzancie toto číslo zvyšuje až na 720 000 r. (Plin. n.h. vii. 193), kým Simpl. ad Arist. de caelo 475b, uvádza 1 440 000 rokov. Cf. Plin. n.h. vii. 56. Jediný medzi Stoikmi, ktorí sú čiastočne rezervovaní ani tak nie k logickému, ako k pragmatickému prístupu a k dôvere k týmto druhom výrokov, bol čiastočne Panaitios, Poseidóniov učiteľ a predchodca na čele Stoy. 1. O Aristotelových námorných bitkách 75 výroku so všeobecnou platnosťou vzťahu medzi predikátmi „byť narodený počas východu Síria" a „zomrieť na mori") b o l, j e a b u d e pravdivý, pretože nemení svoju hodnotu kvôli tomu, že ju čerpá, preberá z jemu korešpondujúcej vety, ktorá ma všeobecnú platnosť. Alexander Alexandrov spis de fato mal, podľa všetkého, predstavovať celkový útok na rozličné aktuálne koncepcie determinizmu. Spis sa skôr zdá byť kritikou stanovísk stoikov (predstavených ako typických zástancov determinizmu) než ako detailná a celková interpretácia samotného Aristotelovho učenia o modálnych a prediktívnych aspektoch výrokov o budúcich náhodných udalostiach. V neskoršej dobe sa tento text stáva nenahraditeľným, ako pre komentátorov Aristotela, tak aj pre tých, ktorí sa problém snažili vyriešiť vedení inými vplyvmi. Vo svojom období Alexandrov prístup predstavuje už štandardizovaný obraz stoických učení o determinizme a budúcej náhodnosti, hoci sa stoici v tomto spise nikde nespomínajú (ani pod jednotným menom stoickej školy, ani podľa mien). V každom prípade, identifikácia je jednoznačná podľa používaných stoických fráz a termínov, a Alexander od stoikov preberá aj iné elementy, čo svedčí o tom, že musel dobre poznať ich učenie. Potvrdenie toho nachádzame v jeho de anima libri mantissa ako aj de mixione a questiones. Témy systematický spracované v de fato sú po mnohých stránkach príbuzné stoickým, a útok na determinizmus sa väčšinou sústreďuje na problém slobodnej vôle a zodpovednosti. Jeho východiskovým predpokladom je, že determinizmus a slobodná vôľa sú nezlučiteľné a že vždy môžeme konať inak a vyhnúť sa tomu, čo sa zdá, že by sa malo stať. Druhá kľúčová téma, ktorou sa zaoberá – problém božskej prozreteľnosti – (kapitola xxx a ďalej), má toho ešte viac spoločného s kritikou konkurenčných stanovísk. V tejto svojej kritike vychádza zo stanoviska, že tým, že budúcnosť nie je predurčená, božské poznanie nemôže byť celkové a absolútne, ale iba neurčité, resp. i n d e f i n i t í v n e.117 Pretože ak môžeme formovať pravdivé predvídania, musíme ich zakladať na predpoklade príčinnosti, čo anuluje slobodnú vôľu. Toto v skutočnosti predstavuje pripomienku ku stoickému chápaniu osudu, ___________________ 117 Cf. Alex. Aphr. quaest. 1.4. 76 Vladimír Marko podľa ktorého to, že robíme chyby v predvídaní, ešte neznamená, že nám predvídanie aspoň v z á s a d e nie je dostupné. Alexander sa v mnohom odlišuje od Aristotela. Predovšetkým pre zavádzanie rozličných termínov, ktoré používa v rozbore o budúcich náhodnostiach, aby sa vyhol sile nutnosti, alebo ju zjemnil a na jej miesto zaviedol možnosť. Poukazuje na povahu výrokov formovaných pomocou budúceho času, ako aj na fakt, že tieto výroky majú nestále pravdivostné hodnoty. Vety obsahujúce termíny v budúcom čase, aké sú zvyčajné pri formovaní predvídania, menia svoju pravdivostnú hodnotu, keď sa predvídaná vec udeje. Veta „Zajtra bude námorná bitka", povedaná v pondelok, nie je viac pravdivá v utorok,118 ani vtedy, keď sa skutočne udiala. Tým, že je pravdivá v jednom okamihu, a nepravdivá v druhom, takejto vete sa nemôže pripísať nutnosť. Pretože nie je vždy pravdivá, táto veta je len m o ž n á, aj vtedy, keď sa vec, na ktorú poukazuje, deje „nutným spôsobom".119 Alexandrova pripomienka ku stoikom (podľa neho strácali zo zreteľa, že výroky o budúcnosti, plynutím času menia svoju pravdivostnú hodnotu), nie je úplne opodstatnená. Stoický význam termínu ἀξίωμα je v určitom zmysle širší od nášho bežného chápania toho, čo môžeme zahrnúť pod termín „výrok" (alebo „propozícia"). Pod týmto termínom stoici rozumeli vety, ktoré zahŕňajú nielen rozličné d r u h y p r e h o v o r u,120 ale aj (gramatické) ___________________ 118 Alex. Aphr. fat. 177.6-9; SVF ii 961 (7-14) > FDS 1010: „Podobný tomuto je aj argument, že propozícia 'Zajtra bude námorná bitka' môže byť pravdivá, ale nie aj nutná; pretože, to čo je nutné, je vždy pravdivé, ale táto [propozícia] nezostáva aj naďalej nutná vtedy, keď sa bitka už udiala..." Cf. komentár u Sharplesа [1983:138]; tiež, porovnaj SVF ii 201. 119 Cf. časť u Alex. Aphr. fat. 177,7-178,7, ktorá sa týka poznania a takých udalostí, akým je príklad s námornou bitkou. 120 Schenkeveld zverejnil tri cenné štúdie o dejinách antickej lingvistiky. V druhej štúdii, "Stoic and Peripatetic Kinds of Speech Acts and the Distinctions of Gramatical Moods" [Schenkeveld, 1984], venovanej predovšetkým prameňom stoických názorov na gramatiku, sa autor pokúša zrekonštruovať rozdiel – na ktorý stoici poukazovali – medzi druhmi prehovoru a rozoznáva v ich postojoch vyspelé črty teórie, ktorá vo veľkej miere korešponduje s modernou teóriou rečových aktov. 1. O Aristotelových námorných bitkách 77 č a s y,121 čo je očividné z početných príkladov, ktoré sa stoikom pripisujú alebo z prameňov, o ktorých existuje presvedčenie, že pochádzajú zo stoických rukopisov. Tieto vety zvyčajne boli formované tak, aby vyjadrovali časovú reláciu medzi vyjadrovaním určitého opisu udalosti a samotnou udalosťou, na ktorú sa vyjadrenou vetou poukazuje. Pretože stoický termín zahŕňa aspekty ako sú druhy prehovoru a gramatický čas, môžeme im pripísať vlastnosti blízke výrazom tzv. „token-reflexive", pričom „token" by označovalo napísaný alebo vyjadrený výraz, indexovaný časom s ohľadom na okamih vyjadrovania. Týmto spôsobom sa veta, ako je napr. „Zajtra bude námorná bitka" môže pochopiť, podľa stoického stanoviska, ako veta, v ktorej termín „zajtra" je nahraditeľný frázou „deň po vyslovení výroku". Inými slovami, ak je výrok, ktorý má formu „Zajtra bude ...", v y s l o v e n ý a p r a v d i v ý deň pred tým, ako sa samotná udalosť (námorná bitka) skutočne u d i a l a, je pravdivý aj po tej udalosti, pretože je vo vetách obsahujúcich budúci čas o k a m i h v y s l o v e n i a a o k a m i h u k a z o v a n i a zafixovaný termínmi, ktoré udržujú striktnú reláciu medzi dvomi okamihmi. Tak ako termín „zajtra" (v kontexte výroku) označuje „zajtra – s ohľadom na moment vyslovenia tohto výroku". Príklad s časovým označením v duchu stoickej pozície je nám známy z Cicerónovho de fato. Rozoberá sa v tesnom spojení s problémom predvídania, kde Cicero spomína ako „Apolónova veštiareň predpovedala pred desiatimi tisícami rokov, že 'Kipselos bude vládnuť nad Korintom'."122 Predvídania podobné tomuto ukazujú alebo aspoň naznačujú zafixovanú reláciu medzi výrokom a predvídanou udalosťou. V tomto zmysle vyslovený výrok (alebo ἀξίωμα v stoickom zmysle) nestráca tak ľahko svoju pravdivostnú hodnotu – ani počas uvedenej periódy, ani po uskutočnení udalosti, na ktorú poukazuje. Odpoveď stoikov na tento druh pripomienok, ___________________ 121 Sú aj autori, ktorí majú názor, že dokonca samotná alexandrijská škola sa zakladá na stoickom prínose gramatiky. Cf. Frede [1978:28]. Frede si tiež myslí, že problémy pravdivosti propozícií podaných v rôznych gramatických časoch, ako aj vzťahy medzi nimi, vznikli z pokusov o rozoberanie problémov podobných Aristotelovej námornej bitke a Diodorovmu argumentu Vládca [ibid., p. 36]. 122 Cic. fat. 12-15. 78 Vladimír Marko akou je aj Alexandrov komentár, sa zakladá na stanovisku, že význam výroku je vždy naviazaný na moment vyslovenia výroku. To znamená, že ἀξίωμα, ktorá je orientovaná na budúci čas (resp. taká ἀξίωμα, ktorá je formovaná ako predvídanie) sa vždy opiera o korešpondujúci moment jej vyslovenia v tom zmysle – ako by sme dnes povedali – že tieto výroky majú presne zafixované dátumové prefixy,123 ktoré udržujú vzťah medzi vyslovenou vetou a časom jej vyslovenia. Stopy po probléme, ktorý sa týka významu takýchto viet, môžeme sledovať od Diodora a megarských predchodcov stoikov. Tí boli zaujatí rozoberaním Platónovej koncepcie pomenovania, ktorá nám je známa z Kratyla. Diodorova teória významu a pomenovania,124 niekedy predstavená v kontraste s Chrysippovou,125 vychádzala zo snahy vyhnúť sa tomu, čo sa (nesprávne, aspoň podľa Chrysippa) zvyčajne nazývalo ambiguitou. Tiež vieme, že Diodoros si bol úplne vedomý problémov vyskytujúcich sa pri vetách, ktorých pravdivostná hodnota sa môže časom meniť, pretože ukazujú na určitý druh udalostí, ktoré nemajú ani atemporálny ani omnitemporálny charakter.126 Podáva vlastné vysvetlenie chápania ambiguít a ponúka tzv. n á v o d (alebo, lepšie povedané, p r e d p i s) na formovanie viet pomocou minulého (dokonavého) času. Tento návod by mal ___________________ 123 Cf. Rescher – Urquhart [1971:27]. 124 Cf. Döring, Frgs. 111-115, tzv. Diоdórоv „corpus grammaticum". 125 Döring, Frg. 111 = Gell. xi 12, 1-3. 126 Döring, Frg. 123 = S.E. am x 85-101, predovšetkým 97-100: „|97| Ale, zdá sa, že Diodoros sa hneď vyjadril o tom prvom [sc. názoroch niektorých, že ak sú výroky v dokonavom čase pravdivé, nie je možné, že tie isté výroky nebudú pravdivé aj v čase prítomnom – týka sa to rozboru z 91sqq.], a to vysvetľuje tak, že aj vtedy, keď sú tieto [výroky] v dokonavom čase pravdivé, v prítomnom čase sú nepravdivé. Vezmime si príklad, že sa niekto oženil o rok skôr a iný rok po ňom. Vtedy, v prípade týchto ľudí, výrok v dokonavom čase Títo sa ženili je pravdivý, kým Títo sa ženia, je nepravdivý... |98| Rovnako je to aj s výrokom Helena mala troch manželov, pretože ani keď mala Menelaa v Sparte, Parida v Illiu, ani keď po jeho smrti bola vydatá za Déifoba, nie je pravdivé v súčasnom čase Ona má troch manželov, i keď je v dokonavom čase Ona mala troch manželov pravdivé." 1. O Aristotelových námorných bitkách 79 predstavovať riešenie problému zmeny pravdivostnej hodnoty takto formovaných viet. I keď takýto technický zákrok mohol vyzerať nezvyčajne z uhla prirodzeného jazyka a každodennej jazykovej praxe, potvrdzuje, že aj megarčania, aj stoici si boli veľmi vedomí problému a snažili sa ho vyriešiť a že sa zaslúžili o priekopnícke kroky na poli formálnych jazykov. Treba uznať aj to, že Diodorove návody boli motivované pocitom potreby eliminovať z prirodzeného jazyka príčinu logických nedôsledností a tým preformovať každodennú jazykovú prax. Akokoľvek, megarské dedičstvo stoikov potvrdzuje, že boli dobre informovaní o spôsoboch čelenia pripomienkam obsiahnutým v Alexandrovej kritike prediktívnych výrokov. Ďalšie potvrdenie nájdeme aj v Alexandrovej potrebe upútať pozornosť na p r e s k r i p t í v n y aspekt stoického chápania gramatiky, ktorý je v mnohom príbuzný s Diodorovými návrhmi ako tvarovať hovor pri vyhýbaní sa paradoxom a logickým chybám.127 Alexandrov pokus o kritiku deterministického stanoviska (ktorá je tesne naviazaná na spojenie s otázkou možnosti, povahy a spôsobu formovania prediktívnych výrokov) nadväzuje na spárovanie pojmov nutnosti a osudu. Že nemá na mysli iných oponentov okrem stoikov, sa dá vidieť aj z toho, že deterministom pripisuje stanovisko, podľa ktorého „všetky veci sa konajú podľa nutnosti a osudu" [πάντα ἐξ ἀνάγκης τε καὶ καθ' εἱμαρμένην γίνεσθαι].128 Alexander vykladá aj presvedčenie, že ten, kto obhajuje existenciu večného príčinného reťazca vedeného osudom (čo dopredu determinuje pravdivosť viet o budúcnosti), musí pripustiť aj to, že sa budúce udalosti nemôžu udiať iným spôsobom – podľa toho sú rovnako nutné ako aj tie, ktoré patria k minulosti. Hoci Chrysippos explicitne popiera, že je nutnosť vždy prítomná v procese príčinnosti (pričom zastáva stanovisko, že je príčinnosť predurčená osudom), Alexander toto tvrdenie uvádza ako rozoznateľné stanovisko stoickej koncepcie týkajúcej sa ako možnosti formovania predvídaní, tak aj ich pravdivosti.129 ___________________ 127 Alex. Aphr. in top. i,10 sqq. 128 Alex. Aphr. fat. 171.26-7. 129 Cf. Cic. fat. 28,42. Názor, ktorý Alexander pripisuje stoikom – nutnú väzbu medzi príčinou a následkom – by sa im dal priradiť len čiastočne a je porovnateľný s 80 Vladimír Marko Keď ide o jeho vlastné stanovisko k budúcim náhodným udalostiam, Alexander ako nutnú chápe „prirodzenú udalosť [α] uskutočnenú z určitých príčin ktorých [β] kontradikcia by nemohla byť uskutočnená (u ktorých je opak nemožný).130 Je potrebné rozlišovať medzi niektorými následkami tohto chápania. Nutnosť je pripisovaná prirodzeným veciam a je spojená s ich nemožnosťou prijať vlastnosť odlišnú od tej, ktorá je produkovaná pôsobením určitej predchádzajúcej príčiny. Ak nutnosť vylučuje niečo, čo je kontradiktorické „prirodzenej udalosti produkovanej určitou príčinou", potom by náhodnosť mala byť definovaná opačným spôsobom. Vtedy by mala byť určitá vlastnosť pridaná možnosti (dispozícii) veci prijať opačnú vlastnosť. To znamená, že k vlastnej definícii náhodnosti, τὸ ἐνδεχόμενον, Alexander prichádza proste s negáciou podmienky [β] – a tá teraz znie: „(prirodzená) udalosť, ktorej kontradikcia môže byť vytvorená". Predsa sa zdá, že Alexander v definovaní náhodnosti chce niečo viac než jednoduchú substitúciu. Kladie ešte prísnejšiu podmienku dodatočným negovaním prvej časti definície nutnosti, resp. negovaním podmienky [α]. V ďalšej časti textu presviedča, ako je význam náhodnosti v tom, že nie je vytvorená pomocou (určitých vybratých z radu) príčin, resp. že náhodná udalosť n i e j e k a u z á l n e p o d m i e n e n á. Niektorí autori131 súdia, že toto Alexandrove riešenie je prebraté z Aristotelovej Metaph. Θ, 3. Na tom mieste Aristoteles skúma povahu koincidencií a ilustruje ich príkladom s vykopávaním pokladu (hovorí sa o náhodnom vykopávaní na mieste, na ktorom bolo schované zlato),132 a sugeruje záver, že koincidencie nemajú ___________________ tvrdeniami na iných miestach, že „nie je možné, aby to, čo je príčinou, bolo prítomné a to, čoho je príčinou, nebolo prítomné" („ἀδύνατον δ' εἶναι τὸ μὲν αἴτιον παρεῖναι, οὗ δέ ἐστιν αἴτιον μὴ ὑπάρχειν,") [apud. Stob. ecl. i, 13.1c, p.138 sq. = Ar.Did. fragm. phys. 18, p.457 Diels; FDS 762; SVF i 89]. 130 Alex. Aphr. fat. 175.5-7: „τὸ ἀναγκαῖον οὐκ ἐπὶ τοῦ βίᾳ γινομένου μηδὲ κατὰ τούτου τις εὐθυνέτω τοὔνομα, ἀλλ' ἐπὶ τῶν φύσει γινομένων ὑπό τινων, ὧν τὰ ἀντικείμενα ἀδύνατον <ἂν> εἴη γίνεσθαι." 131 Cf. napríklad, Sorabji [1980:86]. 132 Alex. Aphr. fat. 172,25 sq. 1. O Aristotelových námorných bitkách 81 príčiny. Alexander používa rovnaký príklad a hovorí, že koincidencie n i e s ú prípady,133 ktoré sa dajú zahrnúť pod ἄδηλα τὰ αἴτια alebo pod ono, čo za svoju existenciu „vďačí nejasným dôvodom", ale sú práve tie ἀ ν α ι τ ί ω ς, resp. „bez príčin". Toto je tvrdenie, ktoré nachádzame na niekoľkých miestach v de fato a mantissa.134 Alexandrove texty nám nie sú veľmi nápomocné, keď chceme dostať priamejšie údaje o jeho chápaní budúcich náhodností. Niekoľko miest, na ktorých sa skôr kritizujú rivalitné teórie než vykladajú vlastné, nie je ani dostatočných ani dôveryhodných pre takto zameranú rekonštrukciu. Len čiastočné stopy jeho koncepcie môžeme nájsť v tých odstavcoch jeho diskusie, ktoré sa zaoberajú problémom božskej schopnosti predvídania (budúcich udalostí). Keďže (ako sme mali príležitosť vidieť) budúce udalosti nie sú (vždy) predurčené antecedentnou príčinou, boh nemôže vlastniť predchádzajúce poznanie takých udalostí (ony sú náhodné, resp. povedané jeho slovami, „bez príčiny"). Alexander však pripúšťa, že by boh mohol vlastniť akýsi „hypotetický druh" predchádzajúceho poznania, ktoré samotné nemá charakter nutnosti. Toto poznanie o budúcich náhodnostiach alebo o budúcich udalostiach, ktoré nie sú nutné, zahŕňa frázou „predchádzajúce poznanie o náhodnom (neurčitom) ako náhodnom (neurčitom)" [a ktoré je v božských silách; καὶ οἱ θεοὶ τὰ ἐνδεχόμενα ἂν ὡς ἐνδεχόμενα προγιγνώσκοιεν)].135 ___________________ 133 Alex. Aphr. fat. 174.5-20. Rozoberanie rovnakého príkladu u Alexandra nájdeme znova v jeho de fato 194,17-25 a mаntissа, xxiv, 178.1ff. Je tam aj nasledujúca ilustrácia prebraná z Аristоtelа: „Ak sa osobe, ktorá kope so zámerom, aby sadila, náhodou stane, že ako výsledok kopania nájde nejaký poklad, hovoríme, že k nájdeniu pokladu došlo púhym šťastím" [178, 2-3: „ἀπὸ τύχης φαμὲν τὴν εὕρεσιν τοῦ θησαυροῦ γεγονέναι...]. 134 „Spontánne udalosti nemajú príčiny" [de fato, viii, 174.3-11]; „akcidentálna príčina nie je príčina" [mantissa, 170.2-171.27], a preto, „niektoré udalostí nemajú príčinu" [ib. 170.7-8; 172.9]. Problém pohybu bez príčin sa rozoberá na iných miestach, ktoré nie sú priamo v súvislosti s týmto, ktoré sme uviedli, v de fato, xv, xxii-xxv. 135 Alex. Aphr. fat. xxx, 201.13-18; cf. 201.28ff. and 200.25-7; Cf. kоmеntár tohto miesta v Sharples [1978]. 82 Vladimír Marko Aj iné, pre nás relevantné miesta Alexandrovho komentára alebo dodatočného tlmočenia Aristotela, zdá sa, v rovnakej miere nadväzujú na dlhú tradíciu nekritického preberania menej ujasnených špecifikácií. Predovšetkým tých, ktoré sa zaoberajú problémami pravdivostnej hodnoty, časových a modálnych viet. Tieto miesta rovnakým spôsobom odhaľujú aj nejasnú demarkáciu medzi ontologickým a epistemologickým kritériom pravdy, ktorá sa týka aj výrokov o náhodnostiach.136 Stopy týchto miest, ktoré pramenia zo samotného Aristotelovho textu, nachádzame aj neskoršie u komentátorov. Na jednej strane sa tieto formulácie nekriticky preberajú s ohľadom na Aristotela ako autoritu, na druhej strane existuje snaha dať im dodatočné vysvetlenia, ktoré zase, v niektorých prípadoch, ešte viac zahmľujú pôvodný zmysel. Príčiny nerozhodnosti, ktoré cítiť u Aristotelových komentátorov, keď ide o budúce náhodnosti, nachádzame aj u Alexandra. Preberá značný počet termínov a používa ich, akoby to boli štandardné technické termíny. Ako prvé, na samotnom začiatku svojho komentára, pokúša sa sugerovať rozdiel medzi druhmi vecí, o ktorých sa dá povedať, že sú nutné. Tu sú zatiaľ dilemy voči „pravdám o nahodnostiach" ponechané bokom: 175,16 – 18: Iste si všímame, že sú niektoré (veci), ktoré nemajú schopnosť premeniť sa do stavu opačného od toho, v ktorom sú, kým sú aj také, ktoré nie sú vo väčšej miere [οὐδὲν μᾶλλον]137 schopné byť v opačnom stave od toho, v ktorom sú. Ako vysvetlenie týchto riadkov, Alexander pokračuje nasledujúcim príkladom z de fato, ktorý nám dnes môže pripomínať to, čo nachádzame v Ryleho interpretácii „dispozičného vysvetlenia":138 175.19 – 21: Oheň nie je schopný prijať chlad, ktorý je opak jemu prirodzenej teploty, |20| ako ani studený sneh nemôže prijať teplotu a zostať snehom; ale, ___________________ 136 Jedno z charakteristických miest u Aristotela znie (de int., 19a20-22): „... za druhé tak, že jeden z nich je spíše pravdivý a že to zpravidla nastává, nicméně se však také to druhé může stát, kdežto prvé nikoli (τὰ δὲ μᾶλλον μὲν καὶ ὡς ἐπὶ τὸ πολὺ θάτερον, οὐ μὴν ἀλλ' ἐνδέχεται γενέσθαι καὶ θάτερον, θάτερον δὲ μή)." 137 V Sharplesоvom [1983] vydaní, redaktorský komentár tohto miesta znie οὐδὲν ἧττον, cf. Alex. Aphr. fat., Apparatus, p. 242. 138 Ryle [1949: Ch. v: Dispositions and Occurences, 81-95]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 83 pre vodu nie je nemožné, i ked je studená, aby to stratila [túto svoju vlastnosť] a prijala jeho opak, teplo. Podobná téma sa rozvíja o niekoľko riadkov ďalej, ale teraz sa explicitne hovorí nielen o všeobecnej dispozícii jednej veci, aby prijala niektorú opačnú vlastnosť, ale sa zohľadňuje aj jej „poloha" v čase: 176.9 – 11: Preto nemá zmysel hovoriť rovnakým spôsobom o byť v určitom stave nutnosti [ἐξ ἀνάγκης] ani v prípade tých vecí, ktoré nemôžu prijať opačný stav od stavu, v ktorom sú, ani v prípade tých vecí, ktoré v hociktorom čase [καθ' ὁντινοῦν χρόνον] nie sú vo väčšej miere [μηδὲν μᾶλλον] schopné prijať tú či onú opačnosť. Podľa tohto náhodnosti majú schopnosť v určitých časoch byť v určitých stavoch, v ktorých (predsa) môžu prejsť do svojho opaku. Rovnako môžu v jednom okamihu byť v stave, po ktorom už nemôžu (viac) prejsť do svojho opaku. Alexander dodatočne vysvetľuje tieto slová a zhŕňa tvrdením, že: 176, 11 – 13: Keďže veci, ktoré sú podľa nutnosti [ἐξ ἀνάγκης] v určitom stave, nemôžu prijať svoj opak, iné veci, ktoré môžu prijať opak, nebudú v stave, v ktorom sú tie veci, ktoré sú tak podľa nutnosti. Táto myšlienka sa opakuje aj v nasledujúcich riadkoch, ale neskoršie s korigovanou, doplnenou formuláciou139 (ktorá akoby nemala veľa spoločného s predchádzajúcou) „(nie-) byť vo väčšej miere pravdivý ako..." ([μηδὲν] μᾶλλον ἀληθῆ), ktorá svoj základ čerpá z frázy použitej pri porovnávaní „byť (rovnako) pravdivý ako...". Použitím tejto frázy Alexander pravdepodobne chce povedať, že niečo môže byť aj nie celkom rovnako pravdivé, čo samotné vyplýva z povahy relačných pojmov, do ktorých zapadajú „viac" a „menej" [μᾶλλον καὶ ἧττον].140 Ale čo by toto skutočne malo znamenať? Grécka fráza – ktorá v štandardnom relačnom alebo komparatívnom použití tohto termínu ako „skôr (alebo viac)... ako ..." zahŕňa pojem [μηδὲν-] μᾶλλον – sa zavádza ešte aj vtedy, keď sa zdôrazňuje, že sú komparatívne tvrdenia dosvedčené určitým druhom alebo stupňom istoty [„skôr sa stane, že..., ___________________ 139 Alex. Aphr. fat. 191.2 sq. 140 Arist. cat. 6b20-27. 84 Vladimír Marko než..."].141 U Aristotela sa v de interpretatione táto fráza zreteľne javí v jej epistemologickej roli, zatiaľčo u Alexandra je len prebratá, bez akéhokoľvek dodatočného vysvetlenia. Jej jasnejší epistemický aspekt môžeme u Alexandra nájsť v jeho kritike stoickej koncepcie predpovedania budúcich udalostí. Alexander kritizuje koncepciu osudu (majúc pred očami svojich stoických oponentov), ako aj predurčenosti a možnosti formovania prediktívnych viet. Svojím oponentom pripisuje rovnaký druh argumentácie, ktorý kritizuje aj Aristoteles. Zvlášť zaujímavým faktom je, že tento komentár a kritika stoického chápania predvídania sú použité ako úvodná časť diskusie o príklade „námornej bitky". Z týchto častí142 môžeme usúdiť, že Alexandrovo stanovisko, ako aj to, ktoré chce pripísať Aristotelovi, sa zakladajú na tvrdení, že náhodnosť je viazaná s nedostatkom (určitého druhu „reálnych" resp. skutočných) príčin. Alexander kritizuje stanovisko – stotožnené so stoickým – že všetky veci majú svoje príčiny, pričom vkladá epistemický dodatok: i keď (často) nám neznáme.143 Oponentom tiež pripisuje tvrdenie (čo platí skôr ___________________ 141 De Lacy [1958] poukazuje na to, že termín οὐ μᾶλλον sa, napríklad, u Démokrita používa v rámci výroku označujúceho povahu vecí, a nie poznanie o veciach, kým u sofistov, ako aj u Platóna a Aristotela, sa pravdepodobne v argumente οὐ μᾶλλον používa, aby poukázalo práve na poznanie. Morrison [1987:395] rozoberá miesto z metaph. Γ4, 1008b32-1009a5, v ktorom je použitá fráza „viac alebo menej" v rozbore pojmu blízkosti s explicitným odkazom na pravdivosť μᾶλλον ἀληθές, a to v kontexte, ktorý sa (Morrison) snaží interpretovať ako budúci čas (n. 38: „The English future tense is somewhat more vivid than the Greek, which is optative; but I use it, together with italics, to capture the force of the immediately following γε"). 1008b35-1009a3: „Ak je to, čo je vo väčšej miere aj bližšie, a raz bude (γε, stane sa v budúcnosti)	niečo „pravdivé", tomu je to, čo je viac pravdivé, bližšie. Aj keby to nebolo také, to, čo, je doteraz povedané, stačí, aby sme stanovili, že existuje niečo, čo je istejšie a pravdivejšie... (εἰ οὖν μὴ ὁμοίως, δῆλον ὅτι ἅτερος ἧττον, ὥστε μᾶλλον ἀληθεύει. εἰ οὖν τὸ μᾶλλον ἐγγύτερον, εἴη γε ἄν τι ἀληθὲς οὗ ἐγγύτερον τὸ μᾶλλον ἀληθές)." 142 Alex. Aphr. fat. x, 176,14-177,6 = FDS 1009; SVF 961 (=177,2-3) a fat, 177.1ff > SVF ii 960 (2-5); 961(7-14) > FDS 1010. 143 Alex. Aphr. fat. x, 176,15. 1. O Aristotelových námorných bitkách 85 pre Aristotela než pre stoikov), podľa ktorého "m o ž n é bude podľa nich (stoikov) existovať s ohľadom na n a š e p o z n a n i e [alebo stupeň nášho poznania]".144 Alexander sa snaží vyhnúť tomu, že rozdiel medzi udalosťami, ktoré sa len majú udiať, existuje len s ohľadom na naše poznanie, ktoré máme o tých udalostiach, ale nie aj to, že sa týmto udalostiam dá zabrániť, aby sa udiali. Samotné naše poznanie (alebo nepoznanie) týchto udalostí neprináša žiadny rozdiel voči ich existencii. Keby tomu nebolo tak, museli by sme čeliť následkom argumentu „Lenivý", ktorý podľa Alexandera predstavuje ťažkosť pre stoikov. Podobné miesto, na ktorom sa ešte zreteľnejšie dá vidieť Alexandrov postoj k ústrednému problému diskusie, nájdeme v kapitole vii jeho de fato. Aj tu sa problém náhody analyzuje odvolávaním sa na epistemologický článok v usudzovaní. Alexander tu uvádza oveľa expresívnejšie pojmy príbuzné tzv. stupňu poznania a dáva hneď aj prehľadnejšie dištinkcie. Predtým, ako sa dá do rozoberania rozličných stupňov predchádzajúceho poznania o budúcich veciach, začína s tvrdením, že:145 172.4-8: Skoro všetci filozofi a obyčajní ľudia veria, že niektoré veci vznikajú samé od seba alebo šťastnou náhodou (τὸ γίνεσθαί τινα καὶ αὐτομάτως καὶ ἀπὸ τύχης) a u niektorých vecísa to deje náhodne, aj že v samotnej veci je i to, že nie sú vo väčšej miere to než ono (καὶ τὸ μηδὲν μᾶλλον τόδε τοῦδε).146 Posledná fráza vo vete poukazuje na príbuznosti medzi textom Aristotelovým a Alexandrovým. Problém, ktorý zostáva – v akej miere uvedené riadky majú skutočne svoj pôvod v Alexandrovom čítaní tých častí Aristotelovho de int., v ktorých sú použité problematické komparatívne príklady a termín μᾶλλον? Aristotelove poznámky sú orientované skôr smerom ku „kontinuálnej", „postupnej" alebo „graduálnej" interpretácii náhodnosti – a hodnotenia prediktívnych výrokov podľa škály, ktorá zahŕňa menej aj viac pravdivé výroky. ___________________ 144 Ibid., x 176,25-177,2. 145 Alex. Aphr. fat. vii, 172.5ff; SVF ii 969. 146 Porovnaj Sharplesоve vysvetlenie poslednej frázy u Alex. Aphr. fat. 172.7f.: – No more this or that = „... i.e., there are things that do not happen in one way any more [often] than in another, that may equally well happen in either." Cf. fat. ix. ako aj Sharples [1975: 264sq. a n. 48]; Sharples [1978: 250sq., ako aj n. 79]. 86 Vladimír Marko Okrem toho, predchádzajúce uvedené miesto má dodatočnú váhu aj preto, lebo hovorí o tom, v čo veria takmer všetci filozofi aj obyčajní ľudia. Tvrdí sa niečo, čo by malo byť bez pochybností – niečo, čo je štandardné chápanie nielen filozofov, ale s čím súhlasia aj obyčajní ľudia – že ak je naše poznanie o budúcich udalostiach istejšie, potom je aj „pravdepodobnejšie", „má väčšie šance", je „väčšia nádej, že sa udejú". Nakoniec, je „p r a v d i v e j š i e", že „skôr bude (niektoré) to, než (niektoré) ono". V tomto zmysle sa zdá, že sa Alexandrova g r a d u á l n a (ex gradibus) koncepcia pravdy a modalít veľmi neodlišuje od tej, ktorá leží v základe deviatej kapitoly Aristotelovho de interpretatione. Iné miesta u Alexandra, predovšetkým de fato 175,16, ktoré priamo predchádzajú tomu, kde použije Aristotelovu frázu ὁπότερ' ἔτυχεν, dodatočne potvrdzujú, že bol sústredený na dôsledné čítanie pôvodného textu. Alexander komentármi systematicky nasleduje Aristotela a občas uvádza aj priame či nepriame repliky stoikov. V prospech tvrdení o možnom „epistemickom" základe chápania prediktívnych výrokov nachádzame aj iné miesta v tomto duchu, ako sú riadky 176.26 sqq.147 Ammonios, Boethius a Simplikios Rozoberanie zmyslu a zámeru formulácie neurčitého, indefinitívneho poznania budúcich náhodností u neskorých autorov prerastá do ústrednej témy interpretácií Aristotela. Existujú početné náznaky, že svoju vybudovanejšiu artikuláciu Alexandrovo stanovisko dostáva až neskôr, v ___________________ 147 Alex. Aphr. fat. x. 176,26-177.2: δῆλοι γάρ εἰσιν οἱ λέγοντες οὕτως ὡς τῇ ἡμετέρᾳ γνωρίσει τὸ δυνατὸν ἔσται κατ' αὐτούς. τοῖς γὰρ γνωρίζειν αὐτῶν τὰ αἴτια δυναμένοις (οὗτοι δ' ἂν εἶεν |177.1| οἱ μάντεις) οὐκ ἔσται δυνατὰ † ὄντα δυνατοῖς εἰδόσιν μὲν αὐτὰ κεκωλυκέναι ἀγνοοῦσιν δὲ ὑφ' ἡμῶν κωλύοντες. Je jasné, že keď takto hovoria, to, čo je možné, bude existovať s ohľadom na [stupeň] nášho poznania. Pretože tieto veci nebudú možné pre tých, ktorí poznajú ich príčiny (a to by boli proroci) a ktoré sú možne pre tých, ktorí vedia, že boli obmedzení, ale nevedia, čím boli obmedzení. 1. O Aristotelových námorných bitkách 87 textoch Ammonia a Boethia.148 Aj Ammonios (iii s.n.l.) aj Boethius (vi s.n.l.) sa zúčastňujú v debate o indefinitívnom a definitívnom (ὡρισμένως ἀφωρισμένως ) poznaní a zakladajú svoje presvedčenia na odsekoch o tejto téme z Aristotelových cat. c. vii 8a34 sqq. Aristoteles tu rozoberá problém relácií, zavádza pár termínov v kontexte poznania a hovorí o definitívnom a indefinitívnom poznaní (resp. poznaní niečoho, oboznámenosti sa s niečím; 11a20 – 30). V cap. x, ktorá sa zaoberá kontrárnymi pojmami, Aristoteles uvádza príklady, ktoré predstavujú výnimky (v ktorých jedna opozícia patrí [subjektu] podľa povahy a nie podľa nutnosti) a tvrdí, že „jedna z dvoch kontrarít nutne musí byť definitívne prítomná vo veciach, ale nie jedna alebo druhá".149 Ammonios Zdá sa, že A m m o n i o s (435/45 – 517/26. n.l.)150 svoje stanovisko o kontradikciách zakladá práve na uvedenom odstavci z Aristotela (cat. c. vii), ktoré sa neopiera ani nie tak o problém pravdivosti a nutnosti, ako o problém definitívneho p o z n a n i a. V prípade budúcich náhodností, ani Ammonios ani Boethius nenachádzajú spôsob, ako použiť obvyklú procedúru, ktorá platí pre kontradiktorické singulárne výroky. Skrátka, kontradiktorické výroky o budúcnosti chápu tak, že jeden z dvoch opačných výrokov o budúcich náhodnostiach (z ktorých jeden tvrdí, že sa určitá udalosť udeje, a ___________________ 148 Sharples si myslí, že je možné nájsť mnohé porovnateľné miesta nasvedčujúce tomu, že aj Ammonios aj Boethius poznali Alexandrov komentár k Aristotelovmu de int., pravdepodobne cez Porfyria. Rovnako, Porfyrios si mohol zaradiť materiál z de fato do svojho komentára o de int. spolu s komentárom, ktorý prebral od Alexandra. Pozri Sharples [1978: 257 – 8; a fn. 158]. 149 Ide o riadky z Arist. cat. 12b38-40: ἐπὶ δὲ τούτων ἀφωρισμένως ἀναγκαῖον θάτερον ὑπάρχειν, καὶ οὐχ ὁπότερον ἔτυχεν. Cf. rovnako, 13a3 sqq., kde nachádzame príklad rozlíšenia medzi vecami, ktoré majú dané vlastnosti podľa ich povahy a tých, ktoré ich majú podľa nutnosti, ale teraz v neurčitom, teda indefinitívnom, zmysle [na tomto mieste, οὐκ ἀφωρισμένως] a teda aj ὁπότερον ἔτυχεν. 150 Cf. Ammon. comm. in Arist. de int. (ed. A. Busse, CAG), 131.3 sq. 88 Vladimír Marko druhý, že sa neudeje) je pravdivý a druhý nepravdivý, ale žiaden takým nie je definitívne.151 Pozrime sa teraz na miesto u Ammonia v záverečnej časti jeho komentára, na ktorom nachádzame až tri možné interpretácie pojmu indefinitívnosti. 152 Je jasné, že keď ide o oznamovaciu vetu o náhodnom [περὶ τῶν ἐνδεχομένων ἀποφαινομένους λόγους] (na ktorú poukázal eliminovaním extrémov, i.e. nutnosti a nemožnosti, z ktorých jedno nazval to, čo vždy je <ἀεὶ ὂν> a druhé to, čo vždy nie je <ἀεὶ μὴ ὄν>), nie v každom prípade je jeden člen protikladu definitívne pravdivý [ἀφωρισμένως ἀληθεῦον] – a to je to, čo sme skúmali zo začiatku – ale oba členy sú rovnako schopné prijať pravdu a nepravdu, ako bolo povedané o náhodnostiach s rovnakou príležitosťou [περὶ τῶν ὁπότερ' ἔτυχεν ἐνδεχομένων]. Alebo je jeden člen skôr taký, že by bol viac pravdivý [μᾶλλον ἀληθεύειν] a druhý, že by bol viac nepravdivý [ψεύδεσθαι μᾶλλον], ale nie aj taký, ktorý by bol pravdivý tak, že je vždy pravdivý [ἀεὶ ἀληθεῦον], ani taký, ktorý by bol nepravdivý tak, že je vždy nepravdivý [ἀεὶ ψευδόμενον] a na ktoré poukázal ako na tie nie ešte pravdivé alebo nepravdivé [<οὐ μέντοι ἤδη ἀληθῆ ἢ ψευδῆ>]. Teraz je jasné, že v prípade toho, čo je povedané o tom, čo je najväčšou časťou [ὡς ἐπὶ τὸ πολὺ], je skôr pravdivá [„pravdivejšia", μᾶλλον ἀληθής] kladná veta, kým o tom, čo je menšou časťou [ὡς ἐπ' ἔλαττον], popierajúca veta. Termín indefinitívne (poznanie), keď ide o budúce náhodnosti, môže znamenať (a): že je niektorý výrok o b č a s pravdivý a o b č a s nepravdivý; inými slovami, že nie vždy je to tak, že rovnaký výrok kontradiktorického páru má aj rovnakú pravdivostnú hodnotu. V tom istom odstavci, keď vysvetľuje svoje tvrdenia, Ammonios uvádza dodatočne aj d r u h ý význam, celkom blízky epikurejskému duchu, ako aj Łukasiewiczovmu čítaniu Aristotela (b): výrok kontradiktorického páru (ak nie vždy, teda aspoň) o b č a s nie je a n i ___________________ 151 Toto stanovisko by malo byť zjavné z nasledujúcich riadkov autorov: Ammon. in int. 131.2-4; 138.16sqq; 139.14sq. ; Boëthius, Comm. in int. ed. pr. 106.30, 115.5; Comm. in. int. ed. sec. 191.5, 208.11sqq., 215.21sqq., 219.29, 245.9, 246.12. 152 Ammon. in int. 154.34-155.5 1. O Aristotelových námorných bitkách 89 pravdivý, a n i nepravdivý. Tretia interpretácia (c) sa môže vyvodiť z riadkov Ammoniovho spisu, v ktorom používa problematický termín μᾶλλον: 153 jeden výrok môže byť vo väčšej miere pravdivý (pravdivejší) než druhý. Prekladatelia Aristotela najčastejšie pôvodné miesta, o ktoré sa opiera Ammonios, prekladajú v zmysle, že „jeden (výrok) je viac pravdepodobný než druhý", alebo, jednoducho, že je v zmysle (c), evidentnejšie pre jeden výrok, že je pravdivý (než je to evidentné pre druhý výrok). I keď sú miesta v de int., ktoré sa dajú pochopiť v tomto poslednom zmysle, prekladatelia tomu prikladajú malú alebo žiadnu pozornosť a používajú všeobecné frázy, ktoré zakrývajú problematický aspekt týchto termínov. Jedným z dôvodov tejto Ammoniovej interpretácie môže byť presvedčenie, že sa pravdivosť určitého výroku rozlišuje od samotného stavu vecí a že medzi pravdivosťou a nutnosťou neexistuje prísna ekvivalencia. Pojem nutnosti je, aspoň v prípade náhodností, naviazaný na stav veci, i.e. na to, či sa opísaná udalosť skutočne udiala, o čom môžeme mať určité poznanie. Ale poznanie je sprostredkovateľom medzi tým, kto poznáva a vecou, s ktorou sa oboznamuje: vychádzajúc z tohto Iamblichovho tvrdenia, Ammonios (in de ___________________ 153 Arist. de int. (Kříž): 18b8: τὸ γὰρ ὁπότερ' ἔτυχεν οὐδὲν μᾶλλον οὕτως ἢ μὴ οὕτως ἔχει ἢ ἕξει; Vždyť u toho, co je náhodou, mají nebo budou se mít věci neméně tak jako jinak; 18b39-19a1: οὐδ' εἰς μυριοστὸν ἔτος μᾶλλον ἢ ἐν ὁποσῳοῦν χρόνῳ; a to platí pro desetitisíciletí právě tak, jako pro jakoukoli jinou dobu; 19a19-24: ἀλλὰ τὰ μὲν ὁπότερ' ἔτυχε καὶ οὐδὲν μᾶλλον ἢ ἡ κατάφασις ἢ ἡ ἀπόφασις ἀληθής, τὰ δὲ μᾶλλον μὲν καὶ ὡς ἐπὶ τὸ πολὺ θάτερον, οὐ μὴν ἀλλ' ἐνδέχεται γενέσθαι καὶ θάτερον, θάτερον δὲ μή; nýbrž mnohé se děje náhodou, a to jednou tak, že kladný soud je neméně pravdivý než záporný, po druhé tak, že jeden z nich je spíše pravdivý a že to zpravidla nastává, nicméně se však také to druhé může stát, kdežto prvé nikoli; 19a38: ... καὶ μᾶλλον μὲν ἀληθῆ τὴν ἑτέραν, οὐ μέντοι ἤδη ἀληθῆ ἢ ψευδῆ. a to jeden z nich je spíše pravdivý než druhý, ale není již hned pravdivý anebo nepravdivý. 90 Vladimír Marko int. 135,12sq) súhlasí s ním, že sa poznanie môže aj odstupňovať – podľa úrovne oboznámenosti so stavom veci. Ak také poznanie nemáme, potom iba podmienene, v miere, v akej máme (indefinitívne) poznanie o stave veci (o ktorú ide), môžeme výrokom pridať korešpondujúcu pravdivostnú hodnotu. Z pravdivosti nemusí vyplývať nutnosť, kým nutnosť vždy má ako následok (definitívnu) pravdivosť.154 To znamená, že keď budúce jedinečné veci neexistujú evidentne nutným spôsobom – ako by to bolo v prípade stavu veci, ktorý je dostupný nášmu poznaniu – potom ani pravdivosť výrokov, ktorými sa o nich vyjadruje, nemôže byť definitívna, ale iba indefinitívna. Boethius Boethiova interpretácia Aristotela neprináša vo väčšej miere ujasnenie pôvodného rukopisu. Jeho komentár sa z veľkej časti dá porovnať s Ammoniovým. To je aj dôvod, prečo sa niektorí autori v porovnávaní a v sledovaní chronológie týchto dvoch rukopisov vo svojich komentátoroch dokonca prikláňajú k myšlienke, že relevantné miesta u Boethia sú prebrané z Ammonia. Ťažko jednoznačne povedať, či Boethius nasleduje niektoré z Aristotelových či aristotelovských prameňov alebo sa snaží predstaviť vlastný pohľad na problém. Je pravdepodobné, že podobnosti dvoch autorov pochádzajú zo spoločného prameňa a predpokladá sa, že tým prameňom mohol byť Porfyrios (232 – 309. n. l.) a jeho (Plótinom ovplyvnený) komentár k Aristotelovi.155 Môžeme prijať aj náznaky, že sa Boethius neopiera o jedinečný prameň.156 Evidentné je tiež to, že sú niektoré časti jeho ___________________ 154 Ammon. in int., 139.29. 155 Cf. Steph. in int. 63,9. 156 O otázke pôvodu Boethiovho komentára k de int., ako aj širšieho zoznamu prameňov, ktoré mohli vplývať na charakter jeho komentára, pozri Sharples [1991:41 sq.]. Scharples si myslí, že pokus o nájdenie písaného prameňa pre každú z Boethiových prác, čo bola Usenerova ambícia, je značne problematický. Rovnako si myslí, že je problematický aj názor, že druhý komentár Boethia k de int. je výsledok konštrukcie založenej na komentároch k Aristotelovým de int. a physica prebratých z Ammonia. Treba povedať aj to, že existujú oprávnené dôvody pre predpoklad, že peripatetický alebo aj novoplatonický rukopis týchto dvoch diel mal Boethius k dispozícii. O niektorých názoroch na tento problém pozri Ebbesen [1990:375 sqq]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 91 komentárov a rukopisov (tých, čo sa zaoberajú témou osudu a predvídania), a to predovšetkým tých, ktoré nachádzame v jeho cons. (ako je napr. jeho piata časť), napísané skôr na základe rozpamätávania sa, než na základe priameho sledovania prameňov. Vo svojom rozoberaní budúcich náhodností sa Boethius snaží udržať terminologickú dôslednosť, prekladá Aristotelove termíny, ale má toho veľa spoločného aj s Alexandrovými komentármi. Jeho východiskový zámer – analyzovať teologicky podfarbené aspekty otázok, ktoré sa týkajú možnosti formovania predvídania – je zreteľný v celom texte. Početné miesta sa zdajú prebraté z Alexandrovho de fato. Základný rozdiel je v tom, že problém, ktorý sledujeme, je predstavený cez explicitnú konfrontáciu peripatetikov a stoikov, čo u Alexandera zostávalo menej výrazné. Boethius trvá na tom, že stoici bránia stanovisko, podľa ktorého je všetko v budúcnosti d e f i n i t í v n e buď pravdivé alebo nepravdivé. Dôvodom je, že viažu nutnosť s osudom, presne tak, ako ich Alexander predstavuje, keď hovorí o svojich nemenovaných rivaloch v de fato. Stoici sú tak jednoznačne predstavení ako obhajcovia postoja, že nič nie je následkom s l o b o d n e j v ô l e , m o ž n o s t i alebo n á h o d y, ale všetko je podľa nutnosti alebo nutnosti osudu.157 Ťažko súhlasiť s touto interpretáciou stoického chápania budúcej náhodnosti, keď zoberieme do úvahy stoické rozlišovanie d r u h o v príčin. Ale keď sledujeme Boethiov zámer poukázať na rozdiel medzi stoikmi a peripatetikmi, predsa čiastočne môžeme rozoznať, čo mohol uznávať za vlastnosť toho, čo môže byť definitívne pravdivé alebo nepravdivé. Boethius kritizuje stoikov pre „nesprávnu interpretáciu Aristotela" (lepšie povedané aristotelovcov, resp. peripatetikov) preto, lebo mu pripisujú ___________________ 157 Boëth. in Arist. de int. III 9, (ed. secunda, rec. Meiser) 217,12-218,8; FDS 1007: „Omnia in futuro vel vera vel falsa esse definite in propositionibus arbitrantes impossibilitatis ista cosequitur: nihil enim neque e x l i b e r o v o l u n t a t i s arbitrio neque e x a l i q u a p o s s i b i l i t a t e, neque e x c a s u quidquam fieri potest, si omnia nesessitati subiecta sunt... dicunt enim quidam, quorum sunt Stoici, ut omnia quaecumque fiunt fati necessitate proveniant, et omnia quae fatalis agit ratio sine dubio necessitate contingere." 92 Vladimír Marko tvrdenie, podľa ktorého budúce náhodnosti nie sú ani pravdivé ani nepravdivé (nec veras esse nec falsas).158 Jeho chápanie termínu indefinitívne je rovnakým spôsobom neurčité, ako sme mohli vidieť aj u Ammonia. Boethius hovorí, že „nie sú nutne všetky kladné tvrdenia a popierania definitívne pravdivé".159 Svojím zdôrazňovaním stoického nepochopenia Aristotela sa veta na tomto mieste zdá ako dôsledný pokus – blízky duchu Aristotelovho de int. – o to, aby sa pojem nutnosti chápal ako nezávislý od pojmu pravdivosti. Ako aj u Ammonia, aj tu naďalej zostáva nejasné, čo by to mohlo znamenať, že sú niektoré kladné tvrdenia a popierania indefinitívne pravdivé. Predovšetkým vtedy, keď máme na zreteli, že zmysel frázy vylučuje možnosť, aby veta bola nie pravdivá a nie nepravdivá (k čomu mierila stoická kritická interpretácia aristotelovského stanoviska). Chápanie vzťahu medzi nutnosťou a pravdou (ktorá u stoikov má vlastnosť modalizovaných aletických predikátov, kým u Aristotela túto artikuláciu nenachádzame explicitne)160 sa čiastočne vyjasňuje z Boethiovho rozoberania (v cons. v, 3. 10 – 15), ktoré sa vykladá v rámci božského (pred-) p o z n a n i a budúcich udalostí. ___________________ 158 Boëth. in int. III 9, (ed. secunda, Meiser) p. 208,1-8 (ed. Bas., p.364); FDS 882. 159 Boëth. In int. (ed. prima, Meiser), p. 125: „ ... manifestum esse non necesse esse omnes adfirmationes et negationes definite veras esse". Táto veta predstavuje Boethiovo čítanie Аristоtelоvho miesta v de int., 19a39-19b2: „A tak je zjevné, že není nutné, aby ze všech kladných a záporných soudů, které jsou v protikladu, jeden byl pravdivý a druhý nepravdivý" („ὥστε δῆλον ὅτι ο ὐ κ ἀ ν ά γ κ η πάσης καταφάσεως καὶ ἀποφάσεως τῶν ἀντικειμένων τὴν μὲν ἀληθῆ τὴν δὲ ψευδῆ εἶναι") (Kříž). 160 Výnimku tvoria dve charakteristické miesta, e.n. 1139b7-9 i rhet. 1418a3-5. Fredeová je názoru, že nie sú dostatočne presvedčivé, aby sme uznali, že Aristoteles skutočne má na zreteli modalizovanie aletických predikátov, keďže nikde explicitne nespomína pojem „nutne pravdivé" [Frede, 1985:48 – 49.] a že sa ono objavuje až u neskorších komentátorov [ibid. fn. 31]. Zdá sa však, že sa stačí pozrieť na riadky za týmito nasledujúce, ako aj kontext, v ktorom sa rozoberá prediktívny prehovor (rhet. 1418a) alebo povaha minulých aktov v e.n., aby sme videli, ako sa Diodorove dictum týkajúci sa „konzervácie minulosti", že „všetko, čo je minulé, je nutne pravdivé", týka práve Aristotelovho stanoviska, ktoré sa tu objavuje v plnej podobe. 1. O Aristotelových námorných bitkách 93 Napríklad, keď niekto sedí, potom je predstava (názor, opinio) o tom nutne pravdivá. Ak je predstava o tom pravdivá, potom je aj to, že niekto sedí, nutné. Nutnosť je prítomná v obidvoch prípadoch: v prvom je to nutnosť stavu veci, v druhom nutnosť pravdivosti. Ale to, že je niektorá predstava pravdivá, nepredchádza korešpondujúcemu stavu vecí, ale predstava je pravdivá kvôli stavu vecí. Odtiaľ: I keď príčina pravdy predchádza z jednej strany, tak či tak, spoločná je nutnosť v obidvoch (i.e. aj v pravde, aj v stave veci).161 Boethius na tomto mieste netvrdí nič iné, ako to, že naše poznanie veci dostáva predikát nutnosti z existencie korešpondujúceho stavu veci. Pretože bez jeho predchádzajúcej existencie by nebola prítomná príčina pravdivosti nášho poznania. V takomto duchu treba čítať aj frázu, že „nie všetky kladné a popierajúce tvrdenia sú nutne definitívne pravdivé", pretože každé predvídanie, vrátane božského poznania budúcnosti (providentia), hovorí o eventuálnej udalosti. Boethius si je vedomý, že keby to bolo inak, ohrozilo by to našu slobodu konať i n a k, resp. bolo by na prospech argumentu z nečinnosti. A to je, podľa všetkého súdiac, zmysel frázy, ktorú nachádzame aj u Alexandra: že boh budúce náhodnosti (resp. neurčitosti) veci pozná (len) ako náhodnosti.162 Simplikios Ammoniov stúpenec S i m p l i k i o s (ktorý píše po r. 529 n. l.) vo svojom komentári platonistu N i k o s t r a t a (zo začiatku II. storočia n. l., ďalšieho z horlivých platonistických kritikov Aristotelových Kategórií) vnáša do diskusie trochu iný pohľad na budúce náhodnosti. I keď niektorí autori jeho stanoviská k Nikostratovi chápu ako dvojzmyselné,163 Simplikios sa predsa explicitne vyjadruje o tom, ako Nikostratos uvažuje. Podľa Nikostrata výroky ___________________ 161 Cons. v 3.13.: „Ita cum causa veritatis ex altera parte procedet, inest tamen communis in utraque necessitas." 162 In. Arist. de int. III 9, (ed. secunda, rec. Meiser) p. 226.1-12; tаktiež, porov. 212.8ff, 213.12ff, cons. v 3.23, v 6.24. 163 Napríklad, pozri ako Sorabji [1978] interpretuje toto miesto u Simplikia, predovšetkým p. 264, n. 212. 94 Vladimír Marko o budúcich náhodných udalostiach (alebo výroky, i keď tu stojí termín προτάσις) nie sú „a n i pravdivé a n i nepravdivé (οὔτε ἀληθεῖς εἰσιν οὔτε ψευδεῖς)".164 Toto stanovisko by malo byť jasné preto lebo sa komentátor o niekoľko riadkov nižšie pokúša ho konfrontovať so stanoviskom stoikov, podľa ktorých sú vety o budúcich náhodnostiach „b u ď pravdivé a l e b o nepravdivé". Simplikios tieto slová nepodáva explicitne v kontexte debaty o „definitívnom-indefinitívnom", ani o „možnom" alebo „nutnom", ale v priebehu výkladu používa Aristotelove termíny, aby formuloval vlastné riešenie problému. Pri tom Simplikios navrhuje,165 že nie je pravdivé a n i že zajtra bude námorná bitka, a n i že nebude, ale „ktorékoľvek z toho" (οὔτε γὰρ τὸ 'ἔσται ναυμαχία' ἀληθὲς οὔτε τὸ 'οὐκ ἔσται', ἀλλ' ὁ π ό τ ε ρ ο ν ἔ τ υ χ ε ν). V tom istom kontexte, o niekoľko riadkov nižšie, komentuje rozdiel medzi stoickým a peripatetickým učením o budúcej náhodnosti. S ohľadom na peripatetikov, Simplikios tvrdí, že „to, čo je povedané o budúcnosti, e š t e [ἤδη] n i e j e pravdivé alebo nepravdivé, ale až bude toho alebo onoho druhu [τοῖα ἢ τοῖα]"166 – to znamená, stane sa buď pravdivým alebo nepravdivým. V pokračujúcom texte, ktorý ďalej nadväzuje na kritiku Nikostrata,167 Simplikios konfrontuje (i keď neuvádza explicitný dôvod) a porovnáva stanovisko peripatetikov a neoplatonika Nikostrata. Simplikios nespomína ___________________ 164 In Aris. cat. ed. Kalbfleich, p. 406.6-16 (f. 103A ed. Bas.) et 406.34-407.5 = FDS 881; Pozri, Nicostratovu charakterizáciu peripatetikov v in cat. 406,13-407,15. 165 Kľúčový Aristotelov termín v našom rozbore ὁπότερον ἔτυχεν Anscombová číta ako 'whichever happens' a toto čítanie sa stáva štandardným v anglosaských interpretáciach. Rozhoduje sa pre tento termín, aby ho lepšie rozlišovala od termínu náhodné veci (19a35-6: ἐπὶ τοῖς μὴ ἀεὶ οὖσιν ἢ μὴ ἀεὶ μὴ οὖσιν). LSJ Lexicon ponúka nasledujúcu interpretáciu: „– ὁ πότερος, alter; – τυγ-χ-ἁνω, ... is formed from aor. τυχεῖν, which was orig. the aor. Pass. (with act. form) of τεὐχω 'make'; ἔτυχε = factum est ; In 3. sq. aor. impf. impers. (sts. also pers.), in relat. clauses, as (when, where, etc.) it (she, he, etc.) happened (may happen, etc.) i.e. anyhow, or any time, place, etc." 166 In Aris. cat. ed. Kalbfleich, p. 407.12-14. 167 In Aris. cat. ed. Kalbfleich, p. 407.6 sqq. 1. O Aristotelových námorných bitkách 95 to, na ktorých peripatetikov myslí.168 Podľa jeho interpretácie oni (títo peripatetici) tvrdia, že je budúca kontradikcia (definitívne) pravdivá alebo nepravdivá, kým je (podľa povahy vecí) neurčité, ktorá časť (kontradikcie) je pravdivá a ktorá nepravdivá, resp. že sa ešte (alebo teraz) nedá povedať, ktorá časť kontradiktorického páru je pravdivá, i keď sa môže povedať to, že bude buď pravdivá alebo nepravdivá. Z tohto odstavca je bezpochyby jasné aspoň to, že je určitosť (nutnosť) naviazaná na poznanie existencie referenta, na ktoré ukazuje prediktívny výrok, čo sa zdôrazňuje slovami, ako je niečo (už, ἤδη) d e f i n i t í v n e pravdivé len s ohľadom na skutočnosť – súčasný alebo minulý čas169 (alebo, ako to nachádzame aj v prvých vetách deviatej kapitoly Aristotelového de int., bezpochybne je nutné vtedy, keď ide o súčasný alebo minulý čas).170 U predchádzajúcich autorov je ľahko vidieť základnú tendenciu prítomnú počas dlhého obdobia rozoberania tohto problému. Cez konfrontovanie rivalitných koncepcií (väčšinou stoické a peripatetické) definitívnych a indefinitívnych právd, zdá sa jasnejším smer, v ktorom sa pohybovalo riešenie Aristotelom načatého problému, a zároveň aj štandardizácia jeho pozície. Porovnajme teraz názory komentátorov so samotným textom, ktorý bol prameňom ich diskusií. Aristoteles – východisko diskusie o budúcich náhodnostiach Početné nejasnosti v antickej debate o výrokoch, ktorých obsah predstavujú budúce náhodné udalosti, majú svoje pramene zjavne už v samotnom Aristotelovom texte. V úvodnej časti sme stručne vyložili náš názor, že tento text, de interpretatione c. ix, z rôznych dôvodov ani jasne nevykladá, ani dostatočne neosvetľuje svoj ústredný predmet. Účel, s ktorým bol napísaný, nie je dostatočne identifikovateľný. Táto prekážka je viditeľná nielen vtedy, ___________________ 168 Mignucci [1996:306 – 307] si myslí, že by tu mohlo ísť o nejakého „predstaviteľa stanoviska, ktoré obhajuje aj Ammonios, tým, že je v 407.12-13 použitá fráza, ktorá je blízka Ammoniovi – ἤδη μὲν οὐκ ἔστιν ἢ ἀληθῆ ἢ ψευδῆ. 169 In Aris. cat. ed. Kalbfleich, p. 407.1-10. 170 Arist. de int. 18a28-9. 96 Vladimír Marko keď ide o otázku „Čo bolo Aristotelovo pôvodné stanovisko?", ale i vtedy, keď ide o dramaturgiu samotného textu – resp. „Prečo Aristoteles vybral práve tieto kroky vo vlastnom výklade problému a vo svojej kritike niektorých predpokladaných oponentov?" Tak, ako Aristoteloví antickí komentátori, ani súčasní komentátori, opierajúci sa o rozličné interpretácie a preklady pôvodného textu, nezaostávajú v tejto diskusii vo výbere niektorého z už tradične určených konkurenčných riešení. Rozbor problému, ktorý sa týka definitívnych alebo indefinitívnych výrokov o budúcich náhodných udalostiach, komentátori pravdepodobne nachádzali v cat. 12b38 – 40 – že jedna z dvoch kontrárnych vlastností patrí subjektu definitívnym spôsobom. I keď nemá explicitne priamy pôvod v Aristotelovom texte de int., rozbor komentátorov sa mohol opierať o viaceré odseky – ie. 19a27-9, 19a36-40 a formuláciu teórii pravdy z 19a33 (pravdivosť korešponduje s tým, ako sa veci majú). Aby zvýraznili tieto miesta, prekladatelia používajú rôzne termíny, svojim duchom veľmi blízke antickým komentátorom, zameraným na problém definitívnych právd.171 V prvom z týchto odsekov Aristoteles hovorí nasledujúce:172 19a27-9: καὶ ἐπὶ τῆς ἀντιφάσεως ὁ αὐτὸς λόγος· εἶναι μὲν ἢ μὴ εἶναι ἅπαν ἀνάγκη, καὶ ἔσεσθαί γε ἢ μή· οὐ μέντοι διελόντα γε εἰπεῖν θάτερον ἀναγκαῖον. A stejně je tomu v případě sporu. Že všechno buď jest, nebo není, je nutné, a rovněž, že bude nebo nebude; ale nelze to rozdělit a jedno z toho prohlásit za nutné. (Kříž) ___________________ 171 V ďalšom texte, aby sme mohli upútať pozornosť čitateľa na rôzne prístupy, v poznámkach pridáme aj preklady, ktoré mali určitý vplyv na anglosaských filozofov. Tieto preklady často formujú dôvody, ktoré vplývali na formovanie rozdielov medzi interpretáciami. Relevantné frázy sme dali do kurzívy. 172 [ A n s c o m b e]: 'And the same reasoning applies to the antiphasis. For it is necessary that everything should be or not, and should be going to be or not. However, it is not the case, separately speaking, that either of the sides is necessary'. [ A c k r i l l]: 'And the same account holds for contradictories: everything necessarily is or is not, and will be or will not be; but one cannot divide and say that one or the other is necessary'. 1. O Aristotelových námorných bitkách 97 Prvá časť tohto odstavca korešponduje s afirmáciou princípu vylúčenia tretieho, kým druhá časť sa môže pochopiť ako reštrikcia všeobecnej platnosti princípu bivalencie. To sa zdá byť jasným na základe toho, čo je sugerované frázou „οὐ μέντοι διελόντα". V mnohých prekladoch je pôvodná fráza často menej rozoznateľná práve kvôli snahe prekladateľov, aby odhalili jej zmysel, ako aj zdôraznili zámer, s ktorým mohla byť použitá. Keď porovnáme rôzne riešenia prekladateľov, je zreteľné, že existuje všeobecný konsenzus o jej zmysle. Chcú zdôrazniť to, že sa „(ešte, zatiaľ) nedá, alebo nemôže vydeliť (s úplnou istotou, definitívne)", ktorá z alternatív je nutná.173 Táto veta sa tiež tradične uvádza ako jedna z kľúčových o tom, že Aristoteles popiera nutnosť princípu bivalencie pre prípad viet, ktoré hovoria o budúcich náhodnostiach. Ďalší odsek sa uvádza s rovnakým účelom skôr ako doplnok alebo dodatočné vysvetlenie predchádzajúceho. Táto veta bezpochyby predstavuje aj najkondenzovanejšiu časť de interpretatione. Väčšinou sa uvádza v prospech ortodoxnej interpretácie (ako sme to už videli v prípade Łukasiewicza):174 19a36-39: ὅπερ συμβαίνει ἐπὶ τοῖς μὴ ἀεὶ οὖσιν ἢ μὴ ἀεὶ μὴ οὖσιν τούτων γὰρ ἀνάγκη μὲν θάτερον μόριον τῆς ἀντιφάσεως ἀληθὲς εἶναι ἢ ψεῦδος, ο ὐ μ έ ν τ ο ι τ ό δ ε ἢ τ ό δ ε ἀλλ' ὁπότερ' ἔτυχεν, καὶ μᾶλλον μὲν ἀληθῆ τὴν ἑτέραν, ο ὐ μ έ ν τ ο ι ἤ δ η ἀληθῆ ἢ ψευδῆ. Tak tomu je u věcí ne vždy jsoucích nebo ne vždy nejsoucích. V tomto případě totiž jeden člen protikladu nutně je pravdivý nebo nepravdivý, avšak nikoli nutně tak, aby to byl tento nebo onen, nýbrž kterýkoliv z nich libovolně, a to jeden z nich je spíše pravdivý než druhý, ale není již hned pravdivý anebo nepravdivý. (Kříž) ___________________ 173 [ A n s c o m b e]: 'But it is not the case, separately speaking, that either of the sides is necessary'. [C o o k e]: 'But we cannot determinately say which alternative must come to pass'. [E d g h i l l]: '...but it is not always possible to distinguish and state determinately which of these alternatives must necessarily come about". [ R e s c h e r]: 'But we cannot say specifically that one or the other alternative is necessary'. [ A c k r i l l]: 'But one cannot divide and say that one or the other is necessary'. 174 Cf. cat. 13b29-35, jeden z protikladov musí byť pravdivý v každom prípade. 98 Vladimír Marko Ako aj v predchádzajúcom prípade, preklady sa vo všeličom líšia. Kľúčovým miestom sa zdá byť fráza οὐ μέντοι ἤδη ἀληθῆ ἢ ψευδῆ,175 ktorú Anscombová prekladá „čo neznamená, že je to pravdivé alebo nepravdivé (but that does not mean that it is true, or false)", pričom zdôrazňuje, že použitý termín ἤδη treba chápať v „logickom, a nie temporálnom" zmysle (a vynecháva časticu, ktorá pripomína „zatiaľ", z vyššie uvedeného odseku).176 Ale zdá sa, že príbuznosť fráz použitých v uvedených odstavcoch nie je náhodná.177 Keď porovnávame aj iné podobné miesta, dostávame jasný e p i s t e m i c k ý a s p e k t problému budúcej náhodnosti – resp. (že) nemôžeme (nevieme) e š t e (zatiaľ, s istotou, alebo definitívne) p o v e d a ť (alebo vedieť), ktorá z viet (o budúcich náhodných udalostiach) je teraz (alebo že bude) pravdivá alebo nepravdivá. Aristotelovými slovami povedané: ___________________ 175 Kříž frázu „οὐ μέντοι" číta ako „nikoli nutně", i keď zmysel na tomto mieste nie je modálny, ale týka sa skôr páru definitívne/indefinitívne. 176 Anscombová [1956:8] na tomto mieste dodáva poznámku: – ad „b u t t h a t d o e s n o t m e a n", 19a39: „ἤδη, logical, not temporal; ἤδη works rather like the German "schon" (only here of course it would be „noch nicht"). ἤδη in a nontemporal sense is, like οὐκετι, frequent in Greek literature. English translators of philosophical texts usually either neglect to translate it or mistranslate it. For examples, see Plat. Theaet. 201e4, Arist. phys. 187a36, de int. 16a8, metaph. 1006a16. Bonitz gives some more examples." 177 [ A n s c o m b e ]: 'Still, it is not open to us, either, to say that neither is true, as: that it neither will be nor will not be.' [E d g h i l l ]: 'One of the two propositions in such instances must be true and the other false, but we cannot say determinately that this or that is false, but must leave the alternative undecided.' [ R e s c h e r ] : 'For here it is necessary that one or the other member of contradictory alternative be true or false; but it is neither necessary that this one rather than that one (be true or false) but only whichever chances to come about.' [C o o k e ]: 'But one half of the said contradiction must be true and the other half false. But we cannot say which half is which. Though it may be that one is more probable, it cannot be true yet or false.' [ A c k r i l l ]: 'With these it is necessary for one or the other of the contradictories to be true or false – not, however, this one or that one, but as chance has it.' [ C r i v e l l i ]: 'But neither is it possible to say that neither of the two is true, i.e. that neither it will be nor it will not be.' 1. O Aristotelových námorných bitkách 99 18b17-8: ἀλλὰ μὴν οὐδ' ὡς οὐδέτερόν γε ἀληθὲς ἐνδέχεται λέγειν, οἷον ὅτι οὔτ' ἔσται οὔτε οὐκ ἔσται. Vskutku však není možné říci, že obojí není pravdivé, jako např. ani že něco bude, ani že nebude. (Kříž) U Aristotela môžeme vidieť jasné rozlišovanie výrokov s časovým obsahom. S ohľadom na časové aspekty, ako aj pravdivostné hodnoty, mohli by sme ich rozdeliť na: A) atemporálne [„dva a dva rovná sa štyri"], B) omnitemporálne [„slnko je nebeské teleso"], C) časovo orientované výroky [„niečo bolo / je / bude tak a tak"]. Treba tiež dodať, že Aristoteles nepodával ostré rozlíšenie medzi nimi. Niekedy sa zdá, že vôbec nerobil rozdiel medzi A) a B) a že ich chápal ako jeden druh alebo ako také výroky, ktoré nadväzujú na „čisté pravdy" a sú automaticky zachytené predikátom nutnosti. Preto sa v prípade atemporálnych a omnitemporálnych výrokov princíp bivalencie a zákon vylúčenia tretieho akoby stotožňovali. Na tomto mieste treba ešte dodať, že prediktívny aspekt omnitemporalných výrokov je naviazaný na to, že pre ne platí, že dopredu môžu byť zároveň pravdivé a nutné. Dôvodom je, že sa zakladajú na Aristotelovom zamlčanom predpoklade o zvláštnom statuse objektov, na ktoré sa vzťahujú, ako aj to, že vlastnosťou týchto objektov je pridávanie omnitemporálnych predikátov. Inými slovami, tieto objekty sa zakladajú buď na trvalých (kontinuálnych) alebo repetatívných (opakujúcich sa) povahách ich vlastností. Pravdivosť a nutnosť v prípade výroku týkajúceho sa týchto objektov je podľa Aristotela rovnaká preto, lebo aj dosahom, aj časovo majú neobmedzený, konštantný charakter. V prípadoch, keď sa môžu použiť výroky s takýmito vlastnosťami, formovanie predvídania nie je obmedzené, pretože výsledok je vopred definitívny a jeho pravdivostná hodnota je vždy nasledovaná nutnosťou. – Aristotelove príklady a dramaturgia ich vykladania. Aristoteles svoje východiskové tvrdenia o budúcich náhodnostiach vykladá v niekoľkých odsekoch de interpretatione, predovšetkým v 18a36-7; 18b1-2, 7-8 aj 15-6. Výklad, ktorý má reductio formu, rozširuje a obohacuje krok za krokom a uvádza nové a zložitejšie aspekty problému. Napríklad: 18a34-35: εἰ γὰρ πᾶσα κατάφασις ἢ ἀπόφασις ἀληθὴς ἢ ψευδής, καὶ ἅπαν ἀνάγκη ἢ ὑπάρχειν ἢ μὴ ὑπάρχειν∙ Kdyby tu totiž každý kladný nebo záporný soud byl pravdivý nebo nepravdivý, nutně by také všechno bylo nebo nebylo. (Kříž) 100 Vladimír Marko A rovnako sa veci majú aj s (kontradiktorickými) prediktívnymi výrokmi.178 Jeden z dvoch prediktívnych kontradiktorických výrokov musí byť nutne pravdivý, pretože sa nič z toho, o čo ide, nedeje náhodou (ἀπὸ τύχης), ani „viac tak či onak" (ὁπότερ' ἔτυχεν).179 Jedno vylučuje druhé – ak sa budúce udalosti odohrávajú podľa nutnosti, potom nič (z tohto druhu) nie je náhodné. – „Byť biele." Príklady, ktoré sú použité ako ilustrácia predchádzajúceho tvrdenia, ukazujú ako Aristoteles od nediferencovaných omnitemporálnych a atemporálnych výrokov prechádza na C), tretiu kategóriu uvedených výrokov, resp. tých s explicitnou časovou orientáciou. Od tvrdenia:180 18b1-2: εἰ γὰρ ἀληθὲς εἰπεῖν ὅτι λευκὸν ἢ οὐ λευκόν ἐστιν, ἀνάγκη εἶναι λευκὸν ἢ οὐ λευκόν Jestliže je totiž pravda, když se řekne, že něco je bílé nebo nebílé, je to nutně bílé nebo nebílé. (Kříž), ktoré je určené bez časového obmedzenia a explicitného časového kontextu, k tvrdeniu s časovým obmedzením (resp. s explicitným časovým kontextom).181 18b9-12: ἔτι εἰ ἔστι λευκὸν νῦν, ἀληθὲς ἦν εἰπεῖν πρότερον ὅτι ἔσται λευκόν, ὥστε ἀεὶ ἀληθὲς ἦν εἰπεῖν ὁτιοῦν τῶν γενομένων ὅτι ἔσται∙. Mimo to, je-li něco nyní bílé, bylo před tím pravda, řeklo-li se, že to bude bílé, takže vždy bylo pravda, řeklo-li se, že kterákoliv událost jest nebo bude. (Kříž) ___________________ 178 Na tomto mieste sa v Křížovom preklade uvádza nasledujúca poznámka: „Aristoteles vyvozuje z logické formulace zásady vyloučeného třetího (srv. obd. metaph. IV, cap. 8, p. 1012b 10n „... jeden člen protikladu je nutně pravdivý") formulaci ontologickou (srv. obd. Anal. pr. I, c. 46, p. 51b 36nn „Budiž A ,Je dobrý' a B ,Není dobrý' ... pak A nebo B bude příslušet všemu"), aby tím dokázal, že tato zásada, uplatňujeme-li ji i pro individuální budoucí jevy, které se dějí náhodou, vede k absurdním důsledkům." 179 18b7-8: „οὐδὲν ἄρα οὔτε ἔστιν οὔτε γίγνεται οὔτε ἀπὸ τύχης οὔθ' ὁπότερ' ἔτυχεν, οὐδ' ἔσται ἢ οὐκ ἔσται, ἀλλ' ἐξ ἀνάγκης ἅπαν τα καὶ οὐχ ὁπότερ' ἔτυχεν." Termín ὁπότερ' ἔτυχεν Kříž interpretuje ako „nepředvídanou shodu okolností". 180 [ A n s c o m b e]: 'If it is true to say that something is white or is not white, its being white or not white is necessary'. 181 [ A n s c o m b e ] : 'If something is white now, it was true earlier to say it was going to be white, so that it was always true to say it was going to be white, so that it was always true to say of any of the things that have come about: It is, or it will be'. 1. O Aristotelových námorných bitkách 101 Zmysel frázy použitej v poslednej vete, ktorou sa tvrdí, že „vždy bolo pravdou...", je vo veľkej miere problematický. Zdá sa, že fráza poukazuje na všetky predchádzajúce časy a v tomto zmysle hovorí, že bolo (rovnako) pravdivé povedať, že niečo je biele a že bude biele (resp. že by aj tak bolo biele). V odstavci ide pravdepodobne o zdôraznenie, že ide o vec, ktorá nielenže nemenila – doteraz – svoje vlastnosti (počas minulosti), ale ani ich nemení – odteraz. Termín ἔσται na konci poslednej uvedenej vety môže byť interpretovaný dvomi spôsobmi: Po prvé, že bolo pravdivé tvrdiť, že vec bude biela (aj v súčasnom momente), alebo po druhé, že kladná veta zahŕňa všetky budúce alebo nasledovné momenty určitého výroku bez obmedzenia, s ohľadom na náš súčasný komentár týkajúci sa minulej a súčasnej vlastnosti (alebo stavu či druhu) veci (že tá vec bude biela). Zdá sa, že toto nedostatočne zvýraznené rozlišovanie medzi minulými, súčasnými a budúcimi pravdami (do ktorých sú zahrnuté aj tzv. minulé budúcnosti), bolo dané za účelom predstaviť, že zvlášť existujú – s ohľadom na povahu obsahujúcich vlastností – určité druhy alebo triedy trvalých objektov. V tomto prípade pravdivé deskripcie poukazujú na vlastnosti blízke týmto objektom a ich prostredníctvom formujú a nadväzujú vzťah pravdivosti a nutnosti vo výrokoch, ktoré takéto deskripcie obsahujú. Keď ide o niečo také, čo má vlastnosť „byť biele", prípad a náhodnosť sa vylučujú z minulosti, súčasnosti a (ako sa zdá, minulej časti „minulých") budúcnosti tých vecí a ich („korešpondujúcich") opisov. – „Byť biele a veľké." Podobné tvrdenia nachádzame aj počas nasledujúceho výkladu, s tým, že teraz sa zavádzajú nové vlastnosti. Ak je vec veľká a biela (18b21sq.) a jej opis je pravdivý, potom jej „obidve (tieto vlastnosti) musia patriť (δεῖ ἄμφω ὑπάρχειν)" [teraz], a „ak jej (tieto vlastnosti) budú patriť zajtra, budú jej patriť zajtra". I keď Aristoteles to nehovorí aj explicitne, druhá časť vety – keby sme sa opierali o analógiu s predchádzajúcou vetou – by sa mohla interpretovať aj ako: „Budú jej (tieto vlastnosti) n u t n e patriť zajtra." – „Námorná bitka." Prvé miesto, v ktorom sa spomína príklad s námornou bitkou, prichádza hneď za predchádzajúcou vetou, ktorú akoby relativizuje a ohlasuje rozbor cez formu reductio argumentu. 102 Vladimír Marko 18b22-25: εἰ δὲ μήτ' ἔσται μήτε μὴ ἔσται αὔριον, οὐκ ἂν εἴη τὸ ὁπότερ' ἔτυχεν, οἷον ναυμαχία∙ δέοι γὰρ ἂν μήτε γενέσθαι ναυμαχίαν μήτε μὴ γενέσθαι... Jestliže však něco zítra nemůže ani být, ani nebýt, nebylo by to náhodou, jako např. námořní bitva, neboť pak by bylo nutné, aby ani námořní bitva nebyla svedena, ani nebyla nesvedena. (Kříž) Príklad s námornou bitkou je uvedený ako ilustrácia predchádzajúcej vety. Podľa analógie s vlastnosťami „biele a veľké", ak je pravdivé povedať, že zajtra bude námorná bitka, musí to byť „nutné" a nie „náhodou (resp. akokoľvek bude; neurčité)" (τὸ ὁπότερ' ἔτυχεν). Zdá sa, že práve toto miesto núti Alexandra prikloniť sa k stanovisku, že realizované predpovede nie sú viac pravdivé. Alexander považuje Aristotelov zámer preukázať paralelu medzi „byť biele a veľké" a „byť zajtra" za neudržateľný. Ide o to, že by pravdivostná hodnota prvej vyslovenej vety (ktorá hovorí o vlastnosti „byť biele a veľké") platila aj zajtra, kým druhá (ktorá zahŕňa špecifikáciu „byť zajtra") stráca svoju pravdivostnú hodnotu v čase prechodu zo zajtrajšej na dnešnú udalosť. Konflikt časového a pravdivostného vo vetách vyslovených v rozličných časových úsekoch – ktorý motivoval Alexandra pri čítaní de int. v jeho stanovisku k povahe realizovaných predpovedí – bol, ako sa zdá, dodatočne motivovaný megarskou/stoickou pripomienkou k predpokladanej Aristotelovej koncepcii. To, samozrejme, nemusí byť aj Aristotelov dôvod, prečo zavádza toto rozlišovanie. Skôr by sa mohlo povedať, že Aristotela zaujíma samotný f a k t ( akým je taká udalosť podobajúca sa námornej bitke), ktorý by mohol byť alebo nebyť predpovedaný dopredu a ktorý korešponduje s prediktívnym výrokom. Ak je také niečo faktom teraz, vtedy a len vtedy bolo pravdivé povedať, že sa to aj uskutoční. V riadkoch 18b10-13 Aristoteles možno mal na mysli práve toto retrodiktívne ocenenie hodnoty výrazu. V 18b22-24 sugeruje, že jedine predvídaná (budúca) u d a l o s ť – resp. prípad, ktorý „ani bude, ani nebude zajtra" (i.e. v zmysle, že „ešte /nie/") – treba, aby bola základom pre hodnotenie s ňou korešpondujúceho p r e d v í d a n i a. V príklade námorná bitka predstavuje druh faktu, ktorý sa rozlišuje od „byť 1. O Aristotelových námorných bitkách 103 biele" a „byť biele a veľké". Tieto „d i v n é v e c i"182 (συμβαίνοντα ἄτοπα, 18b26), ktoré sa týkajú tvrdenia a popierania, sú u Aristotela obmedzené len na to čo je „jedinečné a budúce" (18a34) a čo je „vždy existujúce alebo neexistujúce" (19a36). Do tohto zoznamu môžeme pridať aj jeho ocenenie z de divinatio per somnum poukazujúce na to, čo sa deje v blízkosti. Miera v z d i a l e n o s t i (v prípadoch, akým je aj námorná bitka) môže byť príčinou nedostatku evidencie o udalosti.183 Týmto spôsobom sa dostávame k stanovisku, ktoré môžeme porovnať s epikurovským chápaním prediktívnych výrokov. Možno najdôležitejší zámer deviatej kapitoly de interpretatione je najviditeľnejšie zobrazený v dlhom odstavci, v ktorom Aristoteles vykladá následky stotožňovania pravdivosti s nutnosťou pri predvídaní budúcich udalostí. Je si vedomý toho, že ak neexistuje priestor pre budúce náhodnosti, všetko sa deje (18b30) nutne, a ak pripíšeme nutnosť všetkým veciam, ktoré sú dopredu pravdivé, potom strácame slobodu vôle. Ak by to bolo tak, boli by sme prinútení uznať predpoklad sformulovaný v jeho verzii argumentu Lenivý: 184 ___________________ 182 Pre frázu τὰ συμβαίνοντα ἄτοπα Kříž (p. 31) nachádza nie úplne šťastné riešenie: „nezmyselné dôsledky" a interpretuje to ako „odvozené soudy, vyplývající z daných soudů" (cf. Kříž s. 55. n. 67). 183 Arist. de div. per somn. 463b2-5: „Väčšinu [takzvaných profetických, prediktívnych] snov treba klasifikovať ako náhodné. Predovšetkým všetky, ktoré sú d i v n é (καὶ τῶν πόρρω συμβαινόντων ἐστίν) a také, v ktorých realizácii dotyčný snívajúci nemá iniciatívu, akým je prípad n á m o r n e j b i t k y, alebo keď ide o veci, ktorých dianie je v z d i a l e n é (ἀλλὰ περὶ ναυμαχίας καὶ τῶν πόρρω συμβαινόντων ἐστίν· περὶ γὰρ τούτων τὸν αὐτὸν τρόπον ἔχειν εἰκὸς ὃν ὅταν μεμνημένῳ τινὶ περί τινος τυχῇ τοῦτο γιγνόμενον· τί γὰρ κωλύει καὶ ἐν τοῖς ὕπνοις οὕτως)". 184 [ A n s c o m b e]: 'So that there would be no need to deliberate or take trouble, e.g.: if we do this, this will happen, if not, not.' [C o o k e]: 'No need would be there for mankind to deliberate or to take pains, could we make the assumption that if we adopt a particular line, then a certain result will ensue and that, if we do not, it will not.' [E d g h i l l]: 'There would be no need to deliberate or to take trouble, on the supposition that if we should adopt a certain course, a certain result would follow, while, if we did not, the result would not follow.' [ A c k r i l l]: 'So there would be no 104 Vladimír Marko 18b31: ὥστε οὔτε βουλεύεσθαι δέοι ἂν οὔτε πραγματεύεσθαι, ὡς ἐὰν μὲν τοδὶ ποιήσωμεν, ἔσται τοδί, ἐὰν δὲ μὴ τοδί, οὐκ ἔσται. A tak by nebylo třeba ani se o něčem radit, ani se o něco snažit, protože budeme-li se radit nebo snažit, dojde k tomu, a když ne, dojde k tomu stejně. (Kříž) Pravdivosť predvídania by vtedy bola následkom (uznaného) princípu, podľa ktorého je povaha vecí taká, že sa „všetky udalosti odohrávajú podľa nutnosti" (ἀναγκαῖον ἦν τοῦτο γενέσθαι, 19a3). Obava z následkov tohto princípu mohla tiež dodatočne motivovať Alexandra, aby uznal (už spomenuté) stanovisko, že niektoré udalosti nemajú príčinu.185 Alexandrove usudzovanie predstavuje práve ilustráciu Aristotelovho výkladu aplikácie tohto princípu na ľudské konanie. Nutnosť by tu mala stáť namiesto frázy „striktne kauzálne viazané", aj s výsledkom, ktorý sa dal očakávať: i.e. „ak konáme takto, to a to bude následkom". Ak Aristoteles kritizuje stanovisko o „striktne kauzálnej väzbe", tak zástava iné, resp. opačné stanovisko, tézu, že rovnaké počiatočné podmienky (vyjadrené frázou „ak konáme takto..."), nie sú nutne nasledované rovnakým výsledkom. V tom prípade by, podľa Alexandra, existovali veci, ktoré nie sú kauzálne naviazané. Zdá sa, že stotožňovanie nutnosti s príčinnosťou bolo jedným z dôvodov, ktoré Alexandra viedli v jeho interpretácii Aristotela – zohľadňoval práve následky argumentu Lenivý . – P r a v d i v o s ť predvídania: „po 10 000 rokoch" a výklad predikcií. Príklad s pravdivým predvídaním vysloveným 10 000 rokov vopred (19a1-6) sa iba na prvý pohľad zdá ako vsunutý do rozoberania ľudského konania a udalostí zbavených príčin, lebo predchádzajúca téma pokračuje hneď za týmto odstavcom. Mali by sme zdôrazniť, že práve zmysel tohto osamelého miesta predstavuje ústredný bod rozoberania komentátorov a oponentov (aktuálnych, akými boli megarčania – Diodoros alebo neskôr stoici). ___________________ need to deliberate or to take trouble (thinking that if we do this, this will happen, but if we do not, it will not).' [ C r i v e l l i]: 'But if it was always true to say that it is, or that it would be, it was not possible for this not to be, or not to be going to be.' 185 Alex. Aphr. fat. 172,25 sq. 1. O Aristotelových námorných bitkách 105 Na jednej strane, toto miesto ako by bolo určené preukázať, že „pr i n c í p p l o d n o s t i"186 je nutným výsledkom popierania možnosti slobodnej vôle. Taký názor zostáva preto, lebo uvedené riadky prichádzajú hneď po rozoberaní tohto princípu. Na druhej strane, organizácia tejto časti textu, ako aj komentárov korešponduje s Aristotelovým záujmom a kritikou aktuálnych koncepcií a praxe vo formovaní prediktívnych výrokov (predvídaní), ktorých zásadám boli jeho vtedajší oponenti či súčasníci naklonení alebo ich mohli uznávať za súčasť tradičnej obradnej praxe. Určitú podporu tohto tvrdenia môžeme nájsť v jeho kritike predvídania na základe snov z de div. per somn., ktorá podľa povahy otázok a uvedených príkladov súvisí s riadkami z de int. v de div. per somn. Zvyčajne sa minorizuje alebo aj zabúda, že viacstoročný stoický (alebo aj megarský) „spor" s Аristоtelоm a peripatetikmi sa mohol zakladať na rozličnom postoji k problémom, týkajúcim sa teórie a praxe predvídania, ako aj tlmočenia prírodných alebo božských príznakov a nebeských úkazov. Stoici boli verní tradícii a často používajú príklady predvídania, akými sú tie dané „desať tisíc rokov dopredu" v Apollónových veštiarňach v Delfách, Dodóne a inde. Vyvinuté stoické logické učenie je, dá sa povedať, čiastočne následkom rozoberania správnosti používania schém na prediktívne výroky. Samotní stoici boli rad-radom znalci vešteckých príkladov a techník, s čím Cicero (aj sám istého času pôsobiaci ako augur) bol dobre oboznámený a často ich uvádza alebo s nimi polemizuje. O tom svedčí nielen jeho „trilógia" (de fato; de div.; de nat. deo.), ale aj riadky z jeho životopisu u Plútarcha de vit. Cic. V postoji a kritickom vzťahu Aristotela a jeho peripatetických nástupcov k technikám tradičnej mytologickej praxe sa tiež dá hľadať dôvod pre vznik rukopisov, akými sú de div. per som., ako aj de int. Mnohé témy, ktoré autori Aristotelových komentárov rozoberajú, sú súčasťou práve tejto problematiky, čo poukazuje aj na skutočný zmysel Aristotelovho záujmu, výberu tém a výkladov. U historika Diodora Sicílskeho (1. st. p. n. l.) sa dozvedáme, že práve termín vykladač alebo interpretátor (ἑρμηνεύς) bol ___________________ 186 Pripomeňme, že táto zásada tvrdí, že „nie sú neaktualizovateľné možnosti", alebo v Diodorovom znení – že „všetko, čo je možné, je alebo bude". Názov (the principle of plenitude) pochádza od A. O. Lovejoya [1936:50]. 106 Vladimír Marko rezervovaný pre vykladačov – akýchsi tlmočníkov astrologických príznakov (akými boli v helenistickom období práve stoikom blízki Chaldejci).187 Pre tlmočníkov bol používaný aj termín ἑρμηνῆς (τῶν θεῶν),188 ktorý sa používal ani nie v astrológii, ako skôr v interpretáciach iných príznakov a záhadných odkazov prozreteľnosti (providencia) alebo božských svedectiev (divinum testimoniorum). Išlo o odkazy pochádzajúce z veštiarní alebo proroctiev alebo predstavovali odpovede služobníkov chrámov, augurov a predpovedačov, prorokov.189 Interpretovanie samotných astrologických fenoménov u Grékov a v Ríme prichádza neskoršie. Ešte počas Cicera je termín interpretes rezervovaný pre tlmočníkov Sibyliných kníh.190 V de leg. ii. 20 je termín použitý pre sprostredkovateľov vo výklade nezvyčajných javov a príznakov (interpretari religiones)191 a poukazuje aj na to, že ide o posvätné knihy písané gréčtinou (alebo inou rečou „ex Etruscis libris").192 Tradičné stanovisko, ktoré vyložil vo svojej priekopníckej práci o dejinách astrológie L'astrologie grecque B o u c h é L e c l e r c q [1899] spája vzostup gréckej astrológie s menom babylonského kňaza Berossa a na roky okolo 280. p. n. l.: Bez preháňania tvrdíme, že Gréci pred týmto rokom nikdy dovtedy nepočuli o astrológii.193 Berossos zakladá známu školu na ostrove Kos a po prvýkrát Grékom približuje Babylonské kroniky (Babylóniaka), ktoré fascinovali Vitruvia.194 ___________________ 187 cf. D.S. 2.30. 188 Ibid., 2. 31, 3-4: „ ... ἑρμηνεύοντες τοῖς ἀνθρώποις τὴν τῶν θεῶν ἔννοιαν". 189 Cic. de part. orat. ii 2,6. 190 Cic. div. ii. 110; nat. deo. iii. 5. 191 Cic. de dom. 1. 192 Cic. har. 17.37 . Pozri Curt. 3, 3, 6; Suet. Aug. 44; id. Galb. 8. 193 Pozri o tomto širšie, Bouché-Leclercq [1899:Ch. ii.] 194 Vit. ix, 4,7: „Primus Berossus in insula Co consedit, ibique aperuit disciplinam. Postea studens Antipater itemque Achinapolus, qui etiam non e nascentia, sed ex conceptionone genthlialogiae rationes explicatas reliquit". Pozri tiež Schwartz [1897, s.v. Berossos]. 1. O Aristotelových námorných bitkách 107 Gréci, ako aj neskôr Rimania, naďalej zostávajú (aj služobne) verní iným spôsobom tlmočenia božských príznakov. Stoici boli dobre zasvätení do tradičných foriem interpretovania. Chrysippos píše na tieto témy niekoľko kníh a predpokladá sa, že aj jeho spisy o implikácii a modalitách sa dotýkajú týchto tém. Poseidónios, ktorý je pod silným vplyvom Chaldejcov a školy na Kose, sa začína intenzívne zaujímať o astrológiu. Výnimku medzi stoikmi predstavuje (tak ako aj v iných veciach) Panaitios, ktorý je podozrievavý, keď ide o možnosť a silu astrologických predvídaní. Aristoteles a peripatetici sprvu kritizujú tradičné (grécke) formy predvídania. Neskôr ich rozširujú aj na formy, ktoré prišli pod chaldejským vplyvom, resp. na astrologické zásady, kým niektoré rozoberané príklady z týchto polemík sa stávajú štandardnými v literatúre počas storočí. Ide napr. o ten Euripidov (phoen. 1920) s Láiom a Iokasté (ktorý súvisí s rozborom o platnosti argumentu Lenivý)195 alebo osudom dvojčiat narodených počas vplyvu rovnakej hviezdy.196 Stoik Zenón bol Berossov súčasník a Aténčania sa im spolu odvďačili sochami. Lester J. Ness [1990:68sqq.] poukazuje na charakter helenistického záujmu, vedecký prístup k astrologickým otázkam v porovnaní s Chaldejcami (Babylončanmi), ktorí sa touto problematikou zaoberali – ako aj Cicero často opakuje – na základe analógií v rámci bohatej a dlhej evidencie. Aristoteles analyzuje otázku väzby medzi predvídaním a predvídanou udalosťou a usudzuje, že uskutočnené predvídania zo snov sa zakladajú na koincidenciách, a to aj vtedy, keď budúci stav veci potvrdí, že prediktívny výrok je pravdivý. Odsek z de int., kde nasleduje komentár o „princípe plodnosti" (ktorý môžeme porovnať so stanoviskom, ktoré Aristoteles vykladá v metaphysica),197 ako aj ___________________ 195 Cic. fat. xiii, 30, Alex. Aphr. fat. 202.5-203.15, Orig. Cels. ii, 20, SVF ii 957; atď. 196 Cic. fat. iii, 5; Aug. civ. dei 5. 2; atď. 197 Arist. metaph. Θ , 1046b29-32 [Döring, Frg. 131A]: „Sú niektorí megarčania, ktorí hovoria, že je niečo možné len vtedy, keď sa deje a nie je možné, ak sa nedeje (οἷον οἱ Μεγαρικοί, ὅταν ἐνεργῇ μόνον δύνασθαι, ὅταν δὲ μὴ ἐνεργῇ οὐ δύνασθαι)." Nevie sa, ktorých megarčanov Aristoteles myslel. Existuje určitá podobnosť tohto tvrdenia s Diodorovým, tým skôr, že odkaz poukazuje na Diodorovo filozofické prostredie, i 108 Vladimír Marko príklad s 10 000 rokov vopred predpovedanou udalosťou, nám dáva jasnejší obraz o epistemickej motivácii v kritickom rozoberaní povahy príčinnosti a väzby predpovedí s budúcimi udalosťami. Táto kritika sa pohybuje v dvoch nezávislých smeroch a Aristoteles sa snaží kritizovať ako neudržateľné stanovisko, podľa ktorého sa príčinne závislá sieť rozostiera nad celým časom – čo zasa obhajujú jeho neurčení deterministickí oponenti z radov megarčanov. J e d e n z dvoch smerov tejto kritiky sa týka nášho presvedčenia zakladajúceho sa na evidencii ako svedectve, od ktorého závisí vlastnosť predvídajúceho výroku. Inými slovami, zdá sa, akoby bol ochotný uznať, že my z (našej osobnej) skúsenosti vieme, ako sú takéto prípady možné. D r u h ý smer kritiky sa týka samotných pováh udalostí, ktoré sú výsledkom nášho konania. V prospech indeterministickej interpretácie Aristotelovho stanoviska v de int. sa tvrdí, že udalosti sa môžu zakladať aj len na našej vôli, ako aj to, že naša vôľa môže predstavovať počiatok, alebo príčinu budúcej udalosti. Budúce udalosti, ktoré môžu (i.e. majú dispozíciu) byť v našej moci, resp. ktorých povaha je taká, že môžu byť zmenené pod vplyvom našej vôle – nazerané zo súčasného uhla – sú možné, a preto (ešte) nie nutné. Epistemologický základ možnosti, ktorý by mal potvrdiť toto tvrdenie, u Aristotela nie je ďalej vysvetlený. Napriek tomu základná idea je zreteľná z opisu, ako sa určitý druh udalostí môže zakladať na usudzovaní, myslení, (ἀπὸ τοῦ βουλεύεσθαι) a konaní (ἀπὸ τοῦ πρᾶξαί) ľudí: ___________________ keď je ťažko predpokladať, že bol už známy za Aristotelovho života. Druhá možnosť je, že pod megarčanmi mal Aristoteles na mysli filozofické prostredie Klinomacha z Turia (D.L. ii, 112), ktorý bol, ešte počas Aristotelovho života, jeho ostrým kritikom. O konflikte Aristotela a megarčanov a princípe plodnosti hovorí aj Alexander v in. an. pr. 183,34-184,10 [ = Döring, Frg. 135; Giannantoni, Frg. 27 (časť)], kým u samotného Aristotela sa ako komentár tohto princípu a megarčanov dá interpretovať miesto v an. pr. 1, 34a12. Názor na megarský prameň princípu nachádzame v Boethiovom komentári Aristotelovho de int. [comm. in ar. de int. ed. Meiser, 2. vyd. 1880, p. 234 = Döring, Frg. 138]. O vzťahu Aristotela a megarčanov, dejinách a možnom charaktere tohto konfliktu pozri tu, kapitola 4.1. Kalimachova hádanka o Diodorovi. 1. O Aristotelových námorných bitkách 109 19a7-11: ὁρῶμεν γὰρ ὅτι ἔστιν ἀρχὴ τῶν ἐσομένων καὶ ἀπὸ τοῦ βουλεύεσθαι καὶ ἀπὸ τοῦ πρᾶξαί τι, καὶ ὅτι ὅλως ἔστιν ἐν τοῖς μὴ ἀεὶ ἐνεργοῦσι τὸ δυνατὸν εἶναι καὶ μέ, ὁμοίως∙ Vždyť v i d í m e, že počátek toho, co bude, závisí na naší úvaze a na určitém jednání a že vůbec v tom, co není stále ve skutečnosti, něco může být, ale může také nebýt, že jsou věci, u kterých je možné obojí, jak bytí, tak nebytí, a mohou se tedy stát i nestát. (Kříž) Ad vidíme: V duchu predchádzajúcej interpretácie, túto frázu by skôr bolo treba brať v zmysle poznania, ako „ (my) vieme", alebo „sme oboznámení (s tým)". 198 – „Plášť". Aby dodatočne špecifikoval taký druh vecí, Aristoteles uvádza, že existujú rôzne príklady takých vecí, ktoré nie v ž d y sú aktuálne a ktoré majú vlastnosť (alebo dispozíciu) meniť svoj aktuálny stav. To, že nie všetky veci sú podľa nutnosti, je predstavené príkladom s „plášťom". Plášť môže byť „roztrhnutý na časti", a tiež môže byť „vynosený". Ale ak predtým bol roztrhnutý, potom nebude môcť byť vynosený. Tento moment by mal v usudzovaní určiť smer nutnosti. Pretože ak b o l raz roztrhnutý, potom – je n e m o ž n é, aby bol vynosený. Môžeme sa po prvé rozhodnúť vynosiť plášť a zachovať (alebo odložiť) možnosť, aby bol roztrhnutý. Plášť aj naďalej v sebe zahŕňa vlastnosť „byť roztrhnutý na dve časti", ale teraz nie ako nutnosť, ale len ako možnosť; to je jeho potenciálny (dispozičný) stav. Uvedený príklad má nielen znázorniť vlastnosť „potenciálu", „dispozície", ktorá platí pre určité veci, ale aj predstaviť účasť našej vôle (ako akejsi ___________________ 198 [ A n s c o m b e]: 'For we see that things that are going to be take their start from deliberating and from acting, and equally that there is in general a possibility of being and not being in things that are not always actual.' [C o o k e]: 'We know from our personal experience that future events may depend on the counsels and actions of men, and that, speaking more broadly, those things that are not uninterruptedly actual exhibit a potentiality, that is a "may or may not be'"; [E d g h i l : '... for we see that both deliberation and action are causative with regard to the future, and that, to speak more generally, in those things which are not continuously actual there is a potentiality in either direction.' [ A c k r i l l]: 'For we see that what will be has an origin both in deliberation and in action, and that, in general, in things that are not always actual there is the possibility of being and of not being; here both possibilities are open, both being and not being.' 110 Vladimír Marko nezávislej príčiny) v: i) aktivovaní dispozície určitej veci, aby bola zmenená, ako aj ii) realizácii možnosti, ktorú tá vec vlastní. Postupnosť v zmene takýchto vecí je niekedy závislá od našej vôle, ako to bolo v prípade s plášťom, kde to, že sme ho roztrhli, zapríčinilo nemožnosť toho, aby bol vynosený. To, čo z tohto príkladu nie je jasné, je, či Aristoteles poukazuje na to, že možnosť týchto vecí (ktoré môžu byť alebo nebyť) je vlastnosť, ktorá je vždy naviazaná na „epistemický" element v akejsi udalosti alebo ten druh následkov môže byť realizovaný aj nezávisle od ľudského konania. Akokoľvek, nie je bez významu, že tento druh príkladu je predstavený práve v kontexte ľudského konania. Aristoteles pravdepodobne chce zdôrazniť, že dve uvedené vlastnosti, ktoré súvisia s plášťom – „byť roztrhnutý na časti" a „byť vynosený" – môžu byť realizované len s pomocou dodatočného a vonkajšieho vplyvu, ako aj, že realizácia dvoch dispozícií nemôže byť začatá a vykonaná tou istou vecou. Usudzovanie, ktoré by malo viesť k indeterministickej koncepcii, sa nezdá byť celkom presvedčivým. I keď to mohol aj chcieť, Aristotelovi sa predsa nepodarilo vyhnúť rivalitnej téze, že „... ak urobíme to a to, táto vec sa udeje...". Determinista by mohol vždy celkom úspešne komentovať a reinterpretovať problematický zámer príkladu s plášťom. P o p r v é, môže povedať, že je to len znázornená ukážka faktu, že následky našej vôle vždy predstavujú časť širšieho príčinného reťazca, ktorý môže byť vysvetlený v rámci striktne príčinnej siete diania a že psychologické entity vo vysvetľovaní nemusia mať exkluzivitu. P o d r u h é, to, že my nevieme, čo sa stane alebo to, čo predsa do istej miery vieme zo skúsenosti (že niektoré udalosti sú závislé od našej vôle), ešte nie je dostatočný dôkaz v prospech indeterministickej tézy. Naša vôľa ako údajný východiskový bod v realizácii možnosti určitej veci môže byť vždy dostatočne presvedčivo reinterpretovaná v kauzálnom kontexte. Ako kritik determinizmu určitého druhu, ktorý identifikuje s „princípom plodnosti", Aristoteles považoval za potrebné poukázať na prednosti alternatívneho stanoviska, podľa ktorého by mala platiť opačná téza: „Ak urobíme toto – alebo sa toto udeje, alebo sa toto neudeje". Príklad s plášťom, v kontexte ktorého je vyložený, mu v tomto ťažko mohol byť nápomocný, lebo obidva uvedené následky (ktoré sa zakladajú na dispozičných vlastnostiach 1. O Aristotelových námorných bitkách 111 plášťa a zrealizovanom konaní ako následku ľudskej vôle) sú očakávané: Ak bude vynosený, potom nebude roztrhnutý na dve časti; ak bude roztrhnutý, nebude vynosený. Usudzovanie sa mohlo uberať aj iným smerom. Ale ak je úmysel príkladu poukázať na to, že niečo sa „môže, ale nemusí" uskutočniť, jeho následok je zredukovaný na úroveň poznania, pričom nie sme ešte schopní povedať (preto, že zatiaľ ešte nevieme), ktorá z alternatív sa uskutoční. Ale ak niečo vieme o samotnom začiatku určitej udalosti (určitého druhu udalosti), ktorá je buď následkom našej vôle alebo inej príčiny, sme schopní povedať, ktorá z alternatív je, povedzme, „viac pravdepodobná" pretože keď dianie určitej udalosti začne, jedna z alternatív preberá svoju (krok-za-krokom) realizáciu:199 19a21-22: τὰ δὲ μ ᾶ λ λ ο ν μὲν καὶ ὡ ς ἐ π ὶ τ ὸ π ο λ ὺ θάτερον, οὐ μὴν ἀλλ' ἐνδέχεται γενέσθαι καὶ θάτερον, θάτερον δὲ μή. ... po druhé tak, že jeden z nich je spíše pravdivý a že to zpravidla (VM: vačšinou) nastává, nicméně se však také to druhé může stát, kdežto prvé nikoli. (Kříž) So začiatkom procesu realizácie niektoré udalosti bývajú lokalizované, zafixované, nielen v čase, ale aj v príčinnom reťazci iných udalostí. V pokračovaní vlastnej realizácie sa jedna z alternatív (krok za krokom, vo väčšej a väčšej miere)200 stáva „pravdivejšou" než iná, ale nie definitívne, až do dokončenia svojej realizácie. Fráza „byť pravdivejší (ako) / byť viac pravdivý (ako)" dnes niekomu môže zaznieť ako dosť hrubé riešenie, ale zdá sa, že ___________________ 199 [ A n s c o m b e]: 'and with other things one is true rather and for the most part, but still it is open for either to happen, and the other not.' [C o o k e]: 'Some cases, moreever, we find that, at least, for the most part and commonly, tend in a certain direction, and yet may issue at times in the other or rearer direction.' [E d g h i l l]: '... while some exhibit a predisposition and general tendency in one direction or the other, and yet can issue in the opposite direction by exception.' [ A c k r i l l]: 'With other things it is one rather then other and as a rule, but still it is possible for the other to hapen instead.' [ C r i v e l l i]: 'whilst with other things one of the two alternatives is or comes to be more and in most cases, while it is none the less possible that the other alternative could have come to be, and the first one not.' 200 Použitie frázy „ὡς ἐπὶ τὸ πολὺ" a Aristotelov vzťah k „probabilizácii pravdy" v jeho iných dielach, sú predstavené v Winter [1997]. 112 Vladimír Marko Aristoteles mal predchádzajúcou vetou na zreteli práve rozlišovanie medzi alternatívami, ktoré nie sú ešte celkom zrealizované. – D r u h y nutnosti. Na chvíľu nechajme bokom Aristotelove príklady a pokúsme sa zovšeobecniť jeho zásadné predpoklady o budúcich náhodnostiach, ktoré zatiaľ môžeme zrekonštruovať. Predovšetkým, Aristoteles rozlišuje viacero druhov alebo aspektov nutnosti, z ktorých je každý aplikovateľný na iné objekty. J e d e n, nazvime ho „č i s t o u" (alebo „holou") nutnosťou, sa týka korešpondenčnej vlastnosti objektov, ktoré sú večné buď kontinuálne alebo rekurentne – sú trvalé, v tom zmysle, že sa vždy objavujú rovnakým spôsobom. V tomto zmysle istota kontextov, v ktorých sa takéto objekty ukazujú, je nepochybná. Sem môžeme pridať aj objekty, ktorých konštitutívne vlastnosti platia atemporálne a univerzálne, i.e. sú prítomné v takýchto objektoch v každom časovom úseku. D r u h ý druh nutnosti sa rozlišuje od predchádzajúceho, pretože je aplikovateľný len na tie objekty, ktorý sú budúce a jedinečné. Ich rola v udalostiach sa vyskytuje (i keď nie konštantne, repetatívne, atď.) cez určité zreteľné, i keď nie nevyhnutné príčiny. Nasledujúci druh, ktorý je čiastočne naviazaný na tento druhý, pochádza z Alexandrovej interpretácie (že sú aj také veci, ktoré nemajú príčiny), nie je ho možné pripísať iba Aristotelovi a v samotnej rekonštrukcii je všeobecne problematický. Základ tohto druhu pramení z Aristotelovho súhlasu s tým, že minulé pravdy sú nutné. Tak by – s Alexandrovým dodatkom – boli nutné aj tie udalosti, čo sa stali bez príčin a ktoré sú teraz už minulé. Rozlišovanie medzi prvými dvomi nutnosťami sa vyskytuje v 19a23-24 a 19a26-27. Na prvom mieste je vyložené Aristotelovo ocenenie, ktoré sa týka nutnosti toho „čo je, (vtedy) keď je". 19a23-24: Τὸ μὲν οὖν εἶναι τὸ ὂν ὅταν ᾖ, καὶ τὸ μὴ ὂν μὴ εἶναι ὅταν μὴ ᾖ, ἀνάγκη* Je tudíž nutné, že jsoucí jest, kdykoli jest, a že nejsoucí není, kdykoli není. (Kříž) Toto ešte neznamená, že všetky veci sú alebo vznikajú podľa nutnosti, skôr ide o to, že sú minulé a súčasné veci nutné, už keď vznikli alebo vznikajú (i.e., že ich vznikanie sa ešte [teraz] odohráva). Nutnosť tej veci, ktorá je „(vtedy) 1. O Aristotelových námorných bitkách 113 keď je", sa rozlišuje od nutnosti tých, ktoré vznikajú proste (resp. úplné) „s nutnosťou" (τὸ ἁπλῶς εἶναι ἐξ ἀνάγκης): 19a26-27: οὐ γὰρ ταὐτόν ἐστι τὸ ὂν ἅπαν εἶναι ἐξ ἀνάγκης ὅ τ ε ἔ σ τ ι ν, καὶ τ ὸ ἁ π λ ῶ ς εἶναι ἐξ ἀνάγκης* Není to totiž totéž, řekneme-li, že všechno, co jest, jest, jako když řekneme, že to jest nutně. (Kříž) Predvídanie budúcej udalosti, ktoré sa skladá z páru kontradiktorických výrokov, môže prejsť do „nutnosti (vtedy), keď (niečo) vznikne" (keď sa uskutoční udalosť, na ktorú poukazuje jeden z kontradiktorických výrokovopisov), alebo „(vtedy) keď (niečo už) je" (ἐξ ἀνάγκης ὅτε ἔστιν). V súčasnom okamihu však taká udalosť (ešte) ani nie je, ani nie je nutná. Ostatné veci, ktoré nie sú náhodné, vznikajú proste „s nutnosťou" (τὸ ἁπλῶς εἶναι ἐξ ἀνάγκης). 201 Jednoducho sú, podľa vlastnej povahy, nutné a pravdivosť výroku o ich budúcom stave platí dopredu. Rovnako je to aj s predvídaním, ktoré sa týka veci s omnitemporálnymi vlastnosťami, pretože udalosti takéhoto druhu sú „prosté" a vždy nutné. U Aristotela, v časovom zmysle, nie sú súčasné alebo minulé náhodnosti. V príklade s námornou bitkou, i keď by bolo možné uniknúť námornej budúcej bitke (pretože ešte nie je nutné, že sa zajtra uskutoční), existuje aspoň jeden moment pred jej udianím (alebo, dôslednejšie povedané, predchádzajúci interval), keď príčina (alebo príčiny) zajtrajšej bitky začínajú formovať nevyhnutnosť jej vzniku. Keď sú bližšie alebo priame príčiny prítomné v skutočnosti, budúca udalosť viac nie je náhodná, resp. sa stáva menej a menej náhodnou. Zopakujeme, nie sú súčasné alebo minulé náhodnosti. Zdá sa, že „udalosť" alebo „jav" Aristoteles chápe ako niečo, čo je umiestnené do kauzálne predurčujúcej siete, ktorá udalosť časovo „obklopuje". Predchádzajúca príčina predurčuje udalosť, ale (na rozdiel od stoického chápania) predvídanie je tu obmedzené len na tie príčiny v kauzálnom reťazci, ktoré sú bližšie k samotnej udalosti alebo tie, ktoré jej priamo ___________________ 201 Zdá sa, že von Wright [1957:122] bol prvý, kto zdôrazňuje toto čítanie v interpretácii Aristotelovej koncepcie nutnosti a toto stanovisko obhajuje aj neskôr (pozri [1979] ako aj [1984:5]). 114 Vladimír Marko predchádzajú. Keď ide o budúce a jedinečné javy, porovnateľné stanovisko nachádzame aj u Łukasiewicza, vyjadrené tvrdením, že jedine niektoré budúce fakty a udalosti, ktoré sú najbližšie súčasnému času (kurzíva V.M.), sú predurčené v súčasnom okamihu.202 Táto, nazvime ju, priama kauzálna prehľadnosť (evidentnosť – ako budúcich udalostí, tak aj pravdivosti prediktívnych výrokov), presne korešponduje s epistemickými aspektmi určitého deja.203 Až keď sú príčiny budúcich udalostí prítomné alebo aspoň nepriamo dostupné nášmu poznaniu, až vtedy podporujú naše predvídania. Ak nie sú prítomné týmto spôsobom, tieto udalosti sú buď ešte (rovnako) náhodné alebo je jeden už „pravdivejší a väčšou časťou" istejší (pravdepodobnejší).204 Fráza, ktorá hovorí o pravdivosti „v menšej miere" alebo „vo väčšej miere" a je použitá na niekoľkých miestach v debate o budúcej náhodnosti (zvyčajne sa stotožňuje s pravdepodobnosťou), by mohla byť jasnejšia, ak ju dáme do bližšej súvislosti s „priamou kauzálnou prehľadnosťou" určitej udalosti. Postupnosť realizácie akejsi dopredu popísanej udalosti predstavuje túto udalosť počas jej realizácie ako „viac pravdepodobnú," alebo – Aristotelovými slovami – „pravdivejšiu", resp. „vo väčšej miere pravdivú" (!). Zdá sa, že by toto mohlo byť Aristotelovo stanovisko, pretože dovoľuje, aby predvídanie mohlo byť pravdivo (alebo nepravdivo) tvrdené v jednom okamihu i vtedy, keď v predchádzajúcom bolo (ešte) indefinitívne, resp. pravdivé alebo (nepravdivé) „(len) z väčšej časti". ___________________ 202 Łukasiewicz [1961:127] 203 Z rovnakých dôvodov je aj pojem pravdy v Aristotelovej interpretácii sylogizmu priamo spätý s „prehľadnosťou" alebo s transparentnosťou použitej predikácie. V niektorých figúrach sylogizmu je nutné pridať alebo explikovať (dodatočný) existenčný predpoklad, ktorý poukazuje na existenciu objektu ako nositeľa predikácie, aby záver bol platný (resp. referent musí existovať, cat. 13b27-36). Tento problém je prítomný aj pri preklade aristotelovského sylogizmu do výrokovej logiky a uvádza ho ešte Łukasiewicz v prvom vydaní svojej knihy o Aristotelovom sylogizme [1951]. Cf. Wedin [1978], Mignucci [2007], Carson [2000]. 204 Poslednú frázu Anscombeová [1956:6] interpretuje slovami 'as we should say: more probable', i keď aj iné čítania originálneho textu môžu byť celkom primerané. 1. O Aristotelových námorných bitkách 115 – Fakty v čase a pravdivostná hodnota. Postupnosť jednej predpovedajúcej výpovede o budúcej jednotlivej udalosti sa transformuje sukcesívne a prebieha (viac-menej) týmto spôsobom: p (o zajtrajšej udalosti) – predpovedajúca výpoveď je indefinitívna (ani pravdivá, ani nepravdivá); p (dnes, pred udalosťou a počas nej) – predpovedajúca výpoveď je p o s t u p n e viac pravdivá než/alebo viac nepravdivá; p (po dokončení udalosti) – predpovedajúca výpoveď je definitívna (definitívne pravdivá alebo nepravdivá); p (po včerajšej udalosti) – predpovedajúca výpoveď je definitívna (definitívne pravdivá alebo nepravdivá), a preto (keďže sú „minulé pravdy nutné") aj nutná. Aristotelovo chápanie determinizmu a pravdivosti ako časovo závislej má nakoniec svojho najdôslednejšieho zástancu a obhajcu v Łukasiewiczovi. Vo svojej interpretácii problému Łukasiewicz priamo a dôsledne nasleduje niektoré Aristotelove tézy. To je zvlášť viditeľné v jeho vyjadrení, že vety orientované na budúce udalosti „nemajú svoj reálny korelát" v súčasnom momente, ako aj v tom, že je to dôvod, pre ktorý prediktívne vety menia svoju pravdivostnú hodnotu.205 Navyše, samotný Aristoteles položil základ pre takéto „korelatívne" hodnotenie výrokov o budúcich udalostiach ku koncu deviatej kapitoly svojho de int.: 19a33: ὥστε, ἐπεὶ ὁμοίως οἱ λόγοι ἀληθεῖς ὥσπερ τὰ πράγματα. „A tak, ježto se pravdivé soudy k sobě mají tak jako věci..." (Kříž) I keď sa táto formulácia kritéria pravdivosti206 zdá čiastočne jednoduchá alebo naivná, Łukasiewicz na mnohých miestach pokračuje s jej ___________________ 205 Opodstatnenie pre toto stanovisko možeme nájsť aj v cat., predovšetkým ku koncu cap. x, a rovnako aj v de int., 13b14-19 a 13b27-35. 206 [C o o k e]: 'And so, truth of propositions consists in corresponding with facts...'; [E d g h i l l]: 'Since propositions correspond with facts...'; [ R e s c h e r]: 'Since it is with the truth of statement as with the fact they state...'; [ A n s c o m b e]: 'So that since propositions are true as the facts go...'; [ A c k r i l l]: 'So, since statements are 116 Vladimír Marko opakovaním – to, čo nemá svoj reálny korelát, nemôže byť pravdivé, ale má len svoju sprostredkujúcu, strednú, tretiu alebo neutrálnu pravdivostnú hodnotu. V jeho prácach o Aristotelovi môžeme rozoznať idey Meinonga a skorého Viedenského krúžku, ktoré mali vplyv na formovanie tohto stanoviska. Podobné stanovisko (poukazujúce na korešpondenčnú teóriu pravdy, ktorá leží v základe Aristotelovej koncepcie), sa vyskytuje v cat. (predovšetkým v cap. x, 12b11 a 14b14).207 Aristoteles hovorí o vecnom základe, ktorý tvorí pravdivosť výroku a z ktorého vyplýva, že (tieto) veci (πράγματα) sú logicky štruktúrované208 situácie alebo fakty. V de interpretatione (16a7) túto ideu rozvíja ďalej tvrdením, že mysle sú akýmisi „napodobneninami" vecí (ὁμοιώματα πράγματα). Korešpondenčná koncepcia je jasná aj pri formálnom výklade tých modov sylogistických figúr, kde ich pravdivosť spočíva na dodatočnej (zamlčanej, známej, predpokladanej) asumpcii (existenčnom importe) a poukazuje na existenciu singulárneho objektu, bez ktorej úsudok nie je konkluzívny. Termín ὁρῶμεν, ktorý poukazuje na uvedomovanie si, teda na poznanie,209 a ktorý sa u Aristotela nachádza na uvedenom mieste, resp. 19a7, znova zosilňuje význam výrazu „(teraz) nemôžeme (ešte) povedať definitívne". Budúce veci a udalosti – ktoré nie sú naviazané na osobnú skúsenosť (ktorej prameň by bol buď v „pamäti" alebo by bol realizovaný priamym praktickým konaním (19a8-9: ἀπὸ τοῦ βουλεύεσθαι καὶ ἀπὸ τοῦ πρᾶξαί τι) – nemôžu ani formovať základ nášho (aktuálneho) poznania tých vecí, ani nám poskytnúť základ pre tvrdenie o pravdivosti (alebo nepravdivosti) výrokov, ktoré na tie veci poukazujú. Aristotelovo chápanie, ktoré sa zakladá na tvrdeniach vyložených v de interpretatione, predstavuje – aspoň na prvý pohľad – obhajobu ___________________ true according to how the actual things are'; [ C r i v e l l i]: 'So, since sentences are true in the same way as the objects.' 207 Arist. metaph. vii, 1011b26ff; cf. de int. 16a10-19. 208 O štrukturovanéj korespondencie cf. Hamlyn [1962]. 209 Odvodené z ὁρῶ, kоntrаhоvаnej formy ὁράω = vidieť, zbadať (nejaký objekt), uvidieť. 1. O Aristotelových námorných bitkách 117 indeterministickej koncepcie. Väčšina dnešných komentátorov súhlasí s takým postojom, i keď sa najčastejšie uznáva ako samozrejmý, bez dodatočného výkladu alebo zásadného preskúmania. V týchto postojoch predstavuje výnimku možno len Hintikkova interpretácia [1973], i keď aj on sám bol kritizovaný z rovnakých dôvodov. Aristoteles predstavuje čas pomocou indeterministického modelu rozvetvenej časovej štruktúry. V nej, ako je známe, budúcnosť má podobu stromu, ktorého konáre začínajú od súčasného momentu (alebo, podľa niektorých interpretácií, od momentu ktorý nasleduje po tom súčasnom). Keď ide o jedinečné prípady (náhodné, ktoré nie sú atemporálne alebo omnitemporálne), štrukturálne podobné príkladu s námornou bitkou (resp. ktoré sú ako „veci, ktoré sa dejú vo vzdialenosti"), žiadna z možných alternatív nie je teraz pravdivá. Teraz môže byť pravdivé len to, čo je predstavené na strome pod miestom vetvenia konárov, niečo, čo je (buď minulé alebo súčasné) už reálne, resp. realizované, pretože „teraz" má vlastnosť „kumulovať'" veci, ktoré sa už raz stali. Také, ktorým sa teraz dá pripísať existencia. I keď máme dostatok elementov pre formovanie obrazu stanoviska, ktoré sa Aristoteles snažil obhajovať, musíme uznať, že mnohé jeho tvrdenia, vo všeobecnosti, netvoria koherentný celok. Jeho chápanie súčasného času (v gramatickom zmysle) je široké a nie je celkom precízne. Rozlišuje sa od prípadu k prípadu. Zdá sa, že je založené na intuícii a očakávaniach, ktoré sa týkajú udalostí aktuálne sa realizujúcich. A tie môžu byť rôzne. Tak napríklad prítomnosť (akejsi veci) v tomto zmysle zahŕňa súčasný okamih (na ktorý sa poukazuje termínom „teraz"), ale svojím dosahom môže presahovať aj cez doménu, ktorá je označená termínom „dnes". V niektorých prípadoch sa „prítomnosť'" a „súčasný okamih" dajú navzájom vymeniť, v niektorých to vytvára seriózne ťažkosti. Aristotelova myšlienka v de interpretatione – na rozdiel od systematickejšieho výkladu tohto problému vo physica – je vyložená tvrdením, že súčasné pravdy korešpondujú so známou doménou (určitej) udalosti, ktorá sa (už/až) aktuálne deje alebo ktorej dej sa v súčasnosti očakáva ako niečo nevyhnutné. Podľa toho niekedy stačí registrovať začiatok určitej udalosti, aby mohla byť zachytená pravdivou vetou. Na druhej strane, ako metafyzické stanovisko, 118 Vladimír Marko indeterminizmus hlása neutrálnu hodnotu výrokov o budúcnosti, predovšetkým o náhodných udalostiach, pretože veci, na ktoré sa poukazuje, neexistujú. Aristotelovo stanovisko by s ohľadom na túto interpretáciu indeterminizmu bolo nedôsledné, lebo sú veci, ktoré môžeme zachytiť pravdivou vetou aj vtedy, keď vec, o ktorú ide, ešte nie je (definitívne) prítomná. Videli sme, že Łukasiewicz aj Aristoteles by privolili, že sú také udalosti, ktoré sa ešte neuskutočnili, ale sú jedinečné a nevyhnutné a k popisu ktorých môžeme priradiť predikát pravdivosti, a tak aj nutnosti. Inými slovami, pre tie veci a udalosti, ktoré, i keď sa ešte neudiali (alebo sú ich začiatky ešte „malé" – pretože všetky začiatky sú vlastne malé, de div. 463a17-18: ὥστ' ἐπεὶ μικραὶ πάντων αἱ ἀρχαί) a ktorých dianie nie je viac posunuté do vzdialenejšej budúcnosti (alebo, ako uvádza Aristoteles v príklade z de div. per. somn. – ktoré nesúvisia s väčšou vzdialenosťou, akými sú dokonca aj námorne bitky, 463b2-3: ἀλλὰ περὶ ναυμαχίας καὶ τῶν πόρρω συμβαινόντων ἐστίν), môžeme vytvoriť pravdivý opis aj dopredu. Pri analýze problému budúcej náhodnej udalosti sa Aristoteles snažil – vedený všeobecnými skúsenosťami pri použití lingvistických fráz, ktoré v sebe obsahujú časové elementy – vybudovať jednu kompromisnú metafyzickú koncepciu chápania časových štruktúr, ktorá by korešpondovala s každodennou jazykovou skúsenosťou. Na rozdiel od Diodora sa nesnaží ponúkať preskriptívne riešenia, ktoré by túto prax mali korigovať a tým aj zmeniť spôsob jej fungovania. V každodennom živote (predpokladajme, že sa zhodneme v tom, čo by význam tejto frázy mohol znamenať) bez toho, že by sme sa k tomu vyslovovali, uznávame, že naše mysle a konanie môžu byť autonómnymi príčinami udalostí. Na základe tohto predpokladu sa držíme toho, že existujú veci, ktoré sú v našej moci, v dosahu našej slobodnej vôle. Konanie nás vedie k želaným, ale nie aj nutným výsledkom, a formuje ďalej prúd diania, ktorý sa zakladá na našej vôli. To ešte neznamená, že je budúcnosť otvorená. Ale aspoň jedna jej časť predsa môže byť pod vplyvom našej alebo niekoho iného jedinečnej vôle. Keby to nebolo tak, nebolo by miesta pre slobodnú vôľu; každé naše postupovanie by bolo predurčené, resp. nutné, a argument Lenivý by platil všeobecne. Zdá sa, 1. O Aristotelových námorných bitkách 119 že takéto usudzovanie predstavovalo scenár a skutočné pozadie Aristotelovho zámeru, ktorý chcel predstaviť v de interpretatione cap. ix. Zhrnutie Aristotelovo východisko by mohlo byť, stručne povedané, nasledujúce. Zakladá sa na ontologickom rozlišovaní minulosti a súčasnosti na jednej, a budúcnosti na druhej strane. Inými slovami, Aristoteles tvrdí časovú asymetriu, aj to čiastočnú, obmedzenú, ktorá platí len pre temporálne (časovo závislé) vety, ale nie aj pre atemporálne i omnitemporálne. V prípade dvoch posledných druhov je Aristoteles dôsledným zástancom princípu časovej symetrie. Kvôli porovnaniu povedzme, že Diodoros a Kleantes v takomto učení vidia vážnu nedôslednosť a jej príčinu hľadaju v závislosti pravdivosti výrokov od nášho poznania a existencie vecí, na ktoré tieto výroky poukazujú. Aristotelovo ontologické rozlišovanie minulosti a súčasnosti spočíva na nasledujúcich tvrdeniach. Pre výroky o minulosti a prítomnosti, jedinečné alebo všeobecné, môžeme (definitívne) povedať, že sú nutne pravdivé (alebo nutne nepravdivé). Na druhej strane, ako sme videli, pre výroky o budúcnosti môžeme ako nutnú tvrdiť len disjunkciu kontradiktorických výrokov. Keď je jeden z disjunktného páru kontradiktorických výrokov pravdivý (i.e. keď sa udalosť, na ktorú ukazuje jedna z kontradiktorických alternatív, deje alebo sa už udiala), potom pripísaná pravdivostná hodnota jednotlivých členov disjunktného výroku preberá z celkovej disjunkcie vlastnosť nutnosti. Keď ide o budúce náhodné udalosti, u Aristotela realita korešponduje s nutnosťou; resp. existencia referenta určitého výroku zabezpečuje tomuto výroku predikát nutnosti. Ale čo s vlastnosťami výroku, keď existencia jeho referenta, ako pri minulej námornej bitke, už nie je súčasťou reality?210 Aristotelovo riešenie je, že výrok, ktorý raz dostal legitimáciu pravdivosti, ju preberá a vlastní ju naďalej a to, čo je už pravdivé, je naďalej nutné. Pravdivosť alebo nutnosť „výrokov" ___________________ 210 V tomto prípade garantom evidencie a jej vyvolávania v duši je pre Aristotela spomínanie. Cf. Arist. de mem. 449b16-32 a ďalej. 120 Vladimír Marko sa zakladá na stave vecí211, ktoré tie výroky opisujú alebo „ich (už) opísali". Táto poznámka môže byť dôležitou, keď máme na zreteli, že Aristoteles v určitom zmysle uznáva ako existujúce aj tie veci, ktoré viac neexistujú, ale raz boli predmetom našej percepcie, poznania a konania (môžu byť predmetom nášho myslenia vďaka určitým duševným schopnostiam, ako je spomínanie, ktoré sa zakladá na pozorovaní).212 Budúcnosť však nie je dostupná percepcii. V prípade výrokov, ktoré poukazujú na „budúce objekty" alebo na také veci, čo doteraz neexistovali, nie sme schopní nájsť im korešpondujúce stavy vecí (alebo „priame referenty"). Treba zopakovať, že v prípade určitého druhu vecí toto tvrdenie neplatí. To sú, ako sme povedali, veci z atemporálnej a omnitemporálnej sféry. Pravdivostná hodnota výrokov, ktoré poukazujú na minulé veci, sa zakladá na vlastnostiach našej duše, schopnej privolať predchádzajúce vlastné vnemy spomínaním. Rovnako je to aj s jednotlivými pravdami o minulosti. Pretože pravdivosť výroku je priamo naviazaná na naše (definitívne) poznanie o tom, čo sa udialo. V každom prípade, pravdivosť výroku nadväzuje na stav veci, o ktorej existuje možnosť formovania jej definitívneho opisu. Akokoľvek sa zdali jednoduchými, tieto charakteristiky predstavujú základ Aristotelovho stanoviska, a tým je realistická koncepcia pravdy ako korešpondencie, na ktorú uňho poukazujú početné miesta. Zdá sa, že práve ___________________ 211 Preto Ackrill [1963:140] vo svojom komentári Aristotelovho de int. jeho teóriu pravdy nazýva skôr „hrubou realistickou korešpondenčnou teóriou pravdy." 212 Arist. de mem., 449b27-30: „Pozoruje sa prítomné, anticipuje budúce, kým pamätá minulé. Pamätanie je prepojené s uplynutím času. A tak každý živočích schopný pozorovať čas, si pamätá, a to prostredníctvom toho, čím pozoruje". Treba dodať, že Aristotelov spis začína komentárom o tom, že niektorí veria, že je možná „anticipačná veda" (449b11-13: εἴη δ' ἂν καὶ ἐπιστήμη τις ἐλπιστική, καθάπερ τινές φασι τὴν μαντικήν), а tým myslí tlmočníkov príznakov, vlastne veštcov, ktorých anticipácie sa zakladajú na zovšeobecňovaní minulých skúseností, čo možno mal ilustrovať aj príklad so schopnosťami Epimenida z Kréty („ktorý bol schopný veštiť aj veci minulé a hmlisté": ἐκεῖνος γὰρ περὶ τῶν ἐσομένων οὐκ ἐμαντεύετο, ἀλλὰ περὶ τῶν γεγονότων μὲν ἀδήλων δέ; Aristot. Rh. 1418a21-26). 1. O Aristotelových námorných bitkách 121 táto koncepcia vysvetľuje časté vzájomné preplietania pojmov pravdivosti, nutnosti a existencie u Aristotela. Apendix – tri antické pripomienky proti exkluzivite minulých jedinečných výrokov Aristotelova téza o časovej symetrii – ktorá obsahuje aletickú a modálnu relevanciu – mala svojich kritikov ešte počas jeho života. V priamo nasledujúcom období tieto pripomienky alebo iné názory boli ešte početnejšie. Téma zaujala nielen filozofov. Do diskusie sa vždy hlásila i celá škála praktikantov rôznych techník predvídania, ktorí boli výrazne prítomní v rozhodovaní vo veciach širokého verejného záujmu. O niektorých kritikoch sa dozvedáme priamo od samotného Aristotela. O iných nám svedčia skromné, ale celkom transparentné údaje. Vo svojom základe, všetky tri pripomienky, ktoré na tomto mieste uvedieme, priamo súvisia s problémom zásadnej možnosti predvídania budúcich udalostí a s pravdivosťou prediktívnych výrokov všeobecne. Všetky tri svojím spôsobom nadväzujú na jadro problému zachyteného Aristotelom použitou ilustráciou o námornej bitke. 1. Spomedzi dôležitých pripomienok voči aristotelovskej predstave o povahe a logickej forme jedinečných právd o minulosti, nasledujúca si v každom prípade zaslúži našu pozornosť. Prichádza od K l e a n t a, Zenónovho nástupcu na čele Stoy. Z prameňov vieme, že to, čo Kleantes chcel poprieť, bolo tvrdenie, podľa ktorého rozdiel v úrovni nášho poznania stačí na to, aby sme povolili exkluzivitu minulým pravdám. Nazvime tradičnou – aj Aristotelovou – predstavou o minulosti tú, ktorá hlása, že poznanie minulosti nie je natoľko problematické, nakoľko poznanie budúcnosti. Z tohto dôvodu (že existuje rozdiel medzi úrovňami týchto dvoch poznaní) podľa Aristotela tieto dva aspekty poznania nemôžu mať rovnaký status. Kleantes vlastne tvrdí, že si nemôžeme byť istí, ani keď ide o veci a udalosti minulé, že sa udiali, ako ani tým, že sú ich celkové opisy buď definitívne pravdivé alebo definitívne nepravdivé. Inými slovami, v minulosti existujúce veci majú mať rovnaký ontologický status ako aj veci budúce – bez ohľadu 122 Vladimír Marko na to, či sa ešte majú udiať alebo sa len môžu udiať. Pokiaľ ide o samotnú existenciu, vlastnosť existencie vecí, ktoré sú už minulosťou a tých, ktoré sa ešte neudiali, je podľa neho (v ontologickom zmysle) rovnaká – ani jedna z týchto veci aktuálne neexistuje, i.e. neexistuje v tejto chvíli, teraz. To znamená, že im treba prideľovať rovnaký ontologický status. Podobná pripomienka, ktorá sa týka existencie, sa vzťahuje aj na samotné poznanie existujúcich vecí. Výroky, ktorých obsah je predstavený minulým časom, by sa pre rovnakú povahu existencie minulosti a budúcnosti mali posudzovať i hodnotiť rovnakými kritériami a rovnakým spôsobom, ako aj výroky, ktorých obsah je predstavený budúcim časom. Ako interpretujú Kleantovo tvrdenie kritici? Jeden aspekt tohto postoja, ktorý historici logiky zdôrazňujú, sa týka afirmácie pojmu cyklického času. Ide o koncepciu, ku ktorej stoicizmus, nielen ten skorý, inklinoval – i.e. že je čas „opakujúci sa" (dnes by sme povedali rekurentný). Povedzme to aj takto: Opis udalosti na časovej osi nie je možné dosiahnuť opisom, ktorý korešponduje s lineárne usporiadanou množinou. Väčšina komentátorov v Kleantovom tvrdení vidí práve vyjadrovanie sa v prospech cyklickej koncepcie času. Je ešte zvykom historikov logiky priradiť toto tvrdenie k stoickej koncepcii kozmológie, a potom aj možno dodatočne poukázať na jeho orfický a nehelénsky pôvod. Ale nezdá sa, že by Kleantovo stanovisko bolo formované len v tomto duchu. Tiež by sme celkom nesúhlasili s tým, že jadro jeho argumentu bolo nasmerované len proti koncepcii lineárneho času. To by bolo príliš jednoduchým vysvetlením dôvodov pre Kleantove vyhlásenia ohľadom porovnávania minulosti s budúcnosťou.213 ___________________ 213 I keby to bolo skutočne tak, že Kleantes sa ozýva z pozície opakujúceho sa času, toto ocenenie by nemalo oveľa väčšiu kritickú silu. Ako prirodzený následok tohto historického zjednodušenia si môžeme predstaviť aj to, že platí tvrdenie celkom opačné ako to, ktoré sa pripisuje Kleantovi. Napríklad predpokladajme, že sú veci alebo údaje kauzálne viazané a že pri tom formujú cyklické (čiže nie lineárne) usporiadanie. To ešte neznamená, že by minulosť mala byť pochopená ako náhodná, a preto aj menej istá než obhajcovia nutnosti minulosti predpokladajú. Rekurencia so sebou automaticky neimportuje aj náhodnosť minulých jedinečných udalostí. To, 1. O Aristotelových námorných bitkách 123 Pokúsme sa nasledovať a podať interpretáciu, ktorá sa nám zdá primeranejšou Kleantovmu zámeru – takému, akým prvotne mohol byť. To, čo Kleantes tvrdí (a čo vieme, že aj Antipatros podporuje), je v zásade a jednoducho to, že: nie všetky minulé pravdy sú nutné.214 Pozrime sa presnejšie na možné kroky jeho kritického usudzovania voči Aristotelovi: a) Ak sme v jednej chvíli tvrdili pravdivosť akéhosi univerzálneho implikačného výroku (x)(f x  g x), opisujúceho kauzálny vzťah medzi dvomi udalosťami b) a zároveň máme pravdivý antecedent f a c) a zároveň akceptujeme zásadu, ktorá tvrdí, že „minulé pravdy sú nutné (pravdy)", alebo ├─ Pα  ├─ Pα, potom d) na základe tohto tvrdenia [i.e., f a] e) a toho, že prešiel určitý časový úsek (počas ktorého pridávame prefix P ku podmienkovej vete), z) máme ako výsledok validné tvrdenie konzekventu Pg a. ___________________ čoho si Kleantes určite mohol byť vedomý, je skutočnosť, že minulé sekvencie rekurentného, opakujúceho sa časového úseku nepredstavujú zvláštny problém v otázkach náhodností. S rovnakým úspechom sa táto koncepcia dá priradiť k téze o tom, že pre minulosť platí vzťah pravdivosti aj nutnosti. Problémy sú samozrejme inde. Toto tvrdenie by sa mohlo spochybniť (len) v prípade, keby sa každá obchádzka cyklom odlišovala od predchádzajúcej a to, samozrejme, vedie k nemalým ťažkostiam aj zástancov takto vytvorenej cyklickej tézy – či tu vôbec ide o cyklický čas? V každom prípade si Kleantes mohol tieto otázky uvedomovať, a preto sa nám zdá bližším hľadať zmysel jeho slov na inej, presvedčivejšej strane. 214 Döring, Frg. 131 = Epictetus, Diss., (ed. Schenkl, 1916) ii 19, 14; Diodorus Fr. 24, Giannantoni, (deo); < FDS 993; LS 38A: „Niekto si zadrží pár 'Existuje niečo, čo je možné, a čo nie je ani nebude pravdivé' a 'Niečo, čo je nemožné, nevyplýva z niečoho možného', ale b u d e p o p i e r a ť , ž e ' V š e t k y m i n u l é p r a v d y s ú n u t n é ' [πᾶν παρεληλυθὸς ἀληθὲς ἀναγκαῖον εἶναι]. Zdá sa, že toto bolo stanovisko, ktore obhajovali K l e a n t e s a jeho krúžok a ktoré v celosti podporoval Antipatros." 124 Vladimír Marko Takto Kleantes mohol interpretovať Aristotela. Pokiaľ vieme, v tomto usudzovaní Kleantes neuznáva ako niečo, čo je očividné, práve predpokladanú zásadu, ktorú Aristoteles tvrdí ako samozrejmú – že minulé pravdy sú nutné: ├─ Pα ├─ Pα. Kleantova pripomienka bola veľmi dobre známa počas antického obdobia, aj bola široko diskutovaná. O tom máme svedectvo, ktoré pochádza od Ciceróna. V ňom sa tvrdí, že: ... všetky minulé pravdy sú nutné (ako hlása Chrysippos, naproti svojmu učiteľovi Kleantovi) preto, lebo minulé udalosti sú nezmeniteľné, nemôžu sa premeniť z pravdivých na nepravdivé – ak je antecedent nutný, konzekvent tiež prichádza podľa nutnosti.215 Kleantes popiera, že existencia alebo skutočná prítomnosť antecedenta zabezpečuje nutnosť podmienkového tvrdenia. Je obtiažne nájsť iný zmysel poznámky o tom, že sú minulé pravdy aj nutné, okrem jej zásadného zamerania na kritiku stanoviska všeobecného uznávania časovej asymetrie – takej časovej asymetrie, ktorá v rozličných časových úsekoch tvrdí: nielen neuniformnú interpretáciu kauzality, ale aj neuniformný vzťah pravdy a nutnosti. Jednou vetou: Kleantovi sa zdalo nepresvedčivé tvrdiť, že sa charakter príčinného reťazca môže časom premeniť z neurčitého na určitý. Že sa jedna a tá istá udalosť, s ohľadom na aspekt použitia gramatického času, raz interpretuje ako neurčitá a raz ako určitá. Kleantova pripomienka nie je len kritické tvrdenie týkajúce sa „diodorovskej" tézy (predstavovanej v princípe plodnosti). Ide aj o pokus o dodatočné kritické hodnotenie stanoviska, že existuje akákoľvek ontologická alebo logická asymetria, na ktorej sa môže zakladať predpokladané aristotelovské rozlišovanie minulosti od budúcnosti. Nachádza a zdôrazňuje neúplnosť takého stanoviska. Na rozdiel od Epimenida, Kleanta je ťažko vidieť ako obhajcu tézy o „minulých náhodných udalostiach". Skôr sa zdá, že jeho idea spočíva v tom, že neexistuje zásadný rozdiel medzi dvomi explanačnými projekciami – retrodikciou a predikciou. Teoretický základ pre obidva druhy tvrdenia by ___________________ 215 Döring, Frg. 132A; Cic. fat. vii, 14 = LS 38E; < FDS 437. 1. O Aristotelových námorných bitkách 125 musel podľa neho byť jednotlivý a všeobecný. Uznať akýkoľvek princíp, ktorý platí pre jedno, znamená aj jeho uznanie v prípade druhého: Ak sú minulé antecedentné okolnosti akejsi implikácie realizované a zároveň ak je (teraz, retrodiktívne) možné s istotou predvídať určitú (v tomto prípade, teraz už minulú) udalosť (vyjadrenú cez konzekvent implikačného tvrdenia), potom (ak je platný princíp kauzálnej podmienenosti udalosti, ktorá spočíva v zásade časovej symetrie, potom jeho aplikáciou), by malo byť (tiež teraz) možné (na základe toho istého princípu, ktorý implikačným tvrdeniam zabezpečuje prefix nutnosti) predpovedať nejakú (budúcu a zatiaľ neuskutočnenú) udalosť, ako následok určitých antecedenčných okolností. Ak je väzba medzi udalosťami vždy rovnaká – potom, to čo platí pre a) minulé (antecedenčné okolnosti a ich následky), platí aj pre b) aktuálne antecedenčné okolnosti (antecedenčné okolnosti a ich následky). Potiaľ by Aristoteles čiastočne ešte súhlasil (spolu s Łukasiewiczom). Kleantes k tomuto dodáva, že ten, kto uzná, že niečo platí pre a a b, by mal uznať, že to rovnako má platiť aj pre c – pre tie budúce (antecedenčné okolnosti a ich následky) – jedným slovom, malo by to platiť vždy. To, čo platí pre minulosť, aj prítomnosť, by malo platiť aj pre budúcnosť. Tak by raz pravdivá implikácia podľa Kleanta mala mať rovnakú, konzervovanú hodnotu počas akéhokoľvek úseku času. Pre Kleanta antecedenčné okolnosti naznačujú budúce udalosti. Tie sa rozoznávajú prostredníctvom znakov (celú škálu znakov, príznakov alebo náznakov) tých vecí, ktoré sa ešte len majú udiať. Význam týchto náznakov bol známy vtedajším „tlmočníkom" – odborníkom na tlmočenie týchto príznakov. A práve na nich sa Aristoteles obracia vo svojom de interpretatione (sú to, okrem lekárov – haruspikovia, auguri, astrológovia, rôzni veštci a pod.). Táto interpretácia čiastočne objasňuje svedectvo, ktoré máme pred sebou a ktoré sa týka smeru, v ktorom táto debata mohla byť vedená. Otázky, ktoré predovšetkým Aristotela zaujímali („Aká je povaha prediktívnych výrokov pri tlmočení [božských] znamení, príznakov, čo ukazujú na budúcnosť?" a „Kde je pôvod chýb v ich formovaní?"), megarčania a stoici pochopili ako odlišného druhu než otázky, ktoré sa týkajú striktne (ontologickej) povahy času. Podľa 126 Vladimír Marko nich chyby v predvídaní majú pôvod v našich schopnostiach a úrovni nášho vedomia: nie sú priamym dôsledkom samotnej povahy minulého a budúceho času. Neistota predvídania nemá pôvod v samotnej rozličnosti medzi budúcim a minulým časom a samotnej rozličnosti medzi minulými a budúcimi príčinami. Určitá prednosť koncepcie megarčanov a stoikov je v tom, že c h y b y a n e d o s t a t k y , ktoré nachádzame v prediktívnych výrokoch (a ktoré sú tiež príbuzné ambiguitám a iným mylným chápaniam výrazov, ako následkom obvyklej jazykovej praxe), inkorporovali nie do usporiadania sveta, ale do sféry, v ktorej je ich istota závislá od rozličných aspektov a úrovne nášho poznania a skúseností: buď poznania všeobecných zásad a foriem logického usudzovania; alebo poznania nutných zásad pre formovanie spoľahlivých tlmočení (antecedenčných) príznakov budúcich udalostí či poznania nutného pre chápanie významu slov, pre odhadovanie ambiguít, ako aj pre chápanie rozličných druhov znamení a ich (skrytých, symbolických alebo úmyselných) významov. Pochopili, že nedostatky aristotelovskej koncepcie ležia v neochote ukázať, že príčiny tohto druhu chýb majú pôvod v epistemologických dôvodoch. Toto je jedna z kľúčových odlišností megarčanov a stoikov voči Aristotelovi a ich stanovisko v debate a komentári o predvídajúcich výrokoch, resp. budúcich náhodných udalostiach treba vnímať práve v tomto svetle. Aristoteles, ako aj jeho neskorší nasledovatelia, sa snažia otvoriť a definovať priestor pre výnimky, ktoré nekoincidujú s definitívnym a ktoré sa nedajú zahrnúť atemporálnymi a omnitemporálnymi opismi. Podobný zámer, ako sme sa presvedčili, mal na mysli aj Epikuros – rozlišovanie v ontologickej štruktúre času vyhádzalo z projekcie epistemicky závislých aspektov týchto otázok. Tento zámer zanecháva nekonzistentné následky a v duchu interpretácií Aristotelových komentátorov zostal aj v priebehu nasledujúcich storočí. Výrazné prvky tohto tradičného prístupu nachádzame aj u dnešných interpretátorov antickej debaty. 2. Aká by mohla byť Aristotelova odpoveď na Kleantovu pripomienku voči aristotelovskému chápaniu časovej symetrie (i.e. že nie všetky minulé pravdy sú nutné), je ťažko presne povedať. Môžeme si tú odpoveď iba predstaviť na základe Aristotelovej poznámky týkajúcej sa modálnej retrodikcie, 1. O Aristotelových námorných bitkách 127 konkrétnejšie E p i m e n i d a [okolo r. 600 p. n. l.], záchrancu Atén, teológa a tlmočníka božích znamení, pisateľa (druhej) Theogonie a zbierky veštieb – vedľa Ferekida zo Siru, ešte jedného z mudrcov staršieho obdobia, známeho vďaka úspešným predpovediam.216 Aristoteles mu trochu ironicky podsúva, že predvída m i n u l é udalosti. Nemáme údaje o tom, aké tieto „predpovede" minulosti (deduktívne retrodikcie) mohli byť. Vieme len, že ide o také „predpovede", ktoré mohli mať základ v tradičnom umení tlmočenia tých, ktorí boli zasvätení do božských prác. Je niekoľko možností vysvetlenia: Aristotelova ironická poznámka sa mohla týkať a) Epimenidovho nesúhlasu s Homérom a Hesiodom pri tlmočení teogonických javov a úkazov, ktoré interpretoval ako určité božské znamenia.217 b) Išlo len o skutočnú vlastnosť Epimenida, že si nemohol s p o m e n ú ť na všetky detaily minulosti, keď ich počas spánku nepozoroval. To len preto, že udalosti (ktoré svojím spôsobom predvídal) ani nemohol vnímať alebo sa o nich dozvedieť priamym spôsobom,218 teda ani podať ich celkový popis – a to z toho dôvodu, že premárnil veľa rokov v jednej jaskyni ponorený do spánku. Aristoteles, ako kritik principiálnej možnosti predvídania, tento prípad spomína práve v komentári o n u t n o s t i m i n u l o s t i a povahe prediktívneho hovoru, v rhet. 1418a24, sqq.: Mal [sc. Epimenides z Kréty] zvyk predpovedať, nie budúcnosť, ale len veci, ktoré boli minulé a hmlisté... Epimenides bol výborný v „predvídaní" a tlmočení nie budúcich, ale minulých udalostí a príznakov, ktoré na tieto udalosti ukazujú. Bol vynikajúci v retrodikcii, pretože (na rozdiel od Aristotela a Kleanta) hlásal, že nie sú ani všetky minulé udalosti jasné, ako ani výroky o náhodach v minulosti, priamo pravdivé a nutné. ___________________ 216 D.L. i 109-115. 217 О čom nás informuje Paus. viii 18.2. 218 Podľa Pаusánia, štyridsať rokov [Paus. i, 14.4], podľa Diogena päťdesiatsedem, [D.L. i 109], а podľa Sudu aj celých šesťdesiat rokov [Suidas, s.v."Ep."; Diels, vol. ii., p. 185]. 128 Vladimír Marko 3. Diodoros svoju kritiku časovej asymetrie tiež začína Aristotelovým stanoviskom o nemennosti minulosti, prevzatom z predchádzajúceho kontextu (z rhet. 1418a3 – 5, ktorý sme vyložili o niečo vyššie), a ktorý nachádzame aj v eth. nic. 1138b7 – 9. Fredeová [1985:48 – 9] tvrdí, že pripisovanie tohto zámeru Diodorovi nie je spravodlivé, lebo u Aristotela nenájdeme nikde explicitné odvolávanie sa na nutnú pravdivosť minulých výrokov. My sa s týmto názorom nestotožňujeme. Práve nutnú pravdivosť minulých výrokov má Aristoteles na zreteli, keď hovorí o dedukcii a nutnosti poznania v e.n. 1139b20sq a ešte nadväzuje na Agatonove slová o tom, že ani bohom nie je dané meniť minulosť: to, čo sa raz udialo, je nutné a nedá sa zmeniť. O tom, že nejde o náhodné miesto, ale o koncepciu, svedčí aj to, že sa v tomto kontexte odvoláva na miesta vo svojich Analytikách.219 Keď prečítame a poskladáme Aristotelove riadky na túto tému, Diodorova kritika sa zdá byť prehľadnejšou vo svojom zámere: to, že je niečo (už) minulé a pravdivé, nestačí na to, aby tézu o príčinnosti, ako aj princíp nutnosti urobilo univerzálnym z ontologického hľadiska. To, čo Diodoros implicitne ponúkol vo svojom argumente V l á d c a a čo Kleantes povedal priamo (i keď nevieme presne, aká bola jeho pôvodná motivácia), bola kritika duality Aristotelovej (alebo aristotelovskej) koncepcie budúcej náhodnosti, ako aj jeho rezervovanosti voči možnosti formovania predvídaní. Diodorova kritika mala aj svoj ďalší význam. Aristotelova obhajoba princípu „slobody konať inak" v debate o argumente L e n i v ý bola evidentne hlboko zakorenená do epistemických predpokladov týkajúcich sa budúcnosti. Ako zástanca predovšetkým stanoviska o časovej asymetrii, zdôrazňujúc závislosť štruktúry času od druhu jednotlivých prípadov, je Aristoteles vo svojej teórii o budúcich náhodnostiach plný nedôsledností. Jeho výber rozvetvenej časovej štruktúry v prípade námornej bitky bol následkom prístupu, ktorý sa zakladal na aktuálnom poznaní budúcnosti. Keď sa Diodoros rozhodol pre časovú štruktúru, ktorá sa nevetví, určite mal zámer potiahnuť ostrú čiaru medzi naším aktuálnym poznaním o ___________________ 219 Arist. an. post. 1, 71a1 sqq., a 71b9 sq. 1. O Aristotelových námorných bitkách 129 budúcnosti a samotnou povahou budúcich udalostí. Z tých dôvodov obhajuje jedinečnú časovú štruktúru a jej ontologickú uniformitu, ktorá platí (na rozdiel od Aristotelovho predpokladu) „obidvomi smermi" – aj ante factum, aj post factum. Neskôr Diodorovu koncepciu preberajú stoici (s určitými modifikáciami, ktoré sa týkajú predovšetkým predpokladu spojitého času, namiesto Diodorovej časovej diskrétnosti).

. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý Úvod Sú dva druhy podôb argumentu Lenivý (AL – niekedy sa nazýva argument Záhaľčivý alebo Nečinný). P r v ý druh by patril k jeho antickým formám. D r u h ý – napodobňujúci niektoré, no nie všetky črty prvého – je spoločný skôr moderným formuláciam. Oba druhy sú si podobné potiaľ, pokiaľ používajú rovnaké logické princípy a tiež tým, že spejú k dosiahnutiu rovnakého fatalistické záveru. Hoci sa zdá, že by mali mať rovnaké, alebo takmer rovnaké základné jadro, je medzi nimi mnoho rozdielov. Hlavný dôvod spočíva v tom, že nejestvujú jedinečné, štandardné alebo nepochybné zdroje, ktoré by mohli predstavovať dostatočne pevné základy pre akékoľvek ďalšie historicky oprávnene interpretácie. Dnes mnohí autori obhajujú alebo popierajú záver tohto historického argumentu bez toho, aby vôbec zohľadňovali jeho podstatné vlastnosti a historický rozmer. Podľa súčasných prístupov sú pre argument rozhodujúce jeho logická forma a motivácia oprieť fatalistické závery o logické základy.220 Zdá sa, že ani jeho logická štruktúra nie je presvedčivo jasná, aby mohol byť interpretovaný jedinečným spôsobom, ani koncepcia fatalizmu načrtnutá v jeho pozadí nie je všeobecne prijateľná pre sporiace sa strany zapojené v diskusii. Odlišnosti medzi interpretáciami nie sú len v prístupe k argumentu a v spôsobe jeho rekonštrukcie. Ich pôvod spočíva v nedostatočnej zhode týkajúcej sa otázky jeho účelu: Čo je pôvodný zámer argumentu? Preto budeme zohľadňovať rozdiel medzi dvoma druhmi otázok: „Aké je správne riešenie AL?" a „Aké riešenia navrhovali zúčastnení v diskusii?" O argumente sa často hovorí ako o „štandardnom argumente" v prospech fatalizmu a používa sa tiež v diskusiách o slobodnej vôli a determinizme ___________________ 220 Niektoré reflexie istých súčasných podôb nájdeme v Buller [1995]. 132 Vladimír Marko (zvlášť tzv. „logickom determinizme"), teologickom fatalizme, atď.221 V tejto práci sa však nepokúsime dať nejaké rivalitné riešenie AL, no skôr reflektujeme na historické a filozofické druhy nezanedbateľných fatalistických hypotéz, ktoré by mohli byť relevantné pre nasledujúce prístupy k AL a navyše by mohli byť nápomocné pre ďalšie spresnenie jeho možných riešení. Existujú rôzne antické chápania fatalizmu a nie všetky sa viažu so záhaľčivosťou, ktorú môžeme nájsť v závere argumentu. Myslíme si, že AL pochádza zo širšej skupiny antických argumentov založených na princípe bivalencie. Väčšina z nich (ak nie aj všetky, ako sa zdá) pochádza z megarskej kuchyne – pravdepodobne z kruhu okolo Diodora. Okrem značnej podobnosti v tom, ako sú predstavené v zdrojoch, v interpretáciach a podľa zložiek logickej štruktúry, tieto argumenty sa často viditeľne odlišujú – tým, že neskoršie boli použité s rôznym účelom vo filozofických debatách a na rozličných stranách v častých konfrontáciach medzi školami. Zdroje Je známych viacero historických prameňov AL, ako aj niektorých podobných alebo príbuzných argumentov. Priekopnícku formu argumentu môžeme nájsť v Aristotelovom de int. 18b26 – 33. Tieto a ďalšie divné dôsledky [kurz. VM] by vyplývali, ak by pre každé tvrdenie a popieranie (či sa vypovedá všeobecné o všeobecnom, alebo jednotlivom) bolo nevyhnutné, že jeden z protikladov je pravdivý, druhý nepravdivý a že nič sa nedeje náhodou, ale všetko nevyhnutne. Potom by nebolo potrebné rozhodovať sa alebo sa snažiť, uvažovať, že ak urobíme niečo, stane sa toto, no ak to neurobíme, nestane sa to. Toto je najstaršia dochovaná forma AL. Čiastočne nám môže pripomínať (zámerne či nie), tzv. Menónov paradox (Plat. Meno, 80e – 81e), ktorý vedie k lenivému správaniu.222 (80e) Vidíš, s jakou to přicházíš eristickou myšlenkou, že prý člověku nelze ___________________ 221 Napriek tomu môžeme v súčasnej literatúre nájsť viacero odlišných formulácií takzvaného „štandardného" argumentu. 222 Pozri, Calvert [1974], Moline [1969], Weiss [2001], Welbourne [1986] 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 133 hledat, ani co zná, ani co nezná? Vždyť by nehledal, ani co zná – neboť to zná, a takovému není třeba hledání – ani co nezná – vždyť ani nezná, co by hledal... (81d) Nesmí se tedy věřit té eristické myšlence; neboť ta by nás udělala lenivými... [Novotný]. Aristoteles a jeho komentátori uvažovali, že sa o tom, čo je nevyhnutné, nerozhodujeme.223 Inak povedané: Keby každý výrok dnes bol pravdivý, tak by sa ukázalo, že čokoľvek by sa niekto aj pokúsil urobiť, nič tým nezmení, pretože o všetkom je vopred rozhodnuté. Ak je fatalizmus úspešná koncepcia, tak nezostáva žiadne miesto pre slobodnú vôľu, pre znepokojenie z toho, čo bude, čo by sme urobili, alebo čo sme vôbec mohli urobiť. Argument ústi k nečinnosti alebo márnosti. Aristotelov príklad ukazuje takmer rovnaký spôsob uvažovania a totožný dôsledok záhaľčivosti charakteristický pre AL. Túto koncepciu kritizuje ako neprimeranú a neplatnú. Podľa jeho mienenia argument zlyháva: bivalencia nie je udržateľná pre propozície o budúcnosti. Keďže fatalizmus (predovšetkým ten zameraný na budúcnosť) nie je podložený a táto koncepcia zlyháva, tak (v protiklade k argumentu) dokážeme robiť rozhodnutia, konať slobodne a v dôsledku toho sme schopní zachovať zodpovednosť. Asi najkomentovanejšiu a najznámejšiu formu argumentu spomedzi moderných aj antických filozofov uvádza Cicero.224 Podáva dve verzie – jednu, ktorá sa zakladá na osude (A), druhu, ktorá vychádza z nutnosti (B). Dôvody pre uvádzanie dvoch verzií argumentu nevysvetľuje. A) Existuje určitý argument, ktorý filozofi volajú a r g u m e n t L e n i v ý; ak by sme sa ním riadili, za celý život by sme nič neurobili. Zdôvodňujú to totiž nasledovne: a) „Ak je ti súdené, že sa z tejto choroby vyliečiš, tak sa vyliečiš, či po lekára pošleš alebo nie; b) podobne, ak ti je súdené, že sa z tejto choroby nevyliečiš, tak sa nevyliečiš, či po lekára pošleš alebo nie. c) no jedno, alebo druhé ti je súdené, ___________________ 223 Porov. Arist. de int. 19a7-8; Alexander, in de fato xvi, 186.30 ff.; Ammon. in int. 148,32 ff. 224 Fat., xii, 28-29. 134 Vladimír Marko d) a teda nie je dôvod posielať po lekára." Toto je Cicerónova základná forma LA (a prvýkrát nesie názov Lenivý, ignava ratio.) Podľa neho má argument rovnaké vlastnosti, či sa odvolávame na výraz „osud" alebo na výrazy „nevyhnutnosť" a „pravda". B) Názov „lenivý" alebo „nečinný" sa tomuto druhu argumentu pripisuje oprávnene, keďže by týmto zdôvodením zo života bola odstránená všetka činnosť. Totiž argument môžeme zmeniť – zachovávajúc rovnaké stanovisko – tak, že nepoužijeme výraz „osud" – nasledovný spôsobom: a) Ak bola odveká pravda, že sa vyliečiš z choroby, tak sa vyliečiš, či po lekára pošleš alebo nie; a podobne, b) Ak bola odveká nepravda, že sa nevyliečiš z choroby, tak sa nevyliečiš, či po lekára pošleš alebo nie; a ostatné ako predtým. Fráza „a ostatné ako predtým" poukazuje na formu vety c) a d) z verzie A – na disjunktívnu propozíciu („jedna alebo druhá bola odveká pravda") a na záver („nie je dôvod posielať po lekára"). Vo verzii B Cicerónovho textu sa výraz „osud" vynecháva a nahradzuje výrazom „pravda", ktorý je začlenený do temporálneho kontextu („odveká pravda"). Zdá sa, že Cicerónova formulácia oboch argumentov, bok po boku, má ukázať dve veci: 1) že záver argumentu je rovnaký tak pre udalosti, ako aj pre propozície, a 2) že záver argumentu je rovnaký, či v jeho premisách použijeme výraz „osud", alebo máme na mysli jednoducho „pravdu" („odvekú pravdu" alebo „nevyhnutnosť"). Cicero ako náš prameň nám neposkytuje explicitný zmysel disjunktívnej vety. Interpretácia zdroju sa dá len predpokladať, pretože možnosť „jedno alebo druhé" sa dá čítať viacerými spôsobmi, to znamená: „odveká pravda"; jednoducho „pravdivá"; „nevyhnutná"; „osudová" dopredu; alebo „predurčená" vzhľadom na všetky alebo určité predchádzajúce činnosti. Zdá sa, že argument sa nikdy neviaže iba na problém fatalizmu, ale aj na širšie logické a metafyzické problémy týkajúce sa (okrem iných) pravdy, času a kauzality. Cicero o argumente hovorí v širšej dišpute, ktorá zahŕňa Chrysippovu odpoveď v spore s megarčanmi, akademikmi a Epikurom. Zdá sa, že argument bol prevzatý z nejakého stoického zdroja, možno od Chryssippa alebo Poseidónia. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 135 Argument je na prvý pohľad neúplný. Takisto Cicerónov výklad a záver nie sú celkom zlučiteľné s požiadavkami konkluzívneho argumentu. A) sa uzatvára s tým, že argument sa volá ignava ratio, keďže „by týmto zdôvodením zo života bola odstránená všetka činnosť". Tento záver nie je v súlade s povahou argumentu, pretože všetko, čo sa v ňom o osude hovorí, zodpovedá len komplementárnemu páru „vyzdravieť/nevyzdravieť". V súlade s tým naše vedľajšie aktivity – podobne ako v Aristotelovej verzii – predurčené nie sú. Ďalej to, že si môžeme voliť medzi dvoma vylučujúcimi sa alternatívami, je v rozpore s Cicerónovým tvrdením, že by „zo života bola odstránená všetka činnosť". V jeho verzii je predurčený len predvídaný výsledok, no nie činnosť rozhodovania sa medzi dvoma možnosťami a vykonania jednej z nich. Príležitosť slobodne si voliť medzi náležitými činnosťami máme (zavolať lekára alebo nie), hoci bez súvisiaceho vplyvu na predurčený výsledok. Je viacero možností, ako interpretovať argument tak, aby sme poznali dôvody jeho nevyváženosti. Jedným riešením je povedať, že argument zlyháva preto, lebo je nepodarene utvorený. To je v súlade s názormi aj Cicera aj Origena (Cels. 2. 20.) – je to sofistický a záludný argument. Názor pravdepodobne tiež pochádza z nejakého spoločného stoického zdroja. Presnejšie – ako povedal Diogenianus225 – z druhej knihy Chrysippovho diela O osude. Sofizmus a paralelný argument Venujme chvíľku tomu, čo je sofizmus a čo paralelný argument. Podľa historických komentárov – vrátane Cicerónovho – tento argument patrí medzi sofizmy. Ammonios predstavuje tento typ argumentu ako a p ó r i u.226 Čo mali antickí komentátori na mysli, keď AL označili ako sofizmus? Čo je to sofizmus? Podľa Bobzien [1998:193] musí sofizmus obsahovať nejakú chybu v usudzovaní. No o aký druh chyby ide? Vo svojich Topikách píše Aristoteles o sofizme nasledovne: Keď daný argument čosi dokazuje, no je to niečo, čo nemá nič spoločné so záverom, tak sa o ňom nič nedokáže; ak sa zdá, že takýto dôkaz obsahuje, tak pôjde o sofizmus, nie dôkaz... sofizmus je sporné usudzovanie... (162a15 – 16). ___________________ 225 Diog., apud Euseb. praep. ev. 6.8.25. 226 Amm., in de int. 131,20 136 Vladimír Marko O povahe takejto „chyby v usudzovaní" sa môžeme poučiť aj zo Sexta. Hovorí nám o vlastnostiach sofizmu a tvrdí, že dialektika je nástroj na demaskovanie sofizmu, pretože odkrýva jeho zdanlivú presvedčivosť a spôsob jeho vyriešenia. Povedal227: Tvrdia (dialektici), že sofizmus je presvedčivý a záludný argument vedúci k prijatiu záveru, ktorý je buď nepravdivý alebo podobný čomusi nepravdivému alebo nejasný alebo nejakým iným spôsobom neprijateľný. K týmto štyrom typom sofizmov uvádza Sextos príslušné príklady. V kapitole venovanej výlučne sofizmom nám však nezabúda pripomenúť, že „iní totiž tvrdia iné".228 Skutočný zmysel poslednej úvahy nepoznáme – či súvisí s jeho triedením sofizmov alebo ide o to, že platnosť či neplatnosť rovnakého argumentu sa dá obhájiť na iných základoch – metafyzických alebo len logických? O pár odsekov neskôr nás Sextos oboznamuje s tým, prečo je štúdium sofizmov obzvlášť dôležité pre výcvik v dialektike – pretože dialektika je veda zaoberajúca sa tým, „čo je pravdivé, nepravdivé, alebo nerozlíšené (ani jedno z dvoch)."229 Táto disciplína nám umožňuje náležite a presne poznať argument a určiť, či je platný, neplatný, alebo nerozlíšený (v prípadoch, keď je nejednoznačný a insolubilia). Tento cieľ výcviku bol po dlhú dobu súčasťou stoickej vzdelávacej tradície. Vieme, že Chrysippos napísal dvadsaťjeden pojednaní (v štyridsiatich ôsmich knihách) o sofizmoch a mätúcich argumentoch.230 Dialektika nie je iba o utváraní platných argumentov, ale tiež o riešení chybných argumentov. Detaily necháme bokom, no to, čo je – ako upozorňuje Sextos – nevyhnutné povedať o sofizmoch, sa týka štruktúry argumentu. Argument je vo všeobecnosti „pravdivý", ak pravdivý záver vyplýva z pravdivých predpokladov. Pokračuje ďalej a rozoberá ___________________ 227 S.E. ph ii, 229 ff. 228 S.E. ph ii, 235. 229 S.E. ph ii, 247. 230 D.L. vii, 195-198. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 137 argumenty vzhľadom na vzťahy medzi predpokladmi a záverom a vzhľadom na platnosť, alebo neplatnosť postupu usudzovania. Charakteristika sofizmu sa nevyčerpá odvolaním sa na základný mechanizmus usudzovania vzhľadom na prvky argumentu. Pokračuje tým, že sofizmus „nevedie iba k nepravde, ale tiež k ďalším nezmyslom" (atopias)231 a že takýto argument nás môže prinútiť k súhlasu s niečím, čo je nezmyselné. Toto je okamih, keď iba na základe mechanického postupu analýzy nedokážeme zistiť, čo je na ňom nesprávne, pretože sa zdá byť dobre utvorený a „presvedčivý, no klamný". V skratke, Sextovo stanovisko je také, že ak je v argumente niečo nesprávne, mal by byť považovaný za sofizmus a zaradený v súlade s vyššie uvedeným členením (hoci „iní totiž tvrdia iné"). Origenes a Cicero sú našimi primárnymi zdrojmi argumentu a zdá sa, že sledovali spoločný zdroj, ako na to upozorňoval ešte Turnebus [1556]. Tieto dva zdroje úspešne porovnal Barnes [1988]. Text sa zdá byť takmer rovnaký: buď bol rovnaký ich spoločný zdroj, alebo Origenes prekladá Cicerónov text (čo je vysoko nepravdepodobné, pretože nemáme žiadne svedectvá, ktoré by naznačovali, že vôbec vedel po latinsky). Cicero nám neuvádza, prečo by argument mohol byť sofizmus (captio). Napriek tomu sa zdá, že chce nájsť vhodný latinský výraz pre grécke sophisma, keď tvrdí, že argumenty ako AL sú „generis captiones." Význam tohto výrazu, ktorý korešponduje zo sofizmom, môžeme u Ciceróna nájsť na viacerých miestach.232 Pretože kvalifikácie oboch autorov sú takmer zhodné, skôr by sme prijali riešenie, že buď obaja čerpali z rovnakého zdroja alebo z rovnakej línie zdrojov (dokonca priamo od Chrysippa, ako to predpokladá Barnes). Cicero nám oznamuje, že všetky tieto argumenty „záludného druhu" (takže ich bolo viac) môžu byť zamietnuté rovnakým spôsobom – zavedením rozlíšenia medzi jednoduchými (simplicia, res simplex) a spolupredurčenými udalosťami (confatalia, res copulata).233 Cicero vlastne svoj návrh prebral od Chrysippa, ktorého cituje v predchádzajúcich riadkoch. Takže Cicerónov zdroj pravdepodobne mohol obsahovať aj nejaký druh riešenia nášho problému. ___________________ 231 S.E. ph ii, 251; porov. iii, 240. 232 Cic., ac. 2. 15. 46; div. 2, 17, 41; atď. 233 Cic., fat. xiii,30. 138 Vladimír Marko Najpriezračnejší opis sofizmu je v Galenovi234 a je do veľkej miery v súlade so Sextom nielen v vzhľadom na spôsob ich tvorby, ale tiež v ich účele – a to je učenie sa dialektickým zručnostiam pomocou riešenia sofizmov. Sofizmy „sa podobajú pravdivým argumentom" a z tohto dôvodu „sú sotva rozlíšiteľné pre tých, ktorí nemajú skúsenosť v narábaní s argumentami": Keďže... riešenie spočíva v preukázaní podobnosti medzi nepravdivým a pravdivým argumentom, niekto musí najprv porozumieť povahe pravdivých argumentov. Pretože ak sa stane natoľko skúsený v pravdivých argumentoch, že presne a rýchlo rozpozná ich povahu, už nebude preňho náročné rozpoznať tie, ktoré sú nepravdivé. Na Galenovi nás zaujíma to, že zdôrazňuje nevyhnutnosť analyzovať dva podobné argumenty ako pár alebo ako tie paralelné – tzn. sofizmus vedľa príslušného správneho argumentu. Ale čo je to paralelný argument? Aj Origenes porovnáva dva argumenty, AL a paralelný, alebo zrkadlový argument, ktorý obsahuje príklad s Láiom a Oidipom, prebratým od Euripida.235 Vieme, že Chrysippos odpovedal v paralelnom argumente takto: Ak je dané, že splodíš deti, splodíš ich, či budeš mať pohlavný styk so ženou alebo nie. No ak je dané, že deti nesplodíš, tak to neurobíš, či budeš mať pohlavný styk so ženou alebo nie. Teraz, určite je dané buď to, že deti splodíš, alebo nie; preto je márne mať pohlavný styk so ženou.236 Podľa Ciceróna je Chrysippova interpretácia taká, že „mať pohlavný styk so ženou" a „splodiť deti" sú prepojené a spolu-predurčené („copulata enim res est et confatalis"). To znamená, že súdené je „oboje – Láios sa vyspí so svojou ženou a vďaka tomu počne Oidipa."237 Inak povedané, pre zachytenie výsledku nemôžeme vynechať nevyhnutnú podmienku. ___________________ 234 Galen, de animi cuiuslibet peccatorum dignotione et curatione 3,14-17, p. 49sq. De Boer, transl. Harkins, 1963. 235 Euripides, Phoenissae, 18-20 236 Orig. Cels. 2. 20. 237 Cic. fat. 30. Ďalší príklad nájdeme v Diogenesianus, apud Eusebius, vi, 8 – boxer Hegesarchus, i keby ruky držal dole, zvíťazí v zápase bez akéhokoľvek škrabanca, keďže ho osud vyhlásil nedotknuteľným. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 139 Origenes sa zdá byť informatívnejší zdroj než Cicero. Výslovne sa pokúša o odpoveď, pričom používa klasický stoický nástroj – zamietnutie zostrojením „paralely" (porovnania, parabolé).238 Takzvaný „paralelný argument" používa rovnaké premisy ako argument, ktorému čelí (ti antiparaballetai), no usiluje sa o presvedčivé vytvorenie nezmyselného záveru. Origenes – na inom mieste – porovnáva dve línie paralelných argumentov a pokúša sa vysvetliť, prečo je „rodičovský" argument neplatný: Pretože tak, ako v druhom prípade, uskutočnenie pohlavného styku so ženou nie je tu márne, keďže splodiť dieťa je preňho – bez toho, aby styk prebehol – proste nemožnosťou; takisto v prvom prípade, ak sa má dosiahnuť úspešná liečba pomocou liečebného umenia, tak je zavolanie lekára nevyhnutné, a preto je nepravdivé povedať, že „povolať lekára je márne". Ak má Barnes o pôvodnosti Origenovho úryvku pravdu (že je prevzatý z Chrysippovho zdroja, v ktorom sa prípad analyzuje ako sofizmus), potom s rodičovskou zložkou parabolé treba rovnako zaobchádzať ako s druhom sofizmu. V paralelnom argumente vzorom je sofizmus, kým ďalší, zrkadlový argument, sa používa na odhalenie prvého. Náš argument je sofizmus a zároveň časť páru paralelného argumentu. Nie je na tom nič protirečivého. Paralelný argument by mal presvedčivejšie ukázať, že ten vedľajší argument je sofizmus. Logika argumentu Najjednoduchšiu logickú formu argumentu uvádza Bobzienová (1998:184; 186). Na prvý pohľad sa zdá byť nekontroverzná a presvedčivá. Uvádza ho v podobe komplexnej konštruktívnej dilemy – vo forme argumentu blízkeho stoikmi uprednostňovanému logickému štýlu. a) Ak A, tak Β. b) Ak C, tak D. c) Buď A alebo C d) Teda buď Β alebo D. ___________________ 238 S.E. am ix, 109; porov. 97; 134. Porov. Shofield [1983]. 140 Vladimír Marko Zdá sa, že záver AL nie je v úplnom súlade s tým, čo skutočne povedal Cicero. Navrhnutý záver má disjunktívnu formu – „buď je súdené p, alebo je súdené  p" – a je predstavený s distribúciou predikátu „súdený" prevzatého z premís a) a b); nezhoduje sa s navrhnutým záverom AL v Cicerónovom texte, ktorý odráža nečinnosť – (v A verzii) – „nie je dôvod posielať po lekára", alebo – (v B verzii) – „zo života by bola odstránená všetka činnosť". Nezostáva nám nič iné než súhlasiť s Bobzienovou [1998:184], že je nevyhnutné doplniť premosťovaciu premisu, ktorá by spájala márnosť v závere s niektorou z premís, ak by argument vo svojej pôvodnej podobe bol založený na nejakej neexplicitnej premise (alebo aj premisách). Takto môžeme usúdiť buď to, že argument je neúplný, alebo že navrhnutá úsudková forma nie je vhodná, pretože na tejto úrovni sa záver nezdá byť výsledkom platného dosiahnutia záveru. Ak chýba nejaká premosťovacia premisa, musíme zmeniť stratégiu a argument analyzovať ako entymému, ako argument zo skrytou premisou. Základnú logickú štruktúru, ktorá by bola v súlade so zámerom jej tvorcu, bohužiaľ nepoznáme. Chrysippos sa mohol pokúsiť o zachytenie argumentu pomocou nástrojov, ktorými disponovali stoici a ktoré sa podobali ich uprednostňovanému štýlu. Pravdepodobne toto mala na mysli Bobzienová. No argument, ktorý podľa svojho dohadu preformulovala a upravila, stále zostáva očividne chybný. Ďalšou poznámkou Bobzienovej o forme úsudku je, že forma prvých dvoch premís nekorešponduje ani s textovým zdrojom, ani so záverom. Podľa jej návrhu formy úsudku by záver mal byť: „vyliečiš sa, či povoláš lekára, alebo nie", alebo „nevyliečiš sa, či povoláš lekára, alebo nie". Avšak ani to nezachytáva zamýšľanú márnosť. Tretia premisa Cicerónovej explicitnej A-verzie je rovnako problematická. „Jedno alebo druhé ti je súdené" sa dá čítať dvoma spôsobmi: 1. „Je súdené p  p." 2. „Je súdené p alebo je súdené  p." No mali by sme mať na pamäti, že ani jedna z dvoch viet nie je striktne bivalentnej formy, akú uznávajú stoici. Premenné v A a C sa nechápu ako exkluzívne doplnkové atomárne propozície, ale skôr ako inkluzívne, resp. celkom odlišné propozície bez príbuznosti, pripravené tak, aby boli použité v horeuvedenej konštruktívnej dileme. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 141 Atomárne propozície, alebo skôr zložky B a D z prvej a druhej premisy, sa prijímajú bez toho, aby sa výslovne odlíšila vylučujúca exkluzívna disjunkcia, ktorá je do oboch viet vložená a obidvom spoločná („či povoláš lekára alebo nie"). Aj tu sa atomárne zložky B a D berú ako nepríbuzné výrazy napriek tomu, že obsahujú totožné a vzájomne si odporujúce predikáty („vyliečiť sa" a „nevyliečiť sa"). Argument na prvý pohľad pôsobí, akoby bol určený pre formu úsudku stoickej komplexnej konštruktívnej dilemy a sčasti by sa dal čítať spôsobom Bobzienovej. No ak skúmame podrobnejšie Chrysippove poznámky k argumentu (uvedené v Cicerónovom de fato) a ak zohľadňujeme kontext debaty týkajúcej sa argumentu, tak sa tento názor zdá byť menej pravdepodobný. Vráťme sa späť k Chrysippovmu komentáru. Zložky B a D premís a) a b) kritizuje ako neplatné, pretože ich antecedenty musia reprezentovať primerané podmienky korešpondujúce ich konzekventom. Spolupredurčené veci (confatalia alebo spojené/prepojené veci) sa odlišujú od predurčených jednoduchých vecí (simplicia). Jednoduchá predurčená vec je takisto nevyhnutná, ak reprezentuje „vnútorné" dispozície konkrétnej veci. Napríklad „Sokrates zomrie" je pravda, pretože reprezentuje Sokratove „vnútorné" dispozície – keďže on je človek a ľudia sú smrteľní. Ale vo vete „Sokrates zomrie v mori" smrť v mori už nie je jeho vnútornou dispozíciou. Potenciálne, mohol by umrieť rôznymi spôsobmi. Aby bola táto veta pravdivá, Sokrates musí byť prepojený alebo spojený s nejakými vonkajšími a tiež nevyhnutnými antecedentnými okolnosťami, ktoré zabezpečujú jeho zomretie v mori. Podmieňovacia veta musí byť utvorená s antecedentnou podmienkou, ktorá by sa odvolávala buď na vnútornú alebo vonkajšiu nevyhnutnú podmienku.239 Chrysippov komentár tu nemieri proti kauzálnej determinácii, ktorá bola argumentom pôvodne mienená, ale – ako sa zdá – proti márnosti. To je tiež v súlade s Origenovým pozorovaním, i keď ___________________ 239 Ammonios (in int. 149,1-3) podáva nasledujúci príklad v súvislosti s Aristotelovou verziou AL: „Inak, keby sme chceli doplávať z Egyptu do Atén, nepotrebovali by sme sa spustiť do prístavu, pohľadať loď alebo uložiť batožinu. Vlastne, keby sme nevykonali žiadnu z týchto vecí, je pre nás nevyhnutné doplávať do Atén." 142 Vladimír Marko Diogenianovým prianím je zdôrazniť skôr údajnú voľbu, v ktorej by sa rozhodnutie konateľa bralo ako príčina240 – čo by korešpondovalo s tzv. „determinizmom konateľa" (agent determinism). Chrysippova zmienka nás posúva na druhú stranu AL arény. Zaujímavé je, že i) nekritizuje ani tvrdenie o osude alebo ii) záver o lenivosti, či iii) disjunktívny antecedent v premisách a) a b) a dokonca nekritizuje ani iv) propozíciu v premise c). Ústredným predmetom jeho kritiky je povaha implikácie v premisách a) a b), ktorú nie je ochotný konceptuálne prijať. Komentátori AL súhlasia, že Chrysippovo riešenie je úspešnou kritikou AL.241 Myšlienka je nasledujúca: predurčený výsledok vyžaduje splnenie nevyhnutných podmienok. No čo by sa stalo, ak by sme urobili úpravy, ktoré sú, podľa Chrysippových kritikov, primerané a tento výsledok použili ako návrh opravy argumentu? Poďme to vyskúšať. Vezmime si prvú premisu. Znela by (buď s jednoduchým disjunktívnym predpokladom alebo aj inkluzívnym – na tom, zdá sa, nemusí záležať): „Ak je ti súdené, že sa z tejto choroby vyliečiš, tak sa vyliečiš, pokiaľ zavoláš lekára alebo ak požiješ nejaké lieky." Je okamžite jasné, že žiadna zo spolupredurčených podmienok – aj keby boli nevyhnutné – nie je dostatočne silná na to, aby vyliečenie zaručovala v uvedených alternatívnych prípadoch. Vo vyzdravení by mohli mať úlohu nevyhnutných podmienok, no žiadna z uvedených podmienok nie je pre vyzdravenie aj dostatočná. Pacienta nemusí uzdraviť žiadny z krokov (ak má smrteľnú chorobu, napríklad). Pozrime sa na ďalší z paralelných príkladov. Rovnako, v Origenovom príklade, ani „mať pohlavný styk so ženou" nie je dostatočnou podmienkou na splodenie dieťaťa. Komentátori, spolu s Chrysippom, z ktorých všetci uznávali takmer rovnaké základné princípy, tento fakt akoby prehliadli. Proti komu vzniesol Chrysippos paralelný argument? Kto by súhlasil s jeho pôvodnou formou? Môžeme to iba hádať, aj keď kandidátov nie je veľa. Preskúmajme to podrobnejšie. Ak sa bližšie prizrieme na premisy, všetky by ___________________ 240 Diogen. apud. Euseb. Praep. ev. 6.8.34-5. 241 Je uvedené na niektorých miestach Cicerónom, Origenom, Diogenianom; Seneca, nat. quest. ii, 37-38; Nemesius, XXXV, 51; Calcidius, in Tim. clxv. 203.15f.; Ammon. in int. 149,1-3. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 143 sme mohli vyložiť ako teorémy. Myšlienka čítať premisy a) a b) ako teorémy nie je nová a môžeme ju nájsť v Dummettovej [1964] modernej verzii fatalistického argumentu. Obe tieto premisy majú formu rozšírenej verzie paradoxu materiálnej implikácie. Tretia premisa alebo c) sa tiež pozdáva ako teoréma a môžeme na ňu nazerať ako na zákon vylúčenia tretieho. Ak je to tak, potom má úmysel tvorcu argumentu veľmi blízko k prístupu logického fatalizmu a k cieľu dokázať fatalizmus na číro logických základoch. Záver argumentu má napriek tomu ten istý nedostatok, ktorý sme zmienili vyššie. Nevyplýva z premís. Z týchto premís nevyplýva márnosť a v tejto podobe by išlo o zrejmý sofizmus. Ak ho formulujeme v zmysle paradoxu materiálnej implikácie, dve premisy a) a b), by mali nasledovnú formu: a) p ((q q) p) a b)  p ((q  q)  p). Tieto premisy sú navyše v Cicerónovej A-verzii argumentu uvedené s „je súdené", kým v B-verzii „je odveká pravda". V A-verzii máme niečo ako a) Fp ((q q) p) a b) Fp ((q q) p). Ak ako imanentný princíp uplatníme to, že „je odveká pravda" uvádza „nevyhnutnosť", tak v Cicerónovej B-verzii získame tieto výrazy: a) □p ((q q) p) a b) □p ((q q) p). Tretia premisa nám možno pripomína zákon vylúčenia tretieho, no nie je celkom identická, pretože je uvedená s modálnym prefixom „je súdené". V A-verzii by to mohlo byť buď F(p p), alebo Fp Fp. B-verziu premisy c) môžeme čítať podľa analógii buď ako □(p p) alebo □p □p. Dilemu obklopujúcu predpoklad premisy c) by mohol vyriešiť vhľad do výrazov a) a b) a ich antecedentov s prefixami; a z tohto dôvodu by bolo vhodnejšie disjunkciu vety c) čítať podobne ako disjunkciu medzi dvomi antecedentami a) a b). V oboch Cicerónových verziách majú premisy a) a b) jednu spoločnú zvláštnosť. Tvrdia, že i keď je niečo súdené (alebo „odveká pravda", 144 Vladimír Marko „nevyhnutné"), tak ešte stále máme moc vykonať jeden z dvoch vzájomne sa vylučujúcich činov iného druhu predtým, ako predurčená udalosť nastane. To je celkom špecifické porozumenie fatalizmu, ktoré logickej forme fatalizmu, bežne pripisovanej AL, nezodpovedá úplne. Nečinnosť a márnosť zo záveru je tretia z možností, ktorá sa dá zvoliť v takto chápanom fatalizme. Aj keď to nie je v súlade s logickým fatalizmom, existujú aj iné fatalistické koncepcie, ktorým neprekáža dať spolu obe vety s takzvanou voľbou márnosti. Teraz sa vydáme na púť po rôznych koncepciách fatalizmu, pokúsime sa porozumieť im a naznačiť možných kandidátov, ktorí by prijali takúto interpretáciu fatalizmu. Pokiaľ ide o metafyzické princípy, existujú historickí kandidáti, ktorí by súhlasili s takýmto čítaním viet a) a b) a so záverom AL. Mnoho tvárí fatalizmu Našim zámerom je ukázať dve veci: čo by sme v prvom rade mohli považovať za skutočnú koncepciu fatalizmu v argumente Lenivý a komu takýto fatalistický argument bol určený? Na tento účelom je nevyhnutné najprv stanoviť, čo je alebo čo by mohol byť fatalizmus, zvlášť ten jeho druh, ktorý stojí v pozadí AL. Pre zjednodušenie sa pokúsime o logické ilustrácie ktoré, dúfame, budú mať dostatočne prehľadnú formu. Moderné interpretácie fatalizmu Je ťažké o nejakej fatalistickej formulácii povedať, že je štandardná alebo klasická. Ľahko môžeme nájsť mnoho formulácií a konceptov. Niektoré rozdiely medzi nimi sú nepatrné, iné výrazné, niektoré sú pravdepodobne z filozofického hľadiska nedôležité. Tu však nie je našou motiváciou odhadnúť konzistenciu interpretácií fatalizmu, ale ukázať niektoré dôležité črty týchto koncepcií a odhaliť, čo sa zdá byť ich hlavnou charakteristikou uplatniteľnou na LA. Nie je prekvapujúce, že fatalizmus sa takmer vždy prirovnával k determinizmu, pretože akoby medzi nimi – z historického hľadiska – nie vždy bola prítomna transparentná demarkačná línia. Štandardná formulácia fatalizmu, ktorú môžeme nájsť v literatúre, obyčajne ako jeho hlavnú a tú 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 145 minimálnu charakteristiku zdôrazňuje n e o d v o l a t e ľ n o s ť s ohľadom na fyzikálnu stránku jeho výkladu: ak sú udalosti predurčené, potom sú neodvolateľné (a, ako sa zdá, vice versa). No takto slabo vybavená koncepcia – iba s pojmom neodvolateľnosti a ničím viac – nám veľa toho nehovorí. Na základe tejto skromnej formulácie fatalizmu nemáme pre tvrdenie o neodvolateľnosti udalostí alebo o tom, ako by také mohli byť, žiadny podklad. Táto jednoduchá formulácia nám neponúka žiadnu ďalšiu stopu na podporu jeho udržateľnosti. Ona iba považuje za samozrejmosť to, že udalosti sú neodvolateľné a nič viac. Tento jednoduchý druh fatalizmu nám navyše nehovorí nič o neodvolateľnosti takých udalostí, ktoré nás aktuálne zaujímajú. Pre túto úlohu by sme vyžadovali ďalšie upresnenia. No najjednoduchšiu formuláciu fatalizmu, pre ktorý je príznačná iba neodvolateľnosť, akékoľvek rozšírenie komplikuje. Pretože keď niekto hovorí o neodvolateľnosti budúcich udalostí, nepriamo sa stavia pred ďalšie otázky týkajúce sa možných vlastností fatalizmu: čo zabezpečuje poznanie budúcich udalostí?; aký je štatút budúcej pravdy a aktuálnej pravdivosti predikcií?; ktoré sú to sily a podmienky, v dôsledku ktorých sú budúce udalosti neodvolateľné?; na čom sa zakladá schopnosť riadiť alebo predvídať budúce udalosti?; ktoré sú to podmienky zaručujúce neodvolateľnosť?; a tak ďalej. Ako neskôr uvidíme, nie všetky koncepcie fatalizmu vykladajú neodvolateľnosť rovnako. Odlišnost sú značné. Pozrime sa bližšie na hlavné rozdiely medzi determinizmom a fatalizmom. Odlišujú sa? A v čom? Zopakujme známy fakt, že ani determinizmus nie je jediná koncepcia a zvyčajne sa viaže na škálu vlastností: kauzálna dosiahnuteľnosť, zákony alebo regularity (všeobecnosti určitého druhu), nevyhnutnosť, predchádzajúce príčiny, teleologické riadenie, predikčná poznateľnosť a podobne.242 Niekedy sa viaže s prediktivitou, ale niekedy ani nie, v závislosti od výkladu a povahy príčin. Najjednoduchšia, minimálna formulácia determinizmu, je tvrdenie, že všetko má svoju príčinu alebo že všetko, čo sa deje, je určené predchádzajúcou príčinou. Táto formulácia – podopieraná pojmami príčiny a kauzality – je známa ako kauzálny determinizmus. Dlhý čas sa predkladal ako základ vedeckého poznania. ___________________ 242 O niektorých interpretáciach logického determinizmu, pozri Šebela [2010]; o vzťahu determinizmu a modalít, pozri Prelević [2017]. 146 Vladimír Marko Vo svojom klasickom texte venovanom problému, v kapitole s názvom The Lawlessness of Fatalism, sa Bunge [1959:101 – 2] drží vyššie citovanej skromnej formulácie, podľa ktorej fatalizmus charakterizuje neodvolateľnosť. On kritizuje Emersonov [1860] postoj – podľa ktorého je „kniha Prírody knihou Osudu" – ako omyl, keďže fatalizmus je nekauzálny princíp, odlišný od kauzálneho determinizmu a vedeckého determinizmu, pomocou ktorých sa „kniha prírody" dá čítať alebo pochopiť. V pokuse formulovať koncepciu vedeckého determinizmu (na jednej strane dostatočne pružnú, aby pokryla nové formy determinácie, na druhej strane natoľko presnú, aby vylúčila neverifikovateľné a iracionálne predstavy) vníma vedecký determinizmus ako menej ontologicky záväzný, ktorý by mohol pokrývať štatistické a iné formy determinácie. Na rozdiel od Emersonovho Bungeho opis fatalizmu skôr pripomína dramatický výjav než vážnu metafyzickú koncepciu. Fatalizmus sa podľa neho týka neodvolateľnosti a v pozadí tejto „triedy doktrín" vidí nenaturalistickú vieru v nejakú nadprirodzenú, vonkajšiu silu, schopnú zriadiť a zaistiť beh vecí v tomto svete, silu, ktorá veci posúva vpred ich neodvratnému koncu. Bungeho klasický výjav sa zakladá na určitých dodatočných predpokladoch, týkajúcich sa povahy takejto sily. V protiklade k vedeckému determinizmu je sila vládnuca osudu nepredvídateľná, nekontrolovateľná a nepriamo riadi veci princípmi, ktoré presahujú naše chápanie. V skratke, podľa Bungeho fatalizmus nie je kauzálny a jeho neodvolateľnosť je iba výsledkom romantickej predstavy neprirodzenej alebo nadprirodzenej transcendentnej a nepriamej sily nevyhnutnosti. Fatalistické vysvetlenie je iba simuláciou explanačného postupu a má veľmi ďaleko od oboch, vedeckého a dokonca kauzálneho vyobrazenia determinácie. Wilson [1995:70-2] interpretuje fatalizmus takmer v Bungovom zmysle, tvrdiac, že fatalizmus je kauzálne nespojitý. Ak je budúcnosť neodvolateľná (a nie je antecedentne závislá), tak je všetko pripravené na „lenivosť". Zastáva názor, že v tejto podobe ľudská snaha, ľudská múdrosť, ľudské zručnosti, dokonca aj ľudská hlúposť nie sú s budúcnosťou kauzálne prepojené. Nastane rovnaká budúcnosť... bez ohľadu na to, čo my ľudia vieme, alebo nevieme, o čo sa usilujeme, alebo čomu sa vyhýbame. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 147 Odlišnosť dvoch koncepcií vidí týmto spôsobom: fatalista hlási kauzálnu nespojitosť medzi prítomnými činmi a budúcim svetom, kým nefatalistický determinista hlási kauzálnu spojitosť rovnako tu, ako kdekoľvek inde. V tejto Wilsonovej interpretácii je druh fatalizmu požadujúci kauzálnu nespojitosť a nevšímajúci si antecedentne podmienky v protiklade s danou formuláciou determinizmu. Nespojitý fatalizmus nemá mnoho spoločného s (kauzálnym) determinizmom, ani by determinizmom nemal byť obsiahnutý. V kapitole s názvom The Fallacious Identification of Determinism with Fatalism zdieľa Grünbaum [1971:302] niektoré Bungeho a Wilsonove názory, keď hovorí, že „fatalizmus je desivo zaostalá, predvedecká doktrína, podľa ktorej bude výsledok – bez ohľadu na naše konanie – v každej situácii rovnaký, nedotknutý naším úsilím". To, že sa determinizmus odvoláva na antecedentné podmienky (v prípade vedeckého determinizmu ešte aj na prírodné zákony), kým fatalizmus sa hlási iba k neodvolateľnosti (bez ďalšieho odkazovania na antecedenty a zákony), znamená, že sa tieto dve koncepcie – aj v tejto interpretácii – odlišujú. No akceptácia vhodnosti týchto dvoch formulácií neznamená, že sa nevyhnutne vzájomne vylučujú. Podľa Grünbauma, ak je determinizmus pravdivý, tak je pravdivý aj fatalizmus. Fatalizmus môžeme vnímať ako dôsledok determinizmu, pretože ten ho v sebe zahŕňa. No nie vice versa: to, že je všetko neodvolateľné, ešte neznamená, že všetko, čo sa stalo, má splnenú antecedentnú podmienku. No čokoľvek je nevyhnutné, je aj neodvolateľné. Tieto dve koncepcie nie sú totožné, ale silne príbuzné a veľmi podobné. Od predchádzajúcej pozície nemá ďaleko S. Langerová [1936:474;478]. Pri premýšľaní o Jamesovej „dileme determinizmu" [James,1884/1907] spája fatalizmus s determinizmom a hovorí, že moderný „vedecký fatalizmus" (pojem, s ktorým sa neskôr v inom zmysle stretneme u Bungeho) je „predpoklad, že pre každý fakt existuje teoreticky poznateľný súbor príčin" a že doktrína determinizmu je vo svojej filozofickej forme „modernou podobou viery v osud". Posudzuje antický pojem neodvolateľnosti a rozoznáva jeho modernú deriváciu v pojmoch nevyhnutnosti, príčiny a univerzality zákona, ako aj v predpoklade, že je budúcnosť, rovnako ako 148 Vladimír Marko minulosť, nevyhnutná a v určitom zmysle neodvolateľná. Každý, kto pozná príčiny a univerzálne zákony, by mohol odvodiť pravdivú vetu o budúcnosti.243 Mohol by usúdiť na budúci (a neodvolateľný) stav vecí. Možnosť takéhoto poznania Langerová rozhodne odmieta nielen preto, lebo konania osôb sú prakticky nepredvídateľné (keďže je nemožné zozbierať príčiny tak ohromnej zložitosti a rôznosti), no tiež preto, lebo „všetky príčiny činu" – predtým, než k samému konaniu došlo – utvárajú „nelegitímnu totalitu", v zmysle Russellových a Whiteheadových Principia. Napriek tomu, podľa Langerovej, logický základ povahy vzťahu determinizmu a fatalizmu sa zdá naďalej otvorený. Zmienili sme iba niektoré z mnohých moderných interpretácií vzťahu medzi dvoma koncepciami – fatalizmom a determinizmom. No tieto interpretácie nám neposkytli presnejší a širší vhľad do problému. Mohli by sme uviesť aj ďalších moderných autorov a formulácie v tejto línii uvažovania – je ich mnoho – no záver nebude podstatne odlišný, a čo je pre nás dôležité, ani jasnejší. Fatalizmus je pre hore uvedených autorov v každom ohľade čudná, nemožná, nesúdržná a nevítaná doktrína a súhlasíme, že z dnešného hľadiska by takýto nespojitý fatalizmus bol celkom výstrednou teóriou. Vo všeobecnosti tieto stanoviská súhlasia v tom, že determinizmus je naviazaný na pojmy príčiny a kauzality (a určitého druhu všeobecnosti), kým fatalizmus na pojem neodvolateľnosti a – v niektorých prípadoch – nespojitosti a zvláštnosti (nevšeobecnosti). Navyše, keďže determinizmus a fatalizmus sa nezriedka chápu ako podobné a previazané koncepcie,244 pojmu neodvolateľnosti by sa mohlo rozumieť – v niektorých prípadoch a zneniach – tak, že je dosiahnuteľný z pojmu nevyhnutnosti. Tento prehľad iste nie je nič viac než náčrt. Musíme si byť vedomí, že z dôvodu konceptuálneho zmätku (popretkávaná kauzalita a okolnosti bez príčiny, ___________________ 243 Existencia príčin (vlastne kauzálnej väzby) a univerzálnych zákonov vedie k ďalšej koncepcii, k nomickému determinizmu (často uvádzanom aj ako nomologický determinizmus), ktorý v sebe zahŕňa kauzálny determinizmus. 244 O niektorých moderných argumentoch, ktoré sa zakladajú na deterministických predpokladoch, pozri, Marínová [2013]. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 149 všeobecnosť a zvláštnosť atď.) zostávajú presné znenie a moderné porozumenie fatalizmu otvorenými otázkami.245 Pretože sme vyššie spomínaný zmätok mohli nájsť vo väčšine moderných interpretácií argumentu Lenivý, rozhodli sme sa zostaviť stručný zoznam historických, predovšetkým antických koncepcií fatalizmu a skúsili sme nájsť možných vhodných uchádzačov, ktorých pôvodní obhajcovia bránili v diskusiách. Ak to bolo možné, pokúsili sme sa tiež zodpovedať otázku ich totožnosti. Bokom necháme zhodnotenie metafyzickej konzistencie týchto koncepcií. Naším prianím je iba zvoliť najlepších uchádzačov, ktorí zodpovedajú historickým a konceptuálnym nárokom argumentu. Ako sa zdá, vo vyššie uvedených „moderných" interpretáciách fatalizmu zatiaľ nie je nič, po čom pátrame. Okrem toho, povieme to dopredu, názvy koncepcií a ich obsah nezodpovedajú niekedy rovnakým veciam. Pokúsime sa to ujasniť, keď to bude možné. Fatalizmus ako logický determinizmus Jordan je presvedčený [1963:1], že „striktný determinizmus" je dôsledkom princípu bivalencie, spolu s ďalšími dvoma predpokladmi: jedným z nich je korešpondenčná teória pravdy, kým druhým je predpoklad o bezčasovom charaktere pravdy. Podobnú formulácia takejto koncepcie nedávno [1996:2] predložil Woleński: „Názor, podľa ktorého klasická logika implikuje radikálny determinizmus, sa volá logický determinizmus." Radikálny determinizmus stotožňuje s fatalizmom. Keď k princípu bivalencie pridáme princíp kauzality, tak dostaneme radikálny determinizmus (resp. fatalizmus). Jordan a Woleński iba zopakovali slová Schlicka [1931], Waismanna [1956] a raného Łukasiewicza (z jeho článku „O determinizme", [1970]). Podľa nich by logická implikácia, spolu s predpokladom korešpondenčnej teórie pravdy, mohla v určitom zmysle obsiahnuť a vyjadriť princíp kauzality. Aj Łukasiewicz si myslí, že logický determinizmus je koncepcia, v ktorej logika odkrýva ontologickú štruktúru skutočnosti. Avšak v skutočnosti v mnohých ohľadoch vyjadruje a opakuje antické koncepcie. Je všeobecným názorom, ___________________ 245 O klasifikácii jednotlivých koncepcií determinizmu a fatalizmu a ich prepojenosti pozri Marko [2017]. 150 Vladimír Marko že neposkytol dodatočné pojmové a terminologické rozlíšenia logického determinizmu a (logického) fatalizmu. Od tých čias sa zdá, že v literatúre predstavujú tú istú koncepciu. Logický pojem nevyhnutnosti sa tu plne zhoduje s fatalistickým pojmom osudu a neodvolateľnosti, kým pojem príčiny a povaha kauzality by sa mohli interpretovať (zhruba povedané) pomocou pojmov uskutočnenej antecedentnej podmienky a implikácie. Pri formulácii tejto koncepcie má Łukasiewicz na mysli filozofiu stoikov – predovšetkým ich teórie logiky a fyziky. Ako je známe, ich koncepciu podrobil širokej kritike zo zdanlivo rovnakej pozície ako Aristoteles.246 Neskôr, v dôsledku svojho presvedčenia o odlišnosti princípu bivalencie a zákona vylúčenia tretieho, zaviedol trojhodnotové logické systémy. Taylorov [1962] „štandardný" argument v prospech fatalizmu sa zakladá na rovnakom porozumení fatalizmu ako logickému determinizmu – ktoré sme našli u autorov vyššie – a na niečom, čo ostatní nevyslovene predpokladajú: ide o interpretáciu povahy času, ktorý je vo svojom charaktere podstatne symetrický. Také koncepcie a tie isté východiskové predpoklady inšpirovali väčšinu moderných vykladačov argumentu Lenivý ako sú Ryle, Dummett a Gould a neskôr Stalnaker, Shield, Irwin a iný. Väčšinou sa k problému stavajú ako odporcova a kritici tejto koncepcie a pri interpretácii (logického) fatalizmu a logického determinizmu nie vždy súhlasia s niektorými predpokladmi. No takmer všetci sa zhodujú, že ak sa vhodne uplatnia logické princípy, tak „striktný", alebo „radikálny" determinizmus (resp. logický fatalizmus) je myšlienka dokázateľná, alebo zvyčajne dokazovaná (iba, alebo vo veľkej miere) na logických základoch. Logický fatalizmus alebo logický determinizmus v tomto zmysle nie je v primeranom súlade s dvoma kľúčovými premisami AL. Dve vety, obsahujúce vsunutú disjunkciu, odkazujú na možnosť slobodného rozhodnutia medzi dvoma nezlučiteľnými konaniami: „buď to urobíš, alebo neurobíš". To znamená, že predsa existuje otvorená možnosť urobiť ktorúkoľvek z dvoch možností. Logický fatalizmus – ak všetky možné svety redukuje na ten skutočný a pritom je čas symetrický – by takúto možnosť nepripúšťal. Zaujímavé je, že antickí kritici túto možnosť rozhodnutia úplne tolerovali a ___________________ 246 Pozri tu, kapitola 1. O Aristotelových námorných bitkách. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 151 kritizovali iné stránky argumentu. Je ťažké predpokladať, že nikto nepostrehol protirečivosť tejto časti argumentu – ani stoici, ani Cicero, ani ich a Aristotelovi komentátori. Nenachádzame žiadne také stopy v neskorších zdrojoch peripatetikov alebo neskorých stredoplatonikov ani u novoplatonikov. Pre nás to znamená len toľko, že ak je v pozadí argumentu nejaký špeciálny druh predpokladu alebo porozumenie fatalizmu, tak táto možnosť bola tolerovaná zámerne. Ak tieto predpoklady prevezmeme zo základov moderného logického fatalizmu, tak je argument jasne nekonzistentný, pretože kľúčové premisy tvrdia niečo, čo protirečí predpokladom radikálneho, striktného alebo logického determinizmu. Tieto koncepcie nepripúšťajú možnosť správania, ktoré by mohla zachytiť alebo znázorniť vylučujúca disjunkcia, ako ani možnosť slobodne voliť medzi vylučujúcimi sa alternatívami. Musíme teda pristúpiť k fatalizmu iného druhu. Antické teórie fatalizmu Povedali sme, že fatalizmus má mnoho tvárí. Pokúsime sa uviesť určité rozlíšenia v antických formách argumentu a – v snahe nájsť vhodného uchádzača o predpoklady AL – pripísať im príslušné názvy: tzn. vytvoriť voľné pole predpokladom lenivosti alebo márnosti zahrnutých v závere argumentu. V predchádzajúcej časti sme načrtli povahu logického determinizmu (teda logického fatalizmu). Ďalej ho budeme volať ú p l n ý f a t a l i z m u s. Hoci má dnes tento druh fatalizmu mnoho mien, jeho spoločnou a najpodstatnejšou črtou je, že propozície majú – s ohľadom na čas – fixnú a nepretržitú hodnotu. Nejestvujú žiadne medzery v ich aplikabilite vzhľadom na okamih času, ktorý zaberá nejaká opísaná udalosť, ani na nejaké iné okolnosti, konceptuálne či hypotetické. To v zásade nie je Bungeho kauzálne nezmyselný, nepredvídateľný fatalizmus, ani Wilsonov „nespojitý fatalizmus". Na prvý pohľad môže nasledujúci prístup vyzerať ako mystifikácia. Tieto teórie totiž môžu pôsobiť zvláštne a z dnešného hľadiska sotva prijateľne a zastaralo. No, na druhej strane, tento prístup je v súlade s našim úmyslom nájsť vhodnejší antický kľúč ku skutočnej podobe predpokladov AL. Úplný fatalizmus nie je vhodným predpokladom AL a – rovnako vzhľadom na jeho 152 Vladimír Marko súčasnú podobu – ani nikdy nebol. V opačnom prípade by ho kritici AL ľahko rozpoznali a pravdepodobne by sa nezdržali vyslovenia vlastných pripomienok. To je dôvod, prečo sa pozrieme na iné dostupné historické riešenia interpretácie AL. Fatalizmus minulosti Hoci bol Aristoteles odporcom spôsobu uvažovania, ktoré nachádzame v AL, v jeho prácach (v phys. a zvlášť de int. cap. 9.) môžeme nájsť stopy po teórii fixných pravdivostných hodnôt viet – ich pravdivosť je pevná a nemenná rovnako ako pre hviezdy (resp. v lunárnej sfére), tak aj pre prípad analytických právd. Keďže vety majú omnitemporálnu a atemporálnu pravdivosť, v týchto dvoch sférach (v lunárnej sfére a sfére analytických právd) by sme mohli vopred pravdivo predpovedať budúcnosť. No v sublunárnej sfére to tak nie je, zvlášť tam, kde sa predpovede stretávajú s biologickými otázkami, ľudským konaním alebo inými náhodnými vecami. V sublunárnej sfére je čas asymetrický. Iba tie minulé pravdy sú pevné, kým tie o budúcnosti sú otvorené (alebo, povedzme, aspoň čiastočne otvorené). Keďže táto koncepcia hlási kauzálne spojenie medzi minulými udalosťami (uznáva princíp konzervácie minulosti) a dovoľuje ich kauzálne vysvetlenie, bežne sa nazýva fatalizmus minulosti a je jedným zo sady našich čiastočných (neúplných) fatalizmov. Zdá sa, že Aristoteles by pripustil, že všetky spojenia medzi udalosťami sú kauzálnej povahy a budú také aj v budúcnosti. Napriek tomu by nejaké budúce udalosti mohli byť náhodné. Niektoré by mohli závisieť od ľudskej vôle (byť determinované konateľom) a ako také by neboli súčasťou univerzálneho vedenia alebo by boli mimo dosahu našej schopnosti poznávať. V určitých jedinečných (nie všeobecných) prípadoch nedokážeme usúdiť na pravdivú propozíciu o budúcich stavoch vecí. Budúcnosť je (iba v sublunárnej sfére) otvorená a neexistujú pravdivostné podmienky pre propozície poukazujúce na budúcnosť. Nie je úplne jasné, čo mal Aristoteles na mysli, keď čiastočne pripustil, že v určitých prípadoch môžeme dopredu vedieť, čo sa stane. Ako sa zdá, jeho kompatibilizmus a determinizmus konateľa tkvejú hlboko v epistemickom porozumení 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 153 determinizmu. Napísali sme o tom inde247 – pointou je, názorne povedané, že keď je k nám udalosť v čase bližšie, potom sú obrysy budúcnosti pre naše poznanie jasnejšie. Predikcie sa stávajú – podľa neho – „viac a viac pravdivými". Navyše, o budúcich udalostiach/propozíciach môžeme nanajvýš tvrdiť to, že nevyhnutná je disjunkcia, no žiadny z jej disjunktov nie je vopred pravdivý (ani nevyhnutne pravdivý). Samotná disjunkcia je nevyhnutne pravdivá napriek tomu, že disjunkty v zátvorkách nie sú pravdivé, aj keď nie sú nepravdivé. Toto riešenie predstavuje základ pre Łukasiewiczovu motiváciu vzdať sa dvojhodnotovej logiky a tiež pre van Fraassenovu [1966] iniciatívu zaviesť postup supervaluácie pre aristotelovské hodnotenie propozícií týkajúcich sa budúcich udalostí. Pre nás bude dôležité toto stručne zhrnutie fatalizmu minulosti: minulé pravdy sú pevné, budúce otvorené; (sublunárna) sféra je asymetrická; nevyhnutnosť pred zátvorkami nie je distribuovateľná do zátvoriek; lunárna sféra je symetrická, prepojená s fixnými hodnotami; atemporálne a omnitemporálne vety tiež majú fixné hodnoty. Napriek tomu stále nevieme, ako by mohla byť lunárna sféra determinovaná, kým sublunárna budúcnosť determinovaná úplne nie je a prečo sa fatalizmus týka iba minulosti. Odpoveď závisí od metafyzických predpokladov v rovnakej miere ako od predpokladov antického kultúrneho kontextu, tradície a zvykov. Odpovede nachádzame čiastočne aj u Aristotela, no jasnejšie u niektorých jeho neskorších komentátorov. Medzičasom spomenieme iné druhy čiastočných fatalizmov. Než začneme, povedzme, že takmer všetci antickí filozofi – možno s výnimkou indeterministu „náhody" Epikura a snáď Kleanta248 – budú súhlasiť s fatalizmom minulosti. Tento druh fatalizmu obyčajne spoluzahŕňa niekoľko princípov. Tu uvedieme len tie najpodstatnejšie. Po p r v é, ak sa niečo stalo, tak deskriptívna veta opisujúca túto udalosť musí byť pravdivá. Nazvime ho obmedzenou formou princípu „od prípadu k pravde" alebo princípom korešpondenčnej teórie pravdy, v tomto prípade obmedzenej okolnosťami závislými od času. ___________________ 247 Marko [1999; 2004:255-258] pozri tu, pozn. 183. 248 Cic. fat. vi, 14. 154 Vladimír Marko Po d r u h é, ďalším princípom by bola obmedzená forma princípu „od pravdy k nevyhnutnosti": ak je nejaká propozícia pravdivá, tak je aj nevyhnutná. Aj tento princíp obmedzujú podmienky závislé od času. Po t r e t i e, je medzi podstatnými princípmi aj explanačný princíp kauzálneho spojenia, ktorý usúvzťažňuje pojmy logickej a fyzikálnej nevyhnutnosti – ak je niečo v kauzálnom spojení, tak je to nevyhnutné (v obidvoch zmysloch, ako fyzikálnom, tak aj logickom). Ak tieto princípy uplatníme na minulosť, tak o ich platnosti niet pochýb. Vo všeobecnosti fatalizmus minulosti sa javí, akoby bol druhom úplného fatalizmu – no nemusí to tak byť nevyhnutne. Zvyčajne sa interpretuje tak, že svojho zástancu nezaväzuje k žiadnej inej forme fatalizmu. Iba niekedy môže mať dôležitú rolu pri zodpovedaní otázok týkajúcich sa symetrie času s ohľadom na epistemologické stránky kauzality, a tiež pri utváraní formulácií kauzálneho determinizmu. Astrologický fatalizmus – úplný a čiastočný Dve sféry, lunárna a sublunárna, nie sú od seba celkom nezávislé ani podľa Aristotela, ani podľa jeho filozofického a kultúrneho okolia. Nie je medzi nimi žiadna ostrá hranica. Astrológia bola súčasťou inštitucionálnej tradície, ako aj bežného folklóru predvídania. Z týchto dôvodov máme dva možne výklady tradičného astrologického fatalizmu. a) Úplný astrologický fatalizmus V jednom zmysle medzi lunárnou a sublunárnou sférou nie je žiadna prekážka – lunárna jednoducho riadi tú sublunárnu. Tu je podoba fatalizmu vo svojej povahe úplná. Kniha osudu je spísaná – osud je napísaný vo hviezdach a nie je pred ním úniku. Inak povedané, budúcnosť je determinovaná. Na epistemologickej úrovni ju čítaním z hviezd dokážeme potvrdzovať predpovedaním našich životných okamihov, hoci – nanešťastie – nie je v našej moci uniknúť sile osudu. Tento druh fatalizmu by, len s určitými doplnkami a úpravami, mohol byť jedným z uchádzačov na predpoklad o lenivosti. Cicero uvádza stoický príklad tohto druhu, vyjadrený v podobe podmienkovej vety, ako inštanciáciu určitého univerzálneho 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 155 zákona: „Ak sa Fabius narodí pri východe Síriusa, nezomrie v mori."249 Fabius je vlastné meno osoby, ktorá slúži ako viazaná premenná v exemplifikácii univerzálneho výroku „Ktokoľvek sa narodil pod súhvezdím Veľkého psa, ten v mori nezomrie". To je príklad stoickej, ako aj Aristotelovej omnitemporálnej pravdy. Princíp sa uplatní a zopakuje vždy pri splnenej podmienke. To, že niekto narodením sa pod súhvezdím Veľkého psa splní antecedentnú podmienku, tvorí základ – v súlade s univerzálnym pravidlom, s ohľadom na omnitemporálnosť pravdy a pevné spojenie lunárnej sféry so sublunárnou – pre poznanie jeho budúceho osudu. Uniknúť osudu sa nedá, aj vtedy, keď je známy. Názorný a kľúčový fragment môžeme nájsť v Maniliovej Astronomike (4.14 – 22, Goold). Podľa neho osud riadi svet, všetky veci stanovuje podľa nemenných zákonov a udalosti predurčuje na dlhé veky. V smrti sa rodíme, náš koniec závisí od nášho počiatku... Nik nemôže odmietnuť to, čo je dané, ani mať, čo mu je odoprené, ani modlitbami polapiť neprajnú šťastenu, ani uniknúť tomu, čo sa blíži: každý musí niesť svoj osud. Ako vidíme, osud nie je milosrdný a nie je pred ním úniku. Nemenné zákony riadia všetko; všetko je kauzálne spojené a determinované; v antecedentoch sa zrkadlia konsekventy a vice versa. Zdá sa, že takúto podobu fatalizmu uvádza a komentuje aj Augustín.250 Pravdy sú večné; čas symetrický. Toto je úplný fatalizmus a jeho predpoklady by mohli byť spoločné aj logickému fatalizmu. Určite by sa medzi týmito dvomi ešte dal nájsť jemný rozdiel, predovšetkým keď ide o jeho epistemologické stránky alebo o jeho pragmatické kapacity. No zdá sa, že majú rovnaký metafyzický základ.251 Predvídavosť bez výnimky je (v princípe) možná, kým všetky pravdy o budúcnosti, či už známe a zistiteľné alebo nie, sú vopred napísané. Tak, ako v prípade logického fatalizmu, z dôvodov, ktoré sme už opísali, tento druh fatalizmu v tejto svojej podobe by sotva mohol byť naším uchádzačom. ___________________ 249 Cic. fat., vi, 12. Pozri tu, podkapitola Budúce náhodnosti a Cicerónov príklad s Fabiom. 250 Aug. de civ. dei. v, 8. 251 O rozdiele medzi „mäkkou" (voľnou) a prísnou astrológiou (soft and hard astrology) pozri Adamson (2008). 156 Vladimír Marko b) Čiastočný astrologický fatalizmus Ďalší druh astrologického fatalizmu sa na predošlý druh fatalizmu vzťahuje s oprávnenou otázkou: aký zmysel má snaha nájsť predpovede, ak je všetko predurčené a osudu sa uniknúť nedá? Keď je všetko predurčené, okrem čírej a zbytočnej zvedavosti, nie je dôvod na predpovede. Viaceré odpovede na našu otázku utvárajú množinu alternatív čiastočného fatalizmu. Prvú z nich nazvime tradičným menom – E g y p t s k ý f a t a l i z m u s (alebo „Učenie egyptských mudrcov"). I keď tento druh fatalizmu nie je veľmi známy, dlhý odsek u Iamblicha,252 Nemesiove svedectvo253 a Ptolemaiova atestácia z lekárskeho výcviku astrológov254 budú asi postačujúce pre náš súčasný cieľ. Zdá sa, že Iamblichos je spoľahlivý zdroj. Tam čítame slová prevzaté od egyptského najvyššieho kňaza Abammona adresované Porfyriovi, ktorý tvrdí, že väčšina Egypťanov verí v „závislosť našej vôle od pohybu hviezd". Abammon v liste zamieta Porfyriov názor, že egyptské náboženstvo je odkázané iba na strnulú podriadenosť neúprosným pravidlám osudu a že ľudský život v každom ohľade riadia len hviezdni bohovia a démoni. Vlastne je mechanizmus osudu skôr takýto. S ohľadom na vplyv osudu existuje hierarchia nielen medzi bohmi, ale tiež medzi ľuďmi. Určitý druh zvýhodnenej a výlučnej triedy sprostredkovateľov tvoria kňazi a lekári. Hierarchia hviezd je nemenná. No použitím inštitúcie posvätných rituálov, tí kňazi, ktorí sú schopní hovoriť správne s vhodnými bohmi, vyššími, ako sú hviezdam vládnuci nižší bohovia, môžu napríklad vyliečiť z osudnej choroby. Výsledok pôsobí iba ako korekcia jedného osudu a jeho nahradením za iný, priaznivejší osud. Otvorené otázky v polemike sú nasledujúce: „Máme slobodnú vôľu, keď nič osobne nemôžeme urobiť?" a „Existuje aspoň malý kúsok slobody na zmenu cesty nášho osudu?" V súlade so svojou odpoveďou Porfyriovi by Abammon odpovedal „áno". Zmeniť osud nie je jednoduché, pretože reťaz závislosti je dlhá: naša vôľa je odkázaná na vôľu kňaza, jeho vôľa na vôľu vyšších bohov, ktorí napokon usmerňujú vôľu nižších bohov, vládcov nášho pôvodného osudu. V skratke, svoj vlastný osud si vieš prečítať vo hviezdach a ak s ním nie si spokojný, môžeš poveriť kňaza___________________ 252 Iamb., de myst. 8, 6. 253 Nem., de nat. hom. 106.15-20 Morani. 254 Ptol., tetr. 1.2.2-3. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 157 lekára, aby zasiahol na príslušnom mieste. Tento druh (astrologického) fatalizmu vyjadruje nasledovná logická štruktúra (výraz pre zákon vylúčenia tretieho c c – obrátiť sa na kňaza a modlitbu, alebo neobrátiť – tu predstavuje prepínač činu slobodnej vôle od jedného osudu hviezdam podriadeného na iný, priaznivejší): ├─ {(a b)  [a (c d)]  [a  (c c)]} (b d) Uvedená implikácia (a b)255 je astrologická predpoveď (ako v príklade s Cicerónovým Fabiom – „Ak sa Fabius narodí pod súhvezdím Veľkého psa, nezomrie na mori"). Premenná a v tretej konjunkcii svedčí o splnení antecedentnej podmienky (konkretizovaný antecedent predikcie ako „Fabius sa narodil pod súhvezdím Veľkého psa"). Ak necháme pôvodne predvídaný osud nedotknutý a neobrátime sa na kňaza-lekára (c), tak sa náš osud nezmení – bude ďalej zviazaný a riadený hviezdami podľa predchádzajúcej predpovede (b) tzn.: ├─ {(a b)  [a (c d)]  (a  c)} b. Ak sa obrátime na kňaza-lekára (c), výsledný osud bude prijateľnejší (d) a vyhneme sa pôvodne predpovedanej neznámej udalosti (b), tzn.: ├─ {(a b)  [a (c d)]  (a  c)} d. V tomto prípade počiatočne predpovedaný osud (ab), nadobudne inú formu (ad). Skôr predpovedanému výsledku (b) by sme sa mohli vyhnúť použitím prepínača osudu (c). Je jasné, že ide o prípad čiastočného fatalizmu. Vzhľadom na povahu pôvodného AL by nás mohol zaujímať ďalší problém. Podľa svedectiev Ciceróna, Aristotela a Origena ich príklady súvisia s vyliečením sa z choroby. Prax egyptských astrológov bola zvlášť známa svojou úspešnosťou v prípadoch týkajúcich sa zdravia – egyptský fatalizmus sa preto niekedy nazýva lekárska astrológia.256 Aspoň z tejto strany sa takéto fatalistické uvažovanie javí veľmi blízke uchádzačovi o AL predpoklad. ___________________ 255 Prvý konjunkt (a  b) by sme tiež mohli čítať v rozšírenej podobe ako [a (c b)], i.e. [(a  c) b], no c („neobrátiť sa na kňaza-lekára") sme tu vynechali ako nadbytočné. 256 Ptol., tetr. 1.2.2-3. 158 Vladimír Marko Napriek tomu sa predsa zdá byť príliš vzdialené od lenivej márnosti, po ktorej pátrame. Náš ďalší uchádzač je známy len pod názvom a s t r o l o g i c k ý f a t a l i z m u s. No musíme byť opatrní a nepomýliť si ho s dvoma predchádzajúcimi druhmi astrologického fatalizmu, pretože sú po mnohých stránkach odlišné. Nazvime ho dočasne predsa inak – V e r g í l i o v astrologický fatalizmus. Prečo? Vetu z vyššej Maniliovej citácie „V smrti sa rodíme, náš koniec závisí od nášho počiatku", by sme mohli vykladať rôzne. Jeden význam môžeme nájsť u Servia,257 v jeho komentári k Vergíliovým slovám: Všemocná šťastena a neodvratný osud, ma vložil na túto pôdu ... Podľa Servia tu Vergílius hovorí v súlade so stoikmi, ktorí osudu pripisujú narodenie a smrť, a šťastene všetko medzi nimi. Podľa tejto koncepcie riadi osud len tie k ľ ú č o v é životné udalosti (ako narodenie a smrť; podľa niektorých iných autorov, aj ďalšie dôležité životné udalosti). Zvyšok patrí šťastene. Len kľúčové okamihy určuje osud a dajú sa vyčítať a predpovedať z hviezd. Ďalšie sú nepredpovedateľné a už vo hviezdach dané nie sú. Tak, ako v prípade s Fabiom (a v iných príkladoch, ktoré pravdepodobne prebral od Poseidónia, ako sú tie so Sokratom alebo s Láiom), spája dovedna Cicero iba tieto dve kľúčové udalosti.258 Nazvime obdobie patriace šťastnej náhode medzi týmito dvoma kľúčovými udalosťami „medzičas". Táto koncepcia sa zdá byť dobrým uchádzačom, hoci nie je bez ťažkostí. Prizrime sa na tieto ťažkosti bližšie. Keďže obdobie „medzičasu" medzi dvoma „kľúčovými udalosťami" v živote patrí náhode, tak chýba priestor na uplatnenie premís AL a ich použitie v tomto období. Udalosti v tomto období (ktoré je akýsi druh dočasného parkoviska pre osud) nie sú predurčené. Takže vhodná interpretácia v kontexte AL by predpokladala, že sa druhá premisa argumentu môže použiť ___________________ 257 Serv. ad Verg. Aen., viii, 335: „Fortuna omnipotens et ineluctabile fatum his posuere locis, matrisque egere tremenda". 258 Cic., fat., xiii, 30. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 159 iba v prípade osudových ochorení (ochorení riadených osudom a spojených s udalosťami, ktoré sú pre nás kľúčové, takže so smrťou). Podľa argumentu, „ak je ti súdené, že sa z tejto choroby nevyliečiš" (tzn., že zomrieš), tak v dosahu máme jeden z dvojice vylučujúcich sa činov – urobiť to, či ono. Táto premisa by bola v súlade s koncepciou. No ak ochorenie osudové nie je (ochorenie nie je spojené s kľúčovými okamihmi našich životov), potom bude prvá premisa nevhodná. Prečo? Ak dokážeme vyzdravieť, tak už viac nejde o kľúčový okamih, ale taký, čo sa nachádza v medzičase, patrí náhode a nie osudu. Preto nie je v súlade s tvrdením druhej premisy – „je ti súdené vyliečiť sa" – pretože vyliečenie sa nemôže byť predurčená udalosť (lebo sa netýka ani narodenia, ani smrti – nie je fatálna). Vergíliov astrologický fatalizmus (o kľúčových životných okamihoch) by to nepovolil. To je dôvod, prečo by sme koncepciu nemohli uplatniť ani na ďalšie známe príklady, povedzme tie od Diogeniana.259 Spomeňme si, že Bobzienová kritizuje Servia [1998:201] a jeho interpretáciu „kľúčovej udalosti" a predkladá ju ako nesúrodú s rannou helénskou filozofiou alebo Chrysippovou teóriou univerzálneho osudu, hoci Cicerónov príklad z Poseidónia hovorí práve v prospech tejto koncepcie. Logické znázornenie Vergíliovho astrologického fatalizmu by mohlo mať podobu nasledujúcej teorémy: ├─ {[(a b)(b c)]  [(a b)  (b c)]  (b b)} (a c). Dva výrazy v hranatých zátvorkách znázorňujú predpoklady o kauzalite a kauzálnom poriadku; zákon vylúčenia tretieho je princíp náhody uplatnený na obdobie „medzičasu" a možných prechodných udalostí; posledná implikácia vyjadruje neodvolateľnosť „kľúčových okamihov". Znázornenie by sme mohli formulovať tiež takto: ├─ {[a (b c)]  [a (b c)]  (b b)} (a c), aj keď predchádzajúci výraz lepšie zdôrazňuje predpoklady o kauzalite a tranzitívnom kauzálnom poriadku. Výrazy v hranatých zátvorkách sú ekvivalentné výrazu [(a  b) c]  [(a  b) c]. Posledný výraz nenavodzuje priamo na kauzalitu, a mohli by byť mätúce pri nie logickom čítaní takzvaného „kľúčového okamihu" a, ktorý je (na rozdiel od b a b), ___________________ 259 Diog. apud. Euseb. praep. ev. 6.8. 25-29 160 Vladimír Marko predurčený (čo z výrazu v posledných dvoch hranatých zátvorkách nie je evidentné). V súvislosti s predpokladom kauzálneho poriadku na spôsob Vergíliovho astrologického fatalizmu, existuje ešte ďalšia ťažkosť. Zdá sa, že táto koncepcia vedie k nezmyselným dôsledkom. Uvažujme o prípade Fabia, ktorý podľa astrologickej predpovede nezomrie na mori. V súlade s touto koncepciou je vlastne nemožné, aby zomrel na mori. Ak sú udalosti v „medzičase" nezávislé a majú kauzálne usporiadanie, tak môžeme predpokladať determinizmus konateľa („agent determinism") a umožniť ho v rámci tohto obdobia Fabiovi. V „medzičase" by mohol urobiť to, čo by si prial. No zomrieť v mori nemôže, akokoľvek by sa o to pokúšal. Nemôže padnúť ani v námornej bitke. Na mori je prosto neutopiteľný, nesmrteľný. Ak je to tak, potom nie sú predurčené iba kľúčové okamihy, ale tých rozhodujúcich kľúčových okamihov je viac. Osud potom rovnako riadi udalosti nad rámec predpokladov tejto teórie – takže aj tie, ktoré sú v „medzičase" a patria náhode. To je v rozpore s predpokladaným determinizmom konateľa a jeho dočasnou alebo prechodnou slobodnou voľou v medzičasovom období. Ako plynie čas a Fabiov údel sa blíži k osudovému okamihu, vznikajú nové problémy. Jeho sloboda konať, voliť a zapríčiňovať veci plynutím času klesá a osud ho musí viesť na breh. Vláda slobodnej vôle postupne viac a viac ustupuje moci osudovej neodvolateľnosti. Podobne, ako v scenári Aristotelovho epistemického determinizmu, jeden z vylučujúcich disjunktov sa stáva „viac a viac pravdivým", kým druhý opačne – „menej a menej". Počas svojho života Fabius dokáže urobiť z vylučujúcej disjunkcie „to, alebo ono", no postupom času jeho dispozícia pôsobiť slobodne značne klesá v dôsledku čoraz prenikavejšieho pôsobenia osudu, zacieleného na predurčený „kľúčový okamih". V antike o tejto koncepcii prebiehali vážne diskusie. Príklad s dvojčatami bol dlhú dobu hlavným predmetom v testovaní platnosti tejto hypotézy.260 Keďže sa dvojčatá narodili v tom istom dni, mali by mať rovnaký údel alebo „kľúčové okamihy", pretože ich astrologický osud musí byť rovnaký. Vieme, že stoici mali pripravenú nasledujúcu odpoveď. S formuláciou o rovnakej ___________________ 260 Cic. div. ii, 43, 90-45.94; fat. Fr. 4; August. civ. dei, 5. 2. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 161 situácii narodenia dvojčiat nesúhlasili, pretože medzi jedným a druhým okamihom jednotlivých narodení vždy existuje určité omeškanie, ktoré spôsobuje zreteľné rozdiely v ich osudoch – aj veľmi malé odlišnosti spočívajúce na pozadí okamihov narodení, sú naviazané na rozdiely v astrologickej konštelácii a jej determinácii. „Bez ohľadu na to, čo a ako" Tento ďalší druh fatalizmu pravdepodobne zodpovedá Bungeho vyššie spomínanému názoru. Podľa van Inwagena [1986:28] táto koncepcia (ktorú pripísal svojej predstave údajného „tvrdého inevitabilistu") jednoducho „zamieta skutočnosť príčiny a účinku", podobne ako v ďalšom Serviovom príklade:261 Pompeius trikrát zvíťazí, čokoľvek sa stane. Vieme si predstaviť aspoň dve verzie tejto koncepcie. V p r v e j sa špekuluje o „zázračnom" alebo indeterministickom okamihu v tom zmysle, že existuje kauzálna trhlina, po ktorej zázrakom dochádza k predurčenej udalosti. Mali by sme si ju predstaviť bez prekážok zo strany zákonov a predpokladu kauzality. Zhoduje sa s „dramatickou" koncepciou mýtických a epických predpovedí antických Grékov. Výsledok je známy vopred, hoci sa uskutoční nevysvetliteľným (zázračným) spôsobom. To je jeden z možných výkladov tejto koncepcie. V d r u h e j verzii si môžeme predstaviť odlišnú situáciu, takú, ktorá predsa zahŕňa „skutočnosť príčiny a účinku", a podobne – tak ako v prípade odvodenom z faktu o smrteľnosti človeka – nie je univerzálna: „V určitej chvíli zomrie, bez ohľadu na to, čo urobí". Nie je univerzálna preto, lebo zanedbáva skutočnosť, podľa ktorej by predurčený výsledok bol príkladom univerzálne spojeného páru. Túto koncepciu by sme mohli čítať aj v zmysle Vergíliovho astrologického fatalizmu (aj keď iba v obmedzenej miere, keďže vzťah medzi „kľúčovými zložkami" sa tu nepredkladá ako definitívny). Hoci tento druhý Serviov príklad nie je presvedčivý a nemožno ho uplatniť na všetky situácie a typy udalostí, predsa dostatočne opisuje tie typy situácií, ___________________ 261 Serv. ad Verg. Aen., iv, 696. 162 Vladimír Marko v ktorých si „skutočnosť príčiny a účinku" môžeme predstaviť ako prítomnú nepretržite – bez nevysvetliteľných medzier a zázrakov. Výstižnú ilustráciu tohto fatalizmu uvádza Broadiová262 – akokoľvek by sme sa snažili dostať na želané miesto, vždy by sme narážali na nejakú prekážku.263 Zjednodušená logická štruktúra tohto druhu fatalizmu je nasledovná: ├─ {[(a b)  (a b)]  (a a)} b. Čokoľvek podnikneme, výsledok je neodvratný. Žiadnym konaním mu nemôžeme zabrániť. Táto koncepcia môže zohrávať základnú úlohu v Chrysippovej motivácii trvať na zavedení spolupredurčených udalostí do jej (vzdialenej alebo nepriamej) kauzálnej podoby. Pretože ak musí byť výsledok kauzálne závislý, tak antecedent musíme znázorniť prostredníctvom určitých zavŕšených nevyhnutných podmienok (c) pre výsledok: ├─ {[(a  c) b]  [(a  c) b)]  c  (a a)} b. No v takom prípade sa výsledok môže uskutočniť aj bez predpokladu slobodného rozhodovania (na tomto mieste bez zložky vylúčenia tretieho), keďže naše rozhodnutie nemusí vôbec súvisieť s dosiahnutím predurčeného výsledku: ├─ {[(a  c) b]  [(a  c) b)]  c} b. Toto zodpovedá Chrysippovej kritike AL, že – čokoľvek je predurčené, musí nasledovať po splnení úplnej množiny nevyhnutných podmienok výsledku. Zostáva otvorenou otázkou, aké postavenie má v tomto prípade slobodná vôľa (keďže predpoklad slobodnej vôle je vzhľadom na výsledok len iluzórny, takmer zbytočný): oblasť pôsobnosti našej vôle buď s výskytom výsledku vôbec nesúvisí, alebo je ohraničená iba uskutočňovaním tých udalostí, ktoré sú už v súlade s (predurčenými) podmienkami (predurčených) následkov. ___________________ 262 Broadie [2007:38 – 40]. 263 Pozri Nietzscheovu formuláciu pojmu „Türkenfatalismus" [Nietzsche, 18942:§61, 230 – 231] a von Wrightovu formuláciu neodvolateľnosti (inevitability) a frázy „No matter what else happens" [von Wright, 1974:91]. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 163 Je ťažké určiť, aké bolo riešenie stoikov, pretože zdroje sú sporné. Podľa niektorých zdrojov sa jedno krajné stanovisko prikláňa ku koncepcii prísneho determinizmu („hard determinism") – naša vôľa postupuje celkom v súlade s osudom, podobne ako v Zenónovom príklade so „psom priviazaným o povoz" – kde je vôľa dotlačená nasledovať osud.264 Umiernené riešenie tohto prístupu sa prikláňa k miernemu determinizmu („soft determinism") alebo determinizmu konateľa („agent determinism") – naša vôľa by prostredníctvom slobodného rozhodnutia mohla byť teleologicky v zhode s osudom. Ďalšie krajné stanovisko sme zmienili vyššie v zlomku zo Servia (Vergíliov astrologický fatalizmus): medzi dvoma predurčenými udalosťami – v „medzičase" – je vôľa úplne slobodná. Zoznamov možných výkladov a ich obmien môže byť viacero, pretože stoicizmus pokrýva mnoho odlišných autorov z rôznych období a nepredstavuje úplne jedinečnú koncepciu. Vyviaznutie z osudu a jeho prekonanie Vyššie uvedené príklady úplného a čiastočného fatalizmu v prevažnej miere prijímajú neodvolateľnosť a neodvratnosť predurčených výsledkov. Napriek tomu sú ďalšie koncepcie, podľa ktorých nejakým udalostiam – v určitých výnimočných prípadoch – dokážeme uniknúť.265 Jedno riešenie sa týka celkového úniku pred osudom, kým druhé chvíľkového, alebo dočasného oddialenia predurčených udalostí. Napríklad Egyptský fatalizmus by bol druh, ktorý povoľuje celkový únik predurčeným výsledkom. Najznámejšou teóriou prvého druhu je h y p o t e t i c k ý alebo podmienený osud a hypotetická nevyhnutnosť. Podľa Tacita, Nemesia, Alcinoa a Calcidia ho vyznával Platón.266 Podľa Platóna (resp. x) naše duše za výber svojich budúcich životov nosia zodpovednosť dokonca ešte pred reinkarnáciou. Cicero túto myšlienku pripisuje priamo Karneadovi.267 S cieľom zachovania zodpovednosti sa neskôr najmä (strední) platonici prikláňajú k obmedzeniu ___________________ 264 Hyppolytus, ref. omn. haer. 1.12. 265 O úniku z osudu a výnimkách osudu cf. Alex. Aphr. mantissa, 182. 266 Tac. an. 6.22.2; Nem. de nat. hom. xxxviii, 109,17-110,9 Morani; Alcin., didasc. 26, 179, 1-34; Calc. in Tim. 150-4f., 186,13ff. Waszink. 267 Cic. fat. ix, 19. 164 Vladimír Marko absolútnej moci osudu a univerzálnej nevyhnutnosti prostredníctvom nástojenia na pojme toho, čo „záleží na nás" (ἐφ' ἡμῖν; Cicero: in nostra potestate).268 Plútarchos prijal stoické poňatie osudu ako spojenie, väzbu medzi antecedentom a konzekventom. Kritizoval však na ňom to, že rovnako ako konzekvent, je v súlade s osudom aj antecedent.269 Naša zodpovednosť „záleží na nás" – naše voľby a rozhodnutia uskutočňujeme prostredníctvom toho, čo je v našich rukách a „záleží na nás". Keď je počiatočným činom uskutočnený účel našej vôle, tak výsledky sú už uvedené do pohybu a už naďalej nie sú v našej moci. Náčrt podobného prístupu nachádzame u Seneku, Diogeniana a Oenomaosa.270 Servius271 uvádza ďalší príklad podmieneného osudu: ak sa Pompeius po bitke pri Farsale dotkne brehu Egypta, tak zomrie mečom. Takže, ak A, tak nutne B. Servius ešte pripomína: hic non omni modo necesse erat ut videret Aegyptum, sed si casus eum ad aliam forte regionem duxisset, evaserat, etc. To znamená, že nebolo úplne nevyhnutné, aby videl Egypt, ale naopak, ak sa mu prihodí, že bude na inom mieste, svojmu koncu unikne. Takže ak A, tak (možno) že B.272 Predurčené udalosti nie sú od večnosti dané, hoci ak už raz ___________________ 268 Pozri Frede [2007]. 269 Ps-Plut. fat. 570e. 270 Sen., nat. quest. ii. 37; Diogen., apud Euseb. praep. ev. 6.8.25-29; Oenomaos, apud Euseb. praep. ev. 6.7. 271 Serv. ad Verg Aen., iv, 696. 272 Som vďačný anonymnému posudzovateľovi za poznámku k predchádzajúcej verzii tejto eseje. Ako je jasné, Serviova posledná veta (ak A, tak B) môže byť logickým dôsledkom predchádzajúcej (ak A, tak B) len vtedy, keď predchádzajúca veta je ekvivalenciou, teda (A B) (A B); (A vtedy a len vtedy, keď B). No Servius pravdepodobne myslel niečo iné. Ak by sme túto vetu čítali ako ekvivalenciu, vylúčili by sa ďalšie možnosti Pompeiovej smrti mečom v iných okolnostiach. Nezamieta, že by Pompeius mohol zomrieť mečom v iných okolnostiach, ale nie nevyhnutne, pretože pred okamihom rozhodnutia mal príležitosť zomrieť mnohými spôsobmi, vrátane smrti mečom. Ak sa Pompeius 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 165 vznikli, okamžite ich preberá moc osudu a sú nevyhnutné, neodvolateľné. Takže ak A, tak nevyhnutne B. Nemáme žiadnu moc ovplyvňovať konzekvent podmienkových relácií a od okamihu, v ktorom sa naštartoval predurčený dej, nedokážeme zmeniť výsledky. Väčšina antických astrologických predikcií je vhodná pre podmienkovú formu výrokov tak ako ten, ktorý veštiareň povedala Láiovi: „Ak splodíš syna, tak ten ťa zavraždí." Ak sa nenaplní antecedent, konzekvent sa neuskutoční. Ak sa antecedent uskutoční, výsledky takýchto predpovedí nemožno poraziť a prichádzajú nevyhnutne. Predpovede a veštby tohto druhu relativizujú pojem absolútnej nevyhnutnosti osudu a posúvajú ho smerom k temporálne relatívnej nevyhnutnosti alebo nevyhnutnosti per accidens. Cicero cituje argument,273 v ktorom K a r n e a d e s kritizuje stoické stanovisko, že „všetko prichádza cez predchádzajúce príčiny" – keďže niečo máme v moci my, tak nie všetko, čo prichádza, je v moci osudu. Myslí si, že pravdy o budúcnosti nie sú vopred stanovené, a preto by dokonca ani Apolón nemohol povedať, čo sa stane. Predikcie sú obmedzené na podmienkové vety so skutočným antecedentom, pretože tieto implikácie predstavujú rovnaký druh predurčených zákonov ___________________ dotkne brehu Egypta, zomrie výlučne takým spôsobom, zatiaľ čo ak sa nedotkne brehov Egypta, nie je takýto koniec nevyhnutný. Avšak stále môže zomrieť mečom voľbou alebo odmietnutím, teraz alebo neskôr v rámci nejakej ďalšej osudovej možnosti, ktorá zahŕňa smrť mečom. Niektorí antickí autori si boli vedomí toho, k akým nežiadúcim dôsledkom môže viesť ekvivalenčná formulácia predikcie. Zoberme si znova testujúci príklad s Fabiom – „ak sa Fabius narodil pri vzniku Síria, nezomrie na mori" – a uplatniť ho v koncepcii podmieneného osudu. Pokiaľ čítame predpoveď s „vtedy a len vtedy, keď", tak ak sa Fabius nenarodil pod súhvezdím Síria, (nevyhnutne) zomrie na mori. V tejto zjednodušenej formulácii Karneada (pravdepodobne nefilónovskej), je Fabiova smrť na mori nevyhnutná v prípade, ak sa nenarodil pod súhvezdím Síria, kým v Serviovej formulácii by pre Fabia v tomto prípade stále bolo možné zomrieť v mori, no nie nevyhnutne. Preto sme tu tieto tvrdenia ponechali ako dve odlišné implikácie spojené konjunkciou a s čítaním bez „vtedy a len vtedy, keď". 273 Cic. fat. 31-32. 166 Vladimír Marko alebo prirodzenosti vecí uskutočňujúcich sa neodvolateľne a nevyhnutne. Karneadovu koncepciu by sme mohli predstaviť nasledujúcim spôsobom, ktorý predpokladá „alternatívny osud" (A B) a zohľadňuje jeho požiadavky: a) „niečo záleží na nás", b) „nie všetko je podriadené osudu";274 tiež zahŕňa zamlčaný predpoklad v jeho dôkaze, ktorý uvádza Cicero:275 vlastne c) „nie všetky veci prichádzajú cez antecedentné príčiny": ├─ [(a b)  (a b)  (a a)] (b b) Servius skôr inklinuje k vycibrenejšej modálnej forme:276 ├─ [(a □b)  (a □b)  (a a)] (□b □b). V Karneadovom prípade máme rovnako prítomný princíp „prepínača", ktorý zodpovedá dilematickej forme: ak máme dve implikácie s odlišnými predurčenými konzekventmi, tak pokiaľ si zvolíme jeden z dvoch antecedentov, vylúčime konzekvent druhej implikácie a vyhneme sa alternatívnemu osudu. Dve formulácie – Karneadova a Serviova – na základe princípu ich utvorenia už na prvý pohľad pôsobia podobne, no Serviova modálna formulácia je jemnejšia. Nejde iba o koncepciu „alternatívneho osudu". Predstavuje skôr ___________________ 274 Karneadov dôkaz je reductio a pozostáva z dvoch častí: α) P (ak všetky veci prichádzajú cez antecedentné príčiny) Q (potom všetky veci prichádzajú tak, že sú spojené a spolu previazané prirodzeným spôsobom); Q (ak je to tak) R (potom sú všetky veci nevyhnutné); R (ak je pravda, že všetky veci sú nevyhnutné) S (tak nič nie je v našej moci); S (no niečo v moci máme). β) F (ak všetky veci prichádzajú prostredníctvom osudu) Pvšetky veci prichádzajú cez antecedentné príčiny). Karneades priamo uzatvára F (nie je pravda, že čokoľvek prichádza, prichádza prostredníctvom osudu). Zamlčaným Karneadovým predpokladom je, že logický záver prvej časti úsudku α), že P (nie je pravda, že všetky veci prichádzajú cez antecedentné príčiny), je predpoklad, z ktorého možno dosiahnuť záver druhej časti úsudku β, že F (nie je pravda, že čokoľvek prichádza, prichádza prostredníctvom osudu). 275 Cic. fat. xiv, 31. 276 Význam obsiahnutý v Serviovom tvrdení by sme si mohli predstaviť aj ako a  □b, keďže ono vyplýva z (a  □b) a (a  ◊b) podľa teorémy [(a  □b)  (a ◊b)]  (a  □b). 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 167 „alternatívu k osudu" , pretože v súlade s jeho návrhom alternatíva k osudu nie je stanovená, ale otvorená a vyjadruje bohatšie možnosti slobodnej vôle (□b, resp. ◊ b): buď [(a □b)  (a □b)  a] □b alebo [(a □b)  (a □b)  a] □b. Zdá sa, že zákon vylúčenia tretieho je vo všetkých zneniach fatalizmu „podmieneného osudu" v antecedentnej časti výrazu nadbytočné uvádzať a mohli by sme ho vypustiť, pretože významy oboch implikatívnych výrazov v hranatých zátvorkách predstavujú možnosti, ktoré sa navzájom vylučujú. Teda výraz zostáva teorémou aj bez tretieho konjunktu, tzn. a a. Podľa jednej z možných interpretácií by fatalizmus podmieneného osudu ťažko mohol byť vhodným AL uchádzačom, keďže spĺňa Chrysippovu poznámku o antecedentnej podmienke. Na druhej strane, lenivosť by sa mohla uplatniť počas obdobia uskutočňovania vybraného konzekventu, po voľbe antecedentu. Musíme poznamenať, že hoci toto nie je úplný fatalizmus, tak určitú chvíľu – po otvorení výsledku voľbou jedného z antecedentov – sa podmienený osud mení a počas tohto obdobia sa naďalej riadi princípmi úplného fatalizmu. Proti forme fatalizmu podmieneného osudu (chápaného ako druh univerzálneho implikačného zákona) a jemu zodpovedajúcim predpovediam, hovorí jedna silná antická námietka. Pochádza od ateistu Oenomaosa, ktorý ho volal jednoducho „nehanebný". Ak je určitá voľba vo výbere dvoch antecedentných podmienok slobodná, aký by bol výsledok, ak by sa rozhodnutie inej súvisiacej voľby týkalo rovnakých udalostí a prepájaním začalo konfliktný osudový rad? Ak je Láios pánom svojej vôle, tak Oidipus je tiež. Oenomaos uzatvára:277 a rovnako ako druhý (tzn. Láios) mal moc splodiť alebo nesplodiť, mal syn v moci svojho otca zabiť alebo nezabiť... Dva osudy by boli v konflikte a ich vzájomné prenikanie by muselo ovplyvňovať výsledky v oboch prípadoch. Oenomaos opakuje Karneadov výrok – že ani Apolón v prípade podmieneného osudu nemôže predpovedať budúcnosť. No, na rozdiel od Karneada, koncepciu podmieneného osudu kritizuje ___________________ 277 Oenom. apud Euseb. praep. ev. 6, 7. 168 Vladimír Marko ako úplne neudržateľnú. Navyše, nie je celkom jasné, či sa slobodná vôľa rozhoduje iba medzi exemplifikáciami antecedentov univerzálnych implikačných zákonov, alebo si niekedy môže odpočinúť a jednať bez neustáleho tlaku k voľbe niektorého z predurčených výsledkov? Ak sú osudové súvislosti obmedzené iba na určité druhy udalostí, a nie na všetky, tak by vôľa mohla byť nezávislá od implikačných zákonov a vždy mala možnosť unikať osudu. Ak by každá zvolená udalosť viedla k osudovému výsledku, tak únik pred jedným reťazcom osudu by znamenal iba jeho nahradenie nejakým iným. Určité odpovede na tento problém nám dáva Proklos. Medzi prístupy umožňujúce celkové vyslobodenie z osudu môžeme zaradiť ešte tento ďalší. Proklos bráni novoplatónsky koncept hypotetického (podmieneného) osudu.278 Vo svojom zozname prístupov cituje aj koncepcie odporcov. Uvádza napríklad neznáme miesto z Aristotela, v ktorom hovorí, že je možné uniknúť poriadku pohybu nebeských telies, kozmických dráh, svetovému rozumu a týmto spôsobom „prekonať ich osud". O niekoľko riadkov vyššie uvádza peripatetikov – zvlášť Alexandra – podľa ktorých je osud individuálna prirodzená dispozícia. Ľudia sa rodia s určitou množinou dispozícií. Takéto dispozície samy osebe určujú osud osoby. Sú rôzne spôsoby, ako ho prekonať – napríklad zdokonaľovaním zručností, obohacovaním poznania, úvahami o vlastných dispozíciach, daných nám prirodzeným osudom. Ako je to technicky možné? Koncepcia predpokladá určitý druh svetovej hierarchie, podobne ako sme mali v pozadí egyptského fatalizmu. Na jej vrchu spočíva moc prozreteľnosti, ktorú poslúcha osud a v spodnej časti hierarchie sú ľudia s ich individuálnymi dispozíciami. Ako hovoril Boethius, „osud je sluhom prozreteľnosti";279 alebo – ako si myslí Hierokles – osud je podriadeným prozreteľnosti a Boh ho ovláda v súlade s jej zákonom.280 ___________________ 278 Procl., in Tim. 3.272, 11-14. 279 Boet., cons. 4, 6, 13. 280 Hier. de prov. in Phot. bib. 461b28-31 (cod. 251). 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 169 Podľa Hieroklovej novoplatónskej interpretácie je povaha tohto zákona hypotetická, celkom ako v predchádzajúcom prípade („ak urobíš toto, budeš tak a tak potrestaný alebo odmenený"). Na druhej strane peripatetici by pripustili, že môžeme zmeniť predurčený výsledok daný antecedentnými podmienkami. Alexander povedal,281 že činy ľudí, ich životy a konce, sú, ako vidíme, vo veľkej miere (V.M.) v súlade s ich prirodzenou konštitúciou a dispozíciami. Napriek tomu, že sú hypotetické zákony silné – osud možno ešte stále úplne prekonať. V príklade so Sokratovu fyziognómiou hovorí, že osudový rad je možné potlačiť cvičením sa vo filozofii [tamže: 171, 7 – 17]. Súčasne jeho riešenie podporuje užitočnosť predpovedí, pretože tie súvisia s osudovými udalosťami, ktoré sú späté s terajšími dispozíciami. No prirodzené dispozície sú v „nejakej miere" otvorené našej vôli a dajú sa zmeniť: ak by sa Sokrates nezaujímal o filozofiu, pravdepodobne by ho – v súlade s jeho dispozíciami – ovládala iba moc osudu. Podľa jeho dispozícií alebo podľa znamení, ktoré s nimi súvisia, dokážu proroci, jasnovidci, fyziognómovia, atď. predpovedať jeho možnú (nie nevyhnutnú) budúcnosť, no nie sú schopní predvídať možné individuálne zmeny a odchýlky od osudovej postupnosti. Boethiova koncepcia p r e m e n l i v é h o o s u d u sa v mnohom podobá na predchádzajúcu koncepciu282 a v určitom zmysle sa opiera o tu Alexandrovu. Korene myšlienky vystupujú z Aristotela. Osud a Šťastena sú božské komplementy a Šťastena sprevádza Osud. Udalosti určuje osud, ale dá sa ovplyvňovať a je možné uniknúť – ako tvrdí Calcidius – jeho moci.283 Predurčený výsledok nastáva, iba ak sa osudu nekladie žiaden odpor. Zatiaľ čo tomu, kto kladie odpor, pomáha Šťastena, neznalosť privádza Osud k plnej moci. Osud je sila riadená nehybným a nemenným plánom božskej prozreteľnosti, ktorý sa jeho prostredníctvom uskutočňuje v čase a priestore, kým ľudské bytosti sú schopné povzniesť sa nad úroveň Osudu a rozumným konaním získať milosrdenstvo Šťasteny. Rovnica je nasledujúca: viac Šťasteny, menej Osudu; viac rozumného konania, menej osudových určení. ___________________ 281 Alex. Aphr. fat. 170, 20–23 282 Boëth. cons. 5. 283 Calc. in Tim. 189. 170 Vladimír Marko Táto koncepcia, ako aj ďalšie z tejto množiny prístupov, umožňujúcich celkový únik z dosahu osudu (dodajme – sublunárneho osudu), majú nejaké spoločné stránky s egyptským fatalizmom (závislosť od nebies, ktorú možno zmeniť, prekonať), s Vergíliovým astrologickým fatalizmom (osud je daný narodením) a s Karneadovým podmieneným osudom (predpoklad o determinizme konateľa). V porovnaní s nepriamym vyhnutím sa osudu v egyptskom fatalizme, predurčené výsledky sa dajú prekonávať priamo. Navyše, tu nemáme „fatalizmus medzičasu". Podľa niektorých autorov sa osudu vyhnúť dá, ale iba sčasti. Sú známe prípady súvisiace s predurčenými udalosťami, ktorým sa dalo dočasne vyhnúť alebo ich uskutočniť pred stanoveným časom. Toto je mierna podoba Vergíliovho astrologického fatalizmu. Použime ilustráciu z Vergíliových veršov, odkazujúcu na prípad smrti „pred osudovým okamihom":284 Pretože neumierala ani osudom, ani neskonala zaslúžene, ale pred svojím dňom (ante diem subitoque accensa furore). Osudová udalosť a jej čas sú predznamenané – raz predurčenej udalosti sa nedá uniknúť, hoci ju môžeme na chvíľu odsunúť alebo ju dosiahnuť pred stanoveným okamihom (alebo aj po ňom). Túto možnosť by sme mohli porovnať s vyššie zmieneným Oenomaosovým komentárom o dvoch vzájomne interferujúcich vôľach a azda v nich rozpoznať základy vysvetlenia, ako sa dá posúvať alebo naťahovať predurčený čas. V každom prípade, možnosť ohýbať časový rozmer osudových udalostí dodatočne ozmysľuje a zdôvodňuje počínanie tých, ktorí načúvajú predpovediam. No k tomuto druhu príkladov je ťažké zaujať všeobecný názor a rozhodnúť sa, či predstavujú úplný alebo čiastočný fatalizmus a či sa odsunutie predurčenej udalosti dá vôbec vyložiť ako únik. Sada Poseidóniových príkladov a druh pružného fatalizmu V Cicerónovom de fato a de divinatione je množstvo príkladov predpovedí. Príklady v jeho de fato, iii, 5–6, ktoré pravdepodobne prebral od Poseidónia, z viacerých dôvodov znevážil ako problematické. Nebudeme sa tu nimi zao___________________ 284 Verg. Aen. iv, 696. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 171 berať podrobnejšie. Zaujímavé je, že tieto príklady ukazujú na jedno porozumenie osudu a tiež štruktúru predstavy toho, ako osud postupuje a ako sa fatalizmus ešte dá vnímať . Predpovede sú vykreslené ako neodvolateľné, no vo väčšine prípadov sa vo vzťahu k ich „topológii" vyskytuje akási časová pružnosť a neurčitosť (podobne ako v predchádzajúcom Vergíliovom príklade s frázou „pred svojím dňom"). Tento druh fatalizmu má spoločné prvky s koncepciou niekedy uvádzanou ako fatalizmus udalosti („event fatalism"). Predpovede pokrývajú viac-menej presný informatívny obsah, pokiaľ ide o č a s , m i e s t o a s p ô s o b uskutočnenia predpovedanej udalosti. Predpoveď nie vždy obsahuje alebo stanovuje všetky tri prvky. V príklade so Sokratom285 bol vopred stanovený čas, kým v prípade Fabia vieme vopred iba to, že nezomrie na mori. Fabiov osud sa nepredpovedá alebo neformuluje pozitívne – miesto, čas alebo výslovný spôsob úmrtia sa neuvádzajú. Ukotvenosť času sama osebe nie je dostatočná nato, aby bol daný fatalizmus úplným fatalizmom. Ak má tento druh fatalizmu jeden z prvkov stanovený, no ďalšie nie, tak by mal patriť medzi jeho čiastočné varianty. Ak je pravda, že „Fabius nezomrie na mori", tak je na mori pod úplnou ochranou osudu nesmrteľný, pretože nejestvuje nevyhnutná podmienka na naplnenie jeho osudu. Keď chce uniknúť osudu, mal by bežať k moru. Tu je teda osud vo svojej povahe pružný, pretože existuje spôsob, ako mu uniknúť. Prečo nás zaujíma táto stránka fatalizmu? Predpoklady AL by sme mohli čítať ako tento druh fatalizmu – ako p r u ž n ý f a t a l i z m u s, resp. fatalizmus s neurčitou topológiou.286 AL by sme tiež mohli rozumieť tak, že nevykladá prítomnosť stálosti topologických bodov. Iste, argument by sme mohli čítať viacerými spôsobmi a to, že niektoré prvky predpovedí chýbajú, neznamená, že by daná udalosť nemohla byť predurčená prísnejšie aj v ___________________ 285 Cic., fat. xiii, 30. 286 Diodorov údajný fatalizmus, ktorému sa často pripisuje princíp plodnosti (a kolaps modalít), tým, že obhajuje tvrdenie hovoriace, „že možné je len to, čo je alebo sa stane" by sa dal preformulovať a zaradiť do pružného fatalizmu („streching fatalism"), pričom by sa nevyhnutnosť interpretovala ako „nevyhnutnosť s ohľadom na to, že sa niečo s k ô r č i n e s k ô r (nevyhnutne) stane". 172 Vladimír Marko zmysle úplného fatalizmu. Chceme zdôrazniť len to, že takéto pružné koncepcie boli v antike prítomné a mohli tvoriť časť kontextu nášho argumentu. Pravdepodobne najzvláštnejší druh fatalizmu nájdeme v Harrisonovej [1983] Jeruzalemskej komnate („Jerusalem Chamber"). Podobá sa na Cicerónov príklad Daphitom.287 Jemu bolo predurčené spadnúť z koňa, pričom ho nakoniec zhodili zo skaly zvanej Hippos („Kôň"). Nenaznačuje sa tu žiadna priama topológia predurčenej udalosti (miesto, čas, spôsob), ale iba nepriama a mätúca. Dokonca aj osudový program by sme po uskutočnení udalosti mohli považovať za určený. Tento druh fatalizmu dostal názov podľa Shakespeara:288 umierajúceho kráľa nesú na miesto, ktoré sa volá Jeruzalemská komnata. Dokonal v nej, napĺňajúc proroctvo, podľa ktorého zomrie v Jeruzaleme. O fatalizme a fatalistoch by to malo stačiť – v každom prípade, fatalizmov je viacero. Ktorý druh fatalizmu vedie k lenivosti? Aristoteles kritizuje záver o lenivosti, no – ako sa zdá – svoj záver zameriava skôr proti logickému fatalizmu ako koncepcii než proti usudzovaniu, podľa ktorého fatalizmus implikuje lenivosť. V každom prípade by forma fatalizmu, ktorý by mohol vystupovať v pozadí AL, musela predpokladať a) nejakú formu slobodnej vôle a b) stanovené osudové výsledky. Keďže iba platónsko-sokratovská koncepcia je chronologicky aj konceptuálne v súlade s AL, predpokladáme, že argument bol namierený proti Platónovi (a platonikom) a jeho koncepcii podmieneného osudu, chápaného ako zákon,289 prípadne proti nejakým iným nasledovníkom Sokrata. Tieto osobnosti musia byť odborníkmi v logike a obhajcami kauzálneho alebo logického determinizmu. Výber uchádzačov je neveľký, keďže všetky stopy ukazujú na megarčanov. Ďalšie otvorené otázky Prečo sa zdá, že argument je megarský? V skratke si zopakujme vyššie uvedené premisy AL. Premisy argumentu sú nasledovné: ___________________ 287 Cic., fat. iii, 5. 288 Shakespeare, Henry IV, časť. 2., iv. dejstvo, scéna 5. 289 Porov. Alcin., xxvi, 179, 1-34. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 173 a) p [(q q) p] b) p [(q q) p] c) p p Bez prefixov (tzn. „byť súdený" v A-verzii, alebo „byť od vekov pravdivý" v Bverzii) sú premisy a) a b) paradoxy materiálnej implikácie, kým c) je ZVT. Spomeňme si na Chrysippove kritické výhrady proti začleneniu zložky ZVT do a) a b) (tzn., qq alebo údajne slobodnú vôľu). Namiesto tejto zložky požaduje Chrysippos zaradenie nevyhnutnej podmienky (v jeho externom alebo internom zmysle, tzn. jednoduché alebo spolupredurčené podmienky). Polemiky o AL teraz jasne prerastajú do polemík o probléme platnej implikácie a o povahe podmienkových viet. Na jednej strane máme Chrysippovu požiadavku, že antecedent musí byť v spojení s konzekventom. Na druhej strane argument podopiera tvrdenie, že premenné v implikácii nemusia byť v spojení a že platná implikácia sa nemusí viazať na obsah antecedentu. Keďže všetky tri premisy sú tautológiami, očakávame, že na pozadí argumentu je logický fatalizmus. Navyše by sme mohli očakávať, že sa záver musí dosiahnuť na číro logických základoch v súlade s líniou ideálu logického fatalizmu. Kto je alebo kto sú Chrysippovi protivníci? Niektoré riešenia AL (napríklad Dummett, s ohľadom na jeho riešenie inklinujúce k márnosti) sú bližšie k zamietaniu akýchkoľvek preventívnych opatrení a negujú zložku o slobodnej vôli q q – „žiadne tvoje opatrenia nemožno považovať za účinné vzhľadom na tvoje prežitie – teda naň nemajú žiadny vplyv".290 No negáciu vloženého ZVT – ako častice o slobodnej vôli (q q) – nemožno platne odvodiť ako záver troch vyššie uvedených teorém. Predstava takéhoto postupu má veľmi blízko k ďalšiemu historickému argumentu, ktorý sa zakladá na rovnakých princípoch a pravdepodobne pochádza z tej istej školy. Pokiaľ vieme, existuje iba jedno miesto, kde sa AL uvádza spolu s argumentom Kosec (AK).291 Plútarchos292 ich oba spomína ako sofizmy. Stefanos,293 ___________________ 290 Dummett [1978:340]. 291 Pozri tu, kapitolu 3. Poznámky k argumentu Kosec. 292 Ps.-Plutarch, fat. xi, 547e. 293 Steph., in Int. 34, 34-35,10. 174 Vladimír Marko Ammonios a anonymný Aristotelov komentátor považovali AK za „parabolický" – tzn. paralelný argument. Obe črty má tiež aj AL. Nie všetky verzie AK v literatúre sú porovnateľné s AL, ale jedna Amóniová nesie zaujímavé vlastnosti. On AK uvádza ako argument, ktorý zamieta možnosť a pravdivé propozície o budúcich udalostiach prenecháva iba nevyhnutnosti. Toto je argument:294 ... ak „'budeš kosiť," uvádza, „nie je, že a z d a (snáď, τάχα) budeš kosiť a a z d a nebudeš kosiť a l e (ἀλλὰ) – c e l k o m i s t o budeš kosiť (πάντως)"; a ak 'nebudeš kosiť,' – rovnakým spôsobom uvádza – „nie je, že a z d a budeš kosiť a a z d a nebudeš kosiť," ale „c e l k o m i s t o nebudeš kosiť." A v š a k (ἀλλὰ μὴν) „nevyhnutne, buď budeš kosiť alebo nebudeš kosiť." P r e t o azda bolo zamietnuté (ἀνῄρηται ἄρα τὸ τάχα) vzhľadom na to, že nemá miesto ani v protiklade kosiť-nekosiť – z ktorých sa jeden vyskytuje nevyhnutne – ani v tom, čo vyplýva z ktorejkoľvek z týchto hypotéz. Argument má rôzne čítania.295 Tiež výrazy sa dajú vykladať odlišne, obzvlášť výraz „celkom isto".296 Predpokladajme, že namiesto našej vsunutej frázy na mieste druhého antecedentu („či po lekára pošleš, alebo nie") bude negovana forma („nie je, že azda budeš kosiť a azda nebudeš kosiť" v závere, tzn. (◊p  ◊p) (temporálne čítanie viet a prefix budúcnosti vynecháme). Máme: a') p [(◊p  ◊p) p] b') p [(◊p  ◊p) p] c') p  p d') (◊p  ◊p). Aj keď sú prvé tri premisy teorémy, záver nie je logicky platný. Niekoľko vecí je pre nás zaujímavých: Po pr v é, prvé dve prvé premisy sú paradoxy materiálnej implikácie, tretia je ZVT. Tak je to aj v AL. ___________________ 294 Ammon. in int. 131, 25-31 295 Porov. Seel [1993] 296 Pozri tu, poznámka 305. 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 175 Po d r u h é, na základe dostupných zdrojov sa zdá, že ide o pôvodne megarský argument (ktorý za veľký majetok Zenón odkupuje od „dialektikov"). Po t r e t ie, čítanie implikácie je Filónovo – riadi sa princípom kompozicionality, tzn., že implikácia je neplatná iba vtedy, keď je pravdivý antecedent a konzekvent je nepravdivý. Po š t v r té, usudzovanie v argumente vedie za pomoci ZVT k negácii druhého antecedentu (stabilného) premís a) a b). Po pi a t e, aj záver AL by sa analogicky s AR mohol podobať negácii druhého antecedentu a) a b). Š ie st y bod je trochu zložitejší. Povedzme len toľko, že záver odvodený z doplnkového páru predstavuje najsilnejší megarský modálny princíp, princíp plodnosti – nie sú neaktualizovateľné možnosti (v megarskom čítaní temporálnej postupnosti, ktorá sa výrazne líši od Aristotelovho nontemporálneho výkladu princípu, sa stotožňuje ◊p a □p, ale ponecháva sa ich následnosť). Princíp má niekoľko ekvivalentných foriem: jednu môžeme nájsť v závere AK, tzn. (◊p  ◊p). Ďalšie zaujímavé formy princípu sú ◊p □p a □p □p. Ani jedna nie je teorémou. Dnes by sme ich označili v tejto zjednodušenej forme ako modálnu chybu, resp. kolaps modalít. Posledná forma pripomína princíp, ktorý kritizoval Aristoteles v de int. ix – (tzn. princíp, ktorý vylúčil) a vyzerá ako neobmedzená distribúcia operátora nevyhnutnosti pred zátvorkami ZVT medzi jednotlivé premenné v zátvorkách. Aristoteles túto distribúciu nezamieta úplne a bez obmedzenia, ale iba pre budúce prípady. Distribúcia nie je logicky opodstatnená a nemá nič spoločné so ZVT, ktorého legitímna modálna verzia je □p □p (alebo □p ◊p), ale nie □p □p (resp. □p ◊p).297 No vieme si predstaviť, ako sa táto distribúcia získala uplatnením princípu ZVT buď spolu s ___________________ 297 Aby sme získali □p □q z □(p q), tak prinajmenšom v S4.3 je nevyhnutné splniť dve dodatočné podmienky, tzn. □(p □q) a □(□p  q); porov. Rescher – Urquhart [1971:256]. 176 Vladimír Marko princípom „od pravdy k nevyhnutnosti", alebo s princípmi „čokoľvek je prípad, je pravda" a „čokoľvek je pravda, je nevyhnutné".298 Všetci (spomenuli sme, že Aristoteles a jeho komentátori, ako aj väčšina antických filozofov, možno s výnimkou Kleanta299 a snáď Epikura) s takouto distribúciou operátora nevyhnutnosti pre minulosť by súhlasili, pretože je to v súlade s princípom konzervácie minulosti. To, čo v tomto kroku považovali za problematické, je uplatnenie distribúcie na vety o budúcnosti. Teraz sa zbežne pozrime na takzvané „dôkazy". Jeden, (A), dosiahneme uplatnením princípu „od prípadu k nevyhnutnosti", ďalší (B) uplatnením Tarskeho korešpondenčného kroku, tzn. princípu „od prípadu k pravde" v spojení s princípom „od pravdy k nevyhnutnosti".300 (A) p p (B) p p p □p p Tp p □p p Tp □p □p Tp □p Tp □p □p □p Výsledky oboch verzií by boli nápomocné pri čítaní AL premís. Išlo by o výrazy rozšírené o modality, ktoré sú korešpondujúce s frázou „od vekov pravdivý" z B-verzie Cicerónovho zdroja. Premisy doplnené o modality sú: a") □p [(q q) p] b") □p [(q q) p] c") □p □p Ak Diodoros skutočne prijíma bežnú vzájomnú definovateľnosť nevyhnutnosti a možnosti (ako si to myslia Øhrstrøm a Hasle [1995:25]), potom možno výraz c") dáva zmysel. Krok c") by v určitom zmysle bol ekvivalentný s Diodorovým údajným princípom plodnosti (v ktorom sa implikácia musí čítať nie v zmysle „vyplýva", ale „nasleduje po", tzn. ◊pt1 □pt2, pričom t1 < t2). No teraz a") a b") nie sú viac platnými princípmi materiálnej implikácie. Nie sú to ani Filónove pôvodné verzie, ani teorémy ___________________ 298 Porov. Fitting – Mendelsohn [1998:37]; Kneale [1986:47 – 48]; Haack [1974:79 – 80]. 299 Cic. fat. vi, 13. 300 Podobný pokus nájdeme v Danto [1965:188ff] 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 177 (prinajmenšom v bežnom prijímanom modernom zmysle). Na základe toho záver s negovaným ZVT – vsunutý ako druhý antecedent, spoločný obom premisámzohrávajúcim úlohu pri negovaní disjunktívneho záveru, tzn. (q  q) – nebude prijateľný, aspoň nie pre Diodora. Tu jednoducho strácame niť analógie. Odtiaľto môžeme pokračovať iba na základe neveľmi jasne zdôvodnených domnienok a extrapolácií. Jedným z mnohých riešení tohto druhu by mohlo byť požičanie si formulácie ZVT vsunutého do druhého antecedentu [„čokoľvek sa prihodí/akokoľvek" z a") a b"), tzn. ◊q  ◊q] a potom ho nahradiť takým spôsobom, aby sme dostali zamýšľanú formu negovaného záveru, ktorá implikuje princíp plodnosti, tzn. (◊a  ◊a) (◊a  □a). Tento krok nám nedáva nič nové, čo by sme už nevedeli tým, že výsledky pripomínajú AK – pre slobodnú vôľu nie je možné buď povolať, alebo nepovolať lekára; všetko, čo by sme mohli spraviť, je vopred nevyhnutné, pretože možnosti sa nemôžu neuskutočniť. To nielenže korešponduje s AK, ale aj z Diodorovým argumentom Vládca (AV). Zhoduje sa s jeho zamýšľanými závermi voči pozícii logického fatalizmu. Napriek tomu to nemá nič spoločné so záverom o márnosti, uvedeným v našich historických prameňoch AL. Je tiež ťažké predstaviť si nejaké alternatívne čítanie základných megarských princípov, ktoré by nám v tejto konštrukcii umožnilo získať záver logicky platným spôsobom – tak, ako v príklade AK, záver tu nemôžeme získať logicky platným postupom (bez niektorých dodatočných, tu možno zamlčane prijímaných predpokladov). Aj vzhľadom na podobnosť týchto troch foriem argumentov (AK, AL, AV) si myslíme – bez ohľadu na to, či používame implikáciu vo Filónovom alebo Diodorovom zmysle – že dôkaz márnosti nepatril k ambícii argumentov. Prijateľnejší by bol predpoklad, že pôvodné megarčanmi poskytnuté závery by predsa museli mať niečo spoločné a že by boli utvorené s približne rovnakým poslaním, a s metafyzickým pozadím, ktoré korešponduje s logickým fatalizmom. 178 Vladimír Marko Lenivosť Argument utvorený v prospech hypotézy o lenivosti by mal obsahovať inú líniu zdôvodňovania. V prvom rade takú, ktorá musí prijať dodatočné predpoklady (okrem predpokladov už daných vo vyššie uvedenej formálnej kostre navrhnutej známymi zdrojmi AL). Musí predovšetkým pokryť posun od možnosti slobodného rozhodovania sa z „čokoľvek sa stane" (s) k „neúčinnosti" (n), a následne od „neúčinnosti" k prijatiu „lenivosti"(l). Obe možnosti sme mohli nájsť medzi niektorými alternatívami čiastočného fatalizmu, no nie v logickom fatalizme, ktorý prijíma formu úplného fatalizmu. V čiastočnom fatalizme (nie vo všetkých jeho formách), by sa predurčené výsledky uskutočňovali nezávisle od našich dostupných slobodných rozhodnutí. K argumentu mala by byť pripojená pravdepodobne táto línia zdôvodňovania: ├─ {[f (s n)]  [(s n) l]} (f l). Prvé hranaté zátvorky tu pokrývajú posun od osudu k neúčinnosti, kým druh0 zabezpečuje posun od neúčinnosti k lenivosti. Zdá sa, že systematická chyba pretrváva dokonca aj v takom prípade, keď dodatočne zahrnieme predpoklad disjunktívneho exkluzívneho páru („vyliečiť sa" (p) a „nevyliečiť sa" (p) s predikátom „byť súdený"). ├─ {[Fp(sn)][Fp(sn)]  [(sn)l)]} [(Fp Fp) l]. Hoci je takto utvorený argument logicky platný, nezakladá sa na čistej forme ZVT, resp. vylučovacej disjunkcii, ale na zlučujúcej (keďže sa netvrdí Fp Fp). Rovnakú platnosť by sme získali aj substitúciou modálneho pojmu nevyhnutnosti namiesto F: ├─ {[□p(sn)][□p(sn)]  [(sn)l)]} [(□p □p)l]. Napriek tomu, že toto zdôvodnenie dáva formule logickú platnosť z moderného hľadiska, posledný antecedent nie je vo forme ZVT, tzn. □p □p, ale obsahuje výraz rovnocenný s princípom plodnosti, t.j. □p □p ◊p □p. Toto by však dnešní konzistentní logickí fatalisti neakceptovali bezvýhradne, keďže forma lenivosti nadväzujúca na slobodnú vôľu sa zakladá na dvoch slobodne zvolených pohyboch – slobodné rozhodnutie pre nečinnosť a taktiež slobodné rozhodnutie zahrnuté vo výraze „čokoľvek sa stane" (ktoré by sme čítali ako „čokoľvek slobodne podnikneme"). 2. Po stopách uchádzačov o argument Lenivý 179 V AL, vo forme, ktorú uvádzajú existujúce antické zdroje, sa tieto premisy buď mlčky predpokladajú (a argument je entyméma), alebo argument ostáva logicky nepresvedčivou sofistickou konštrukciou, ako si to mysleli niektorí jeho antickí komentátori. Domnievame sa, že počas svojej histórie argument prechádzal niekoľkými kľúčovými premenami: z pôvodnej formy úplného fatalizmu, ktorá vznikla ako kritika slobodnej vôle namierená proti niektorým dobovým rivalom (pravdepodobne veštcom, prípadne ako námietka platónskym alebo sokratovským oponentom obraňujúcim rôzne podoby podmieneného osudu, či akúkoľvek inú formu čiastočného fatalizmu), neskôr sa mení na argument brániaci obmedzenú slobodnú voľbu v prospech lenivosti. Jeho misiou v pôvodnej forme bolo prostredníctvom reductio ukázať nevyhnutnosť našich činov. V zachovanom tvare je argument zaseknutý vo forme určitého druhu interregna: argument nie je účinný ani v prospech lenivosti, ani pre logický fatalizmus. Pôvodná účinnosť argumentu a jeho logická platnosť sa časom vytratili. Takto je všeobecnosť jeho pôvodného uplatnenia obmedzená výlučne na obranu len niektorých z čiastočných fatalistov a najhoršie je, že podľa existujúcich prameňov vyzerá ako argument v ich prospech. Na záver zosumarizujeme niektoré naše pozorovania. Existuje mnoho interpretácií antického fatalizmu. Dajú sa predstaviť ako argumenty utvárajúce platné úsudkové schémy, tzn. teorémy. Podľa zachovaných prameňov nie je Chrysippova reakcia na argument taká presvedčivá, ako sa mohla na prvý pohľad zdať jeho komentátorom. Argument, tak ako sa zachoval v historických prameňoch, nie je logicky dostatočne presvedčivý. Takže argument Lenivý, tak ako sa zachoval v historických prameňoch, nie je logicky presvedčivý. Podľa tejto jeho podoby sa zdá, že bol navrhnutý v prospech tzv. čiastočného fatalizmu (zahŕňajúceho zároveň aj fatalizmus minulosti). Argument berie do úvahy, že zo stanoviska logických fatalistov je slobodná vôľa neprípustná, no predsa je akceptovateľná pre niektorých nie univerzálnych fatalistov (resp. čiastočných fatalistov).301 Existujú náznaky, podľa ktorých dnešná podoba argumentu nie je pôvodná, ale prebratá z megarského zdroja a neskôr zmenená alebo prispôsobená výkladu určitých ___________________ 301 Pozri, Marko [2017]. 180 Vladimír Marko druhov riešenia. Zdá sa, že pôvodná forma argumentu bola iná a k jeho účelu nepatrila obhajoba nečinnosti. Ak má historický argument viesť k logicky uspokojivému riešeniu, potrebujeme nájsť dodatočné premisy a pokúsiť sa o jeho jemnejšie zobrazenie. 3. Poznámky k argumentu Kosec Pred viac ako dvomi desaťročiami G. Seel podal výstižnú interpretáciu argumentu Kosec. Argument sa zriedkavo objavuje vo filozofických diskusiách, preto jeho pokus o interpretáciu dodnes zostáva jedinečný. Riešenie argumentu je do detailov komentované v Seel [1993] a v jadrnej a čiastočne korigovanej forme v Seel [2001]. Argument Kosec (AK) sa zvyčajne objavuje v diskusiách o determinizme a pravdivosti predikcií o budúcich náhodnostiach a je často sprevádzaný dvomi inými argumentami – argumentom Lenivý (AL) a argumentom Vládca (AV). Zoznam príbuzných argumentov je občas dlhší. Niektorí autori zvyknú priraďovať AK k argumentom, ktoré zhŕňajú dva princípy – „od pravdy k nutnosti" a „od pravdy k osudu". Analyzovať argument, ktorý nemôže byť jednoznačne overený, predstavuje nevďačnú úlohu. Náš prístup k argumentu a spôsobu jeho rekonštrukcie nebude novátorský. Pokúsime sa len vytýčiť niektoré problémy prameniace z tohto argumentu a poznamenať niektoré ďalšie otázky, ktoré zostali otvorené v Seelovej rekonštrukcii. Zdá sa, že od svojho vzniku býval argument príležitostne obohacovaný a preformulovaný zo strany mnohých učencov – megarčanov, stoikov a pravdepodobne aj peripatetikov. Vzhľadom na to, že nie všetky fázy vývoja argumentu možno rekonštruovať a že úplný obraz o jeho pôvodnej forme a genéze sa nedá dostatočne predstaviť, zostáva nám niekoľko možností. Jeden z možných postupov v rekonštrukcii je prezentovať argument podľa stoikov, brať ho čo možno najbližšie k ich názorom na logiku a ich vkusu aspoň tak, ako ich dnes poznáme. Ďalší prístup by bol sledovať stopy jeho akejsi pôvodnej formy a rekonštrukciu čiastočne dopĺňať niektorými z dostupných častí jeho histórie. Podľa poslednej možnosti vývin a prechodné transformácie argumentu sú zanedbateľné a argument je dostatočne zvládnuteľný formálnymi prostriedkami, ktorými dnes disponujeme. Vzhľadom na obmedzené a skromné zdroje, prvé dva prístupy sú ťažko realizovateľné. Na druhej strane, tretí prístup úplne zanedbáva cieľ 182 Vladimír Marko argumentu a zámer, s ktorým bol podaný. Otázka správneho prístupu je principiálna a okolnosti sú porovnateľné s inými známymi argumentami z minulosti. Keďže žiadna z jednotlivých možností nezachytí dôkladne a úplne pôvodný zámer a formu argumentu, zdá sa, že by sme kombináciou všetkých troch prístupov mohli dospieť aspoň k nejakým vedomostiam o starovekých spôsoboch riešenia logických hádaniek tohto druhu. Argument Na prvý pohľad sa zdá, že formulácia argumentu je neproblematická. Existujú tri jeho zdroje a navzájom sa v zásade zhodujú v spôsobe jeho výkladu. Jeden z nich pochádza od Ammonia,302 ďalší od Stefana,303 kým posledný od neznámeho autora.304 ... ak „budeš kosiť," – uvádza – „nie je, že a z d a (snáď, τάχα) budeš kosiť a a z d a nebudeš kosiť, a l e (ἀλλὰ) – c e l k o m i s t o budeš kosiť (πάντως)";305 a ak „nebudeš kosiť," – rovnakým spôsobom uvádza – „nie je, že a z d a budeš kosiť a a z d a nebudeš kosiť," ale „c e l k o m i s t o nebudeš kosiť." A v š a k (ἀλλὰ μὴν) „nevyhnutne, buď budeš kosiť alebo nebudeš kosiť." P r e t o azda bolo zamietnuté (ἀνῄρηται ἄρα τὸ τάχα). V starších záznamoch je argument známy len podľa svojho mena. V explicitnej forme sa jeho obsah po prvýkrát objavuje až u Aristotelových komentátorov. Poďme stručne zvážiť niektoré z jeho vlastností. Všetky sa objavujú v širšom kontexte diskusií na témy z Aristotelovho pojednania de interpretatione. V porovnaní s AV u Aristotela nie je žiadny odsek, ktorý je buď priamo alebo zjavne pripojený k tomuto argumentu. Motivácia pre odvolávanie sa na argument je teda vo všetkých troch prípadoch ___________________ 302 Ammon. in int. 131,20-132,7. 303 Stephanus, in int. 34,34-35,10. 304 Anonym. in int. 54,8-55,5 Tarán. 305 V preklade termínu πάντως sme sa rozhodli pre frázu „celkom isto", pretože obsahuje prvok poukazujúci na kvantitu (konkurenčné možnosti by boli „v každom prípade", „každopádne", „za každých okolností", ale aj „istotne", „určite". LSJ uvádza význam πάντως (okrem homerovskej formy, so zavedenou negáciou) – „at all events", „at any rate", „assuredly", „no doubt". 3. Poznámky k argumentu Kosec 183 nepriameho charakteru. U Ammonia a Stefana sa argument objavuje spárovaný s inými argumentmi, ktoré zdieľajú akýsi spoločný zámer. Prvý v páre (vlastne „náš" argument) je ten, ktorý je „viac verbálny" (Amm.: logikôteros; St.: logikos). Ďalší (argument z božskej prozreteľnosti) je „viac znepokojujúci" (je „viac naviazaný na povahu vecí" – Amm.: pragmateiôdesteros; St.: pragmatoeidês). Aj Ammonios a Stefanos sledujú rovnaký prúd uvažovania pri tvrdení, že viac verbálny argument „postupuje tak, ako keby išlo o prípad nejakej našej činnosti (energeia)" – samotná činnosť je ilustrovaná kosením. Komentátori a doxografi nás informujú, že argument je braný ako sofizmus. Antickí komentátori považovali argument za neplatný. Pre Stefana a Anonyma je tento argument plytký, povrchný (epipolaios). Pre Plútarcha a Diogena je to tiež sofizmus.306 Pre Ammonia a Stefana je to skôr apória „pre tých, ktorí ho počúvajú", ale – Ammonios rozhodne dodáva – taká, ktorú je „ľahko poraziť". Tri pramene sa v zásade zhodujú v otázke o b s a h u argumentu. Všetky z nich používajú rovnaké podstatné termíny, najmä kľúčovú dvojicu „azda" a „celkom isto" (takha/pantos). Uvedené premisy, zdá sa, pochádzajú zo spoločného zdroja (pravdepodobne zo strateného Porfyriovho komentára). Traja komentátori argument prezentujú ako konkurenčný k ich vlastnej pozícii. Stefanos vyslovene hovorí, že „prináša [argument] zvonka" a poznamenáva, že hlavným zámerom argumentu je „zrušiť náhodné". Ammonios ho berie ako pokus o to, „aby všetky veci učinil nutnými": dve hlavné premisy obsahujú tvrdenia týkajúce sa „pravdy vopred" a argument je explicitne deterministický, pretože tvrdí, že všetky budúce udalosti sú už vynútené. Komuže „zvonka" môžeme pripísať tento argument? Jedine anonymný komentátor je explicitný v tejto otázke: argument vidí ako prebratý od stoikov. Iné známe pramene ho tiež spájajú s touto školou, ale bez uvádzania jeho obsahu. Mohlo by to viesť k tomu, že by AK bol braný ako stoický. Avšak Anonym by tiež mohol byť interpretovaný tak, že podľa jeho názoru argument bol prebratý z iného zdroja, kým stoici ho uvádzajú len ako jednu ___________________ 306 O stoickom názore na sofizmy a apórie, cf. Atherton [1993], Seel [1993], Marko [2011a; 2011b]; pozri tu, kapitola 2. Po stopách uchadzačov o argument „Lenivý". 184 Vladimír Marko zo svojich apóriai. Seel (2001) pokračuje v posudzovaní argumentu práve touto cestou. Antické stopy argumentu Je jasné, že argument nevznikol v stoickej škole. Podľa Diogena (vii. 25) ho Zenón kúpil na trhovisku od neznámeho dialektika a zaplatil dvojnásobnú cenu. Táto dramatická vrstva príbehu o Zenónovej fascinácii týmto argumentom poukazuje na to, že od toho okamihu je Zenón držiteľom jeho riešenia. Avšak nielen jedného riešenia. Vo svojom svedectve Diogenes307 nepoukazuje len na jeden argument – Kosec – ale používa množné číslo a hovorí, že ide o Koscov. Zakladateľ stoickej školy nadobudol na trhovisku sedem Koscov a v závislosti od toho, ako interpretujeme pramene, toto môže znamenať aj všetky varianty AK, alebo sedem argumentov podobného druhu, alebo sedem rozličných módov tohto argumentu. Zaužívaným pohľadom je, že skutočný vývoj stoickej logiky začali neskorší predstavitelia školy. Avšak Zenónov záujem o sofizmy nie je len vedľajšou kuriozitou. Zenón založil značný počet svojich vlastných argumentov na modeli šťastne získanej komodity. Aspoň jeden, citovaný u Plútarcha,308 je zachovaný – formovaný je spôsobom podobným jednoduchej konštruktívnej dileme. Zenón bol odhodlaný poradiť si so záludnými hádankami, dokonca napísal knihu o analyzovaní a riešení sofizmov (lyseis).309 Jeho dialektická technika a schopnosti boli vysoko oceňované zo strany raných stoikov. Storočia od vzniku tejto anekdoty je konflikt medzi dvomi logickými koncepciami – predavačov a kupcov v tejto transakcii – predstavovaný ako druh koncepčného konfliktu. Ale celkovo sa kúpa tohto argumentu (alebo argumentov) zdá výhodným obchodom pre ďalší pokrok logiky. Vysoká cena zaplatená za argument zrejme vytvorila miesto pre jeho uchytenie v stoickej škole. Od tej doby je argument vo verejnosti predstavovaný ako súčasť stoického filozofického folklóru. Je ťažko povedať, ___________________ 307 D.L. vii. 44. 308 Plut., de Stoic. rep. 1034E. 309 D.L. vii. 4. 3. Poznámky k argumentu Kosec 185 či argument utrpel transformáciou alebo nie – zo zdrojov o tom nevieme nič. Rozumné by bolo predpokladať, že v určitom zmysle bol „štandardizovaný", a tak odovzdávaný pre vzdelávacie účely. Neskoršie populárne komentáre, akými sú tie u Lúkiana,310 zanechávajú nepochybný a všeobecný dojem, že bol zaradený medzi stoické argumenty (ako opačné voči megarčanom alebo tzv. dialektikom). Vo svedectvách rôznych zoznamov stoických hádaniek je argument predstavený ako jeden zo sofizmov a apórai. Argument nie je presvedčivo „typicky" stoický, ale vieme, že zdroje uvádzajú aj rôzne iné argumenty – dnes známe ako nestoické – ako tie práve patriace stoikom. Oprávnene by sme mohli aspoň predpokladať, že argument mal určitú rolu pri prezentácii dialektických cvičení a sily logických prostriedkov, ako aj techník argumentácie. To, čo zostáva mimoriadne zvláštne, je, že údaj o obsahu tohto argumentu sa objavuje až takmer osem storočí po jeho prvom, nám známom, objavení sa. Je ťažko vystihnúť akúsi generickú vlastnosť alebo podať nejaký nesporný základ pre systematizáciu argumentov na týchto zoznamoch. Väčšina z nich pramení asi u Eubulida a jeho stúpencov. V každom prípade, Lúkianos311 uvádza AK bok po boku s AV, kým Plútarchos312 ho pridružuje k AL (a ešte k ďalším argumentom spojených s osudom [ὁ παρὰ τὴν εἱμαρμένην], inak neznámych). Tieto tri argumenty majú mnoho spoločných vlastností a zároveň sa značne líšia od iných argumentov v zoznamoch. Problémy v dvoch hlavných premisách Dve úvodné premisy sa, s ohľadom na ich komponenty, dajú interpretovať rôznymi spôsobmi. Najproblematickejšie termíny sú „azda" (takha) a „celkom isto" (pantos). Nasledujúci problém sa týka otázky: ako interpretovať spojky medzi pod-vetami („ak" a „ale") v dvoch hlavných premisách? ___________________ 310 Luc. vit. auct., 22; symp. i. 23.153; schol. in Luc. vit auct. (27) 22 sq. 311 Luc. vit. auct., 22. 312 Plut. de fato 574E. 186 Vladimír Marko Azda (τάχα) Podľa Sedleyho diagnózy313 AK bol spoluargument s AV „zameraný na preukázanie, že nikdy nie je logicky správne hovoriť 'azda'".314 V pozadí tohto návrhu je, že slovo „azda" priamo uvádza neistotu. Z tohto dôvodu je potrebné vyhnúť sa tomuto termínu, pretože prediktívna veta o kosení platí vopred a v žiadnom prípade nesúvisí s termínom, akým je „azda". Prečo Sedley jednoducho nekonštatuje, že tento argument je proti náhodnosti, ale trvá na jeho normatívnej funkcii týkajúcej sa použitia pojmu „možno"? Jeden z dôvodov by mohol byť ten, že samotný argument vôbec nie je proti náhodnosti. Ak by bol, sekvencia v predpoklade – t.j. (◊p◊p) – by sa mohla interpretovať v rámci celého argumentu ako petitio principii, keďže záver tvrdí len to, čo je už dané v premisách. Tento bod zaznieva v Ammoniových reakciách.315 Preto by argument mohol byť prípadne aj o niečom inom. Z tohto pohľadu, Sedleyho pozorovanie môže byť odôvodnené, pretože idea argumentu je nielen v popieraní náhodnosti (ak je to jasný následok uznania aktuálnej pravdivosti predikcie), ale v predpise ohľadne použitia určitých termínov. Niektoré megarské pramene naviazané na Diodorovo meno by toto riešenie potvrdzovali, inak je celkom blízke Diodorovým vlastným komentárom o debate medzi „analogistami a anomalistami"316 o pôvode jazyka, ako aj výkladu niektorých jazykových výrazov, ktoré sú potenciálnymi zdrojmi zmätkov.317 I keď by hlavným poslaním tohto argumentu bol konvenčný predpis, stále zostáva bod, ktorý leží v pozadí celého argumentu: ak náhodnosti nie sú, ___________________ 313 Sedley [1977:98]. 314 Tieto slová sú ozvenou Zellerovho čítania argumentu [1880:181 – 2, n.2]: „The therizon was as follows: either you will reap or you will not reap; it is therefore incorrect to say 'perhaps you will reap'." 315 Ammon. in int. 132, 2-3 316 Pozri tu, kapitola Apendix A1. Analógisti verzus anomalisti. 317 Jeden z príkladov jeho preskriptívneho prístupu je známy z argumentu zvyčajne interpretovaného ako argument proti pohybu, že nie je korektné povedať „niečo sa pohybuje" ale skôr „niečo bolo v pohybe"; cf. S.E. ph ii, 242; obzvlášť S.E. am x, 85ff. 3. Poznámky k argumentu Kosec 187 všetko je buď nutné alebo nemožné. Od tohto bodu ďalej zámer argumentu korešponduje s fatalistickým pokusom. Musíme na tomto mieste pripomenúť skutočnosť, že aj stoici aj megarčania318 povoľovali určitý druh možností. V prípade, že argument sa skutočne opiera o starší spoločný zdroj, potom sme postavení pred ďalšiu otázku: prečo by niekto, kto pripúšťa, že niektoré udalosti sú možné, bol proti používaniu pojmu „azda" alebo vôbec proti náhodnosti? Môžeme len tušiť, aký bol postoj Diodora v tomto argumente. Kľúč k odpovedi by mohol spočívať v tom, že existujú niektoré koncepčné dôvody, aby sa „azda" nestotožňovalo s „možnosťou". Diodorova formulácia možnosti je: „to, čo buď je alebo bude".319 Ak hovoríme týmto spôsobom, že možnosť nejakej konkrétnej budúcej udalosti je teraz, skutočne, "ešte nie aktualizovaná nevyhnutnosť" tejto udalosti, potom je ťažko stotožniť tento princíp s tým, ktorý tvrdí, že taká udalosť „možno bude realizovaná". Pre Diodora neexistuje rovnosť medzi: α: „ešte nie je realizované", a β: „možno bude realizované". Následkom α je, že udalosť, o ktorú ide, bude realizovaná preto, že raz (skôr či neskôr) musí byť realizovaná, kým β vyjadruje možnosť (akokoľvek slabú), že daná udalosť môže byť realizovaná, ale nie nutne (pretože sa rovnako môže aj nestať). Takýto prúd usudzovania má aj inú vetvu. Anonymný komentátor zdôrazňuje, že týmto argumentom stoici chceli ukázať, že neexistuje žiadny priestor pre možnosti.320 Toto tvrdenie je v nesúlade s inými prameňmi o stoickej koncepcii modalít, kde možné je to, čo možno pokladať za pravdivé, ak nijaké vonkajšie okolnosti nebránia, aby sa to chápalo ako pravdivé (Okál).321 ___________________ 318 Pozri tu, pozn. 516. 319 Alex.Aphr. in APr. 183,34-184. 320 Anonym., in. int. 54, 8-9. 321 D.L. vii, 75. 188 Vladimír Marko Problém adekvátnej interpretácie možnosti je vo fókuse Cicerónovho de fato v jeho výklade rozporu medzi Diodorom a Chrysippom. Na rozdiel od Diodora, pre Chrysippa „dokonca aj tie veci, ktoré nebudú, sú možné – napríklad, že tento drahokam môže byť zlomený, aj vtedy, keby sa to nikdy nestalo.322 To znamená, že nie všetky dispozície nejakej entity budú v skutočnosti aj realizované, pretože môžu byť zamedzené vplyvom vonkajších príčin. Na druhej strane, podľa Diodorovej formulácie sa zdá, že všetky dispozície sú reálne a budú aj realizované (raz, skôr či neskôr), pretože neexistujú neuskutočniteľné možnosti, čo je dôvod častého pripisovania princípu plodnosti Diodorovi. Máme teda niekoľko možností. Buď je interpretácia anonymného komentátora stoického pojmu možnosti zlá, alebo argument (ak vôbec pochádza od stoikov) nie je kompletný alebo nie je dôsledne prenesený; alebo sa nejaký všeobecne známy názor zamlčane predpokladá a z tohto dôvodu je videný ako niečo, čo je zbytočné komentovať (predovšetkým v úvahách o dôležitejších veciach týkajúcich sa diskusie o Aristotelovi). V každom prípade, v Anonymovom komentári je AK spojený so stoikmi, zatiaľ čo v Cicerónovom de fato a jeho výklade AL sú stoici prezentovaní ako silní oponenti práve formulácie argumentu, ktorú nachádzame u Anonyma. Podľa prameňov sú AK a AL predstavené ako príbuzné argumenty, i keď môžeme len hádať, v čom táto príbuznosť spočíva. Zdá sa, že stoici kritizovali spojku v AL v dvoch súvetiach veľkých premís a trvali na interpretácii spojky (medzi dvomi vetami v týchto dvoch súvetiach) nie ako materiálnej, ale skôr – v dnešnom poňatí – ako relevantnej implikácie. V AK toto nie je úplne rovnaké, pretože výrazy v rámci konsekventov dvoch veľkých premís (ako sú predstavené zo strany antických komentátorov a dnešných bádateľov) sa zdajú konjunkciami. Mimochodom, ide presne o to, na čom stoici trvajú vo svojich kritikách AL: takéto dve vety v súvetí musia ___________________ 322 Cic. fat. vii, 13. 3. Poznámky k argumentu Kosec 189 byť prepojené nejakým silnejším spôsobom než je materiálna implikácia – to predpokladajú i Cicero323 a Origenes.324 Logici vetu s „azda" berú skôr ako vetu o aktuálnych možnostiach než ako o budúcom kosení. Pre Sorabjiho325 je termín „azda" nejednoznačný a vôbec neuvádza budúcu pravdu. Skôr ide o jednoduché opatrné tvrdenie („a guarded statement") – o určitú rezervovanosť ohľadom budúcnosti, resp. budúcej skutočnosti. Rozbor takéhoto druhu tvrdenia nájdeme ešte u Toulmina.326 Na rozdiel od prísľubu P: „zajtra prídem", ktorý je vyslovený bezvýhradne, „azda P" zdôrazňuje určitú výhradu, obmedzenie alebo rezervovanosť voči prísľubu obsiahnutému vetou P. Výhrada, samozrejme, nemusí byť jednoznačná. Iba poukazuje na zamlčané, ale možné ďalšie podmienky, týkajúce sa aktualizácie budúceho konania obsiahnutého vetou P, napr. „Azda P (záleží na tom, či...)." Veta je potvrdená až vtedy, ak je sľub dodržaný. Popretá je až vtedy, ak sľub nie je dodržaný. Podľa Toulmina327 by opatrné tvrdenie mohlo byť aj skrytou súčasťou dvojitej hry. Jednoducho ide len o skutočné možnosti. Čo tomu odporuje, nie je budúce vyskytnutie sa alebo nevyskytnutie sa nejakej predpovedanej udalosti, ale aj akákoľvek veta, ktorá zodpovedá opatrnému tvrdeniu. Zmyslom tejto hry je toto: keď jeden povie „azda budem kosiť", opakom nie je len „neurobil si to, čo si povedal (prisľúbil, atď.)", ale aj niečo, čo by korešpondovalo s opatrným tvrdením (vlastne, prejavom rezervovanosti k predchadzajúcemu postoju), ako napríklad: „nebudeš". Podľa toho frázu treba chápať aj ako niečo, čo nemá nič spoločné s budúcimi možnosťami a náhodnosťami. I keď je – pravdupovediac – ťažké predstaviť si celú argumentáciu v súvislosti s „opatrným tvrdením", pokiaľ by zámerom autora nebolo vyprovokovať záludnú hru založenú na tejto viacznačnosti „azda". ___________________ 323 Cic. fat. xii, 28-9. 324 Orig. Cels. ii, 20. 325 Sorabji [1998:4 – 5; 2004:118]. 326 Toulmin [1950/1960:161; 2003:44 – 47]. 327 Toulmin [1950/1960:161] 190 Vladimír Marko Jennings328 tiež analyzuje termín „azda" v zmysle možnosti s ohľadom na disjunktívne kontexty, ktoré nie sú pravdivostno--funkcionálne. Niekedy explicitné „alebo" môže byť použité a figurovať ako konjunkcia (a opačne). Ďalšia vec je, že existujú kontexty, kde: ... možno α niekedy predstavuje skôr stereotypnú frázu ako dať α na pretras než samotné tvrdenie, že α je možné a občas nie je ničím iným než nezáväzným neodmietnutím α alebo naštrbením nedôvery k α. Keď je „azda" distribuované cez „alebo", je často úplne neúčinné. Ale v prípade negácie celej takejto disjunktívnej vety to bude viesť k tvrdeniu, ktoré je v rozpore s „azda" z tohto kontextu, iným, než pri obvyklom pravdivostno-funkcionálnom čítaní. V našom prípade by to mohlo znamenať nasledujúce: „Nie oboje: je 'otázne' p a je 'otázne p'." Z tohto dôvodu, podľa tretej stoickej nedokázateľnej schémy usudzovania (indemonstrabilia), jedno z dvojice nie je „otázne", ale „bezpochybné" – čo je len krok od „nevyhnutné". Sorabjiho čítanie vychádzalo zo Sexta.329 Sextos venuje pasáž termínom tohto druhu. Preňho „azda", „asi" a „možno" sú indikátorom niečoho, čo nie je tvrdenie, aspoň nie definitívne. Hoci fráza „azda je to tak" netvrdí nič definitívne, predsa je v protiklade s frázou považovanou za rozpornú s ňou – s „azda to nie je tak". Sextos nehovorí, že tieto dve sú rovnakej hodnoty, ale že obe majú neurčitú hodnotu, až kým sa nepreukáže definitívne potvrdenie jednej z nich. Pre Sexta, byť použité neurčitým spôsobom znamená byť použité vo voľnom zmysle, buď na otázku alebo zamerané na [výraz] „neviem, s ktorou z týchto vecí treba súhlasiť a s ktorou nesúhlasiť".330 Čo toto znamená? Nie je celkom jasné, aký druh sporu mal Sextos na mysli. Ak je štatút dvoch opačných tvrdení rovnaký, je možno vytvoriť substitúciu „azda je to tak" s „azda to nie je tak" alebo opačne? Ak áno, s čím Sextos aj súhlasí,331 tieto nemôžu byť v spore, keď majú rovnakú hodnotu. ___________________ 328 Jennings [1994:293 – 295]. 329 S.E. ph i. 194-5 (cap. xxi). 330 S.E. ph i. 191; cf. ph i. 213; am i. 315. 331 S.E. ph i. 194. 3. Poznámky k argumentu Kosec 191 Je jedna cestička, ktorou by sa mohol zachovať druh sporu, ktorý Sextos spomína, a to, že fráza „azda" predsa len predstavuje alebo vyjadruje tendenciu v postoji alebo naklonenosť k jednej z dvoch konfliktných viet vybavených s „azda". Podľa Sexta: Teraz, keď to vyslovíme [„nevyjadrovanie", i.e. ἀφασία, non-assertion], vnímame to skôr ako to, čo cítime vo vzťahu k tomu, čo sa skúma."332 Ak niekto povie „možno bude pršať", nemá zároveň na mysli „možno nebude pršať". Iba preukazuje tendenciu smerom k indikatívnemu názoru, i keď aktuálne nie je v jeho moci dať definitívne potvrdenie v tejto veci. Len v tomto prípade, predpokladáme, môžu dve vety zostávať v spore. Plútarchos sa skupinou týchto termínov zaoberá rovnakým spôsobom. Je oboznámený s AK333 a spomína ho, spolu s inými argumentami, len podľa mena. Pričleňuje ho k AL a neznámemu argumentu s názvom „proti osudu" (ὁ παρὰ τὴν εἱμαρμένην, čo by mohol byť napríklad aj AV). V širšom rozbore o povahe osudu a nutnosti uvádza (len pár riadkov pred spomenutím samého argumentu) veci spojené s osudom, akými sú „náhodné, možné, voľba a to čo je v našej moci, šťastná náhoda a spontánnosť," ako aj iné podobné prípady „určené slovami azda a pravdepodobne..."334 Slová „azda" a „pravdepodobne" majú kapacitu podchytiť mnohé veci podobné tomu, čo je na jeho zozname uvedené – medzi inými, „náhodné" a „možné". Ak celý výraz v zátvorkách („azda" p a „azda" non-p) mieri k náhodnosti, potom – podľa Plútarcha – môžeme „azda" interpretovať použitím niečoho z ponuky zo zoznamu. Najvhodnejší kandidát, ktorý korešponduje s „azda", zatiaľ sa zdá byť termín „možné." Celkom isto (πάντως) Pri pokuse o preklad a adekvátne formálne prečítanie vágnej častice „pantos" (také, ktoré je použiteľné na štruktúru úsudku nášho argumentu) je niekoľko možností. Z kontextu sa nedá odvodiť žiadny jednoznačný variant. Jedno riešenie je nájsť termín, ktorý by ladil a bol komplementárny k ___________________ 332 S.E. ph i. 193. 333 Plut. fat. 574E. 334 Plut. fat. 572D-F. 192 Vladimír Marko predchádzajúcemu termínu „azda". Ďalšie je pozerať sa naň tak, akoby podával dodatočné potvrdenie niečoho, čo sa už tvrdilo v predchádzajúcej pod-vete (alebo, čo by sa aspoň mohlo tvrdiť). Tento zmätok sa dá interpretovať aj ako zámerne provokovaný v rámci autorovho plánu vytvoriť záludnú hádanku s rôznymi a zavádzajúcimi možnými riešeniami. Sémantický záber častice „pantos" pokrýva v argumente širšie spektrum: – ide o prosté zosilnenie dopredu danej pravdy v antecedente a o podanie novej formulácie inými slovami bez dodatočného modalizovania (v zmysle čítaného termínu „avšak" – „alla mén" – ktoré sa týka potvrdenia budúcej skutočnosti kosenia); – ide o silu, ktorá modalizuje antecedent (pomocou „nutne"); – ide o jednoduchú de omni predikáciu (v zmysle „bez výnimiek"), a to s projekciou určenej hodnoty budúcej pravdy na neobmedzenú pravdu; – ide o výraz istotne ako dodatočné tvrdenie určenej budúcej pravdy stanovenej v antecedente, podľa princípu od pravdy k istote (známej z Cicerónovho de fato x, 21 – to je ten, ktorý u Epikura zapríčinil strach z fatalistických následkov, na tom mieste predstavený v páre s princípom od istoty k nutnosti). Každá z možností čítania tejto častice nám dá iný výsledok s ohľadom na formálne vlastnosti celej vety. „Azda" a „celkom isto" sa zdajú prirodzene zavedené do argumentu ako jednoduché komplementy, kamuflované a zamaskované zámerom, aby argument znel záhadnejšie. V tomto smere sa zdá byť najlepším kandidátom modálny pár „možnosť-nutnosť".335 Dôvod leží ako v kompozícii argumentu, tak aj vo vzájomnej závislosti týchto výrazov. Ale (ἀλλὰ); avšak (ἀλλὰ μὴν) Nasledujúci problém vo formulácii argumentu sa týka toho, ako čítať spojky. Podľa Dionýzia Thráckeho336 a Apollónia Dyskola337 funkcia prídavku „ale" ___________________ 335 Seel [2001:22] sa rozhoduje pre pár undecided/decided. 336Dion. Thr., ars gr. 89.1. 337 Apoll. Dysc. conj. 216.16-218.19. 3. Poznámky k argumentu Kosec 193 (alla) použitého v dvoch hlavných podmienkových vetách úzko súvisí so spojkou „a" (kai; resp. alla kai). Ako logický operátor je členom Dionýziovho zoznamu konjunktívnych spojok (men, de, te, kai, alla, émen, éde, atar, autar, étoi). Vzhľadom na jeho funkciu zavedenia konjunkcie sa zdá byť celkom bezproblémovým. Ak sledujeme Dionýziove pokyny, túto časť vyššie uvedenej zložitej vety môžeme prečítať tak, že použitý termín je konjunkciou, ktorá zväzuje, spája dve pod-vety. Toto je riešenie, ktoré navrhuje aj Seel. Avšak nie vždy je jasné, aké sú ďalšie vlastnosti alla. Termín zvyčajne zavádza protikladnú vetu – tak, ako je to u Ammonia – „nie toto, ale ono": „nie („azda" p a „azda" nie-p), a l e c e l k o m i s t o p". Táto veta nie je len jednoduchý spôsob, ako zaviesť ďalšiu spojku, ale aj spôsob, ako zdôrazniť, že predchádzajúca veta a tá, nasledujúca, sú vzájomne sa vylučujúce a formujú logické komplementy. Význam spojky vo výraze „to a ono" sa odlišuje od spojky použitej vo výraze „nie to, ale ono". Ide o negovanie prvej vety a signalizovanie odporovacieho významu spojky (ale), ktorý je vyjadrený nezávisle od „celkom isto". To predošlé nezdôrazňuje dodatočné vlastnosti spojky, kým druhá spojka tvrdí, že dve vety sú – v nejakom zmysle – navzájom závislé. Posledná spojka by sa dala interpretovať pomocou implikácie alebo dokonca nejakou zložitejšou štruktúrou, v ktorej je použitá (na tomto mieste pravdepodobne zamlčane predpokladaná vylučujúca) disjunkcia. Veľa príkladov nemáme a nevieme presne, ako stoici používali substitúcie a aká bola ich interpretácia substitúcií v modálnom kontexte. Ale zdá sa, že negovaná (modalizovaná) veta o náhodnosti v prvej časti výrazu  „azda p a azda nie-p"  je v priamom protiklade s tvrdením v druhej časti  „celkom isto p". To by znamenalo, že „azda p a azda nie-p" a „celkom isto p" sú v určitom konflikte (μάχη) a mohli by byť interpretované tiež ako fráza „nie to, ale ono" navodzujúca sled  pretože, „azda p a azda nie-p" by mohlo byť interpretované ako navádzajúce na konzekvent „celkom isto p" (alebo aj ako niečo, čo je ekvivalentné s „celkom isto p"). Napríklad veta „jedna osoba nemôže byť zároveň aj v Aténach, aj v Megare" (so zamlčaným predpokladom korešpondujúcej „prirodzenej" disjunkcie „buď je niekto v Aténach alebo v Megare", pretože v tomto príklade „aj v Aténach, aj v Megare" nie je prípadom „perfektného a 194 Vladimír Marko úplného" konfliktu),338 vedie k spojeniu (συνάρτησις), ktorý korešponduje s hore uvedeným, i.e. „nie v Aténach, ale v Megare" alebo dokonca k implikácii (συνημμένον) „ak nie v Aténach, tak v Megare". Argument nepodáva korešpondujúcu disjunkciu ako explicitný predpoklad, ale s ohľadom na význam prepojenia fráz „azda" a „celkom isto" si môžeme predstaviť vzťah medzi týmito dvomi ako formovanie stoického sledu, i.e. podmienkovej vety. Alebo formovanie, podľa analógie s AL, možno aj niečoho silnejšieho, i.e. striktnej, či dokonca relevantnej relácie medzi dvomi pod-vetami. Celkom inak navrhuje čítať časticu alla Gaskin. Nevidí „alla pantôs thereis" ako (konjunktívnu) časť premisy. Častica je podľa neho použitá vo funkcii „vyjadrenie záveru argumentu inými slovami".339 Takéto môže byť aj Seelovo usudzovanie, keď hľadá „pravdepodobne najstaršiu verziu tohto argumentu", ktorá by sa zhodovala s pôvodnou formou apórie. Čítanie, ktoré navrhuje vo svojej domnienke,340 je také, kde „celkom isto p" predstavuje aj potenciálny záver z premís. Podľa tohto uvažovania „alla pantôs thereis" bol prirodzeným výsledkom alebo záverom predchádzajúcich dvoch spojených viet (συνάρτησις), tu vyjadrených implikáciou (συνημμένον). V tomto zmysle význam alla len imituje technický spôsob použitia spojok, ale v skutočnosti má inferenčnú funkciu. Takáto interpretácia prirodzene vedie k tomu, že argument je polysylogizmus, ktorý sa skladá aspoň z dvoch prechodných sylogizmov formovaných z dvoch hlavných premís. Ak je to tak, dve hlavné premisy by mohli byť monolémmata,341 i.e. argumenty z jednej premisy. Evidencia tento prístup príliš nepodporuje, keďže podľa Sexta vieme, že stoici by to nepovolili,342 pretože argument musí mať aspoň dve premisy. Ale existuje aj výnimka zo Sextovej generalizácie, pretože on sám nás o pár riadkov ďalej informuje, že Antipatros – neskorší čelný predstaviteľ Stoy – „tvrdil, že argumenty s jednou premisou (διʼ ἑνὸς λήμμτος ___________________ 338 Galen, Inst. log. ch. iv. Príklad by bol neúplný konflikt (ἐλλιπῆς μάχη), keďže je pre osobu možné nebyť v istom čase na žiadnom z týchto dvoch miest. 339 Gaskin [1995:352]. 340 Seel [2001:22]. 341 Cf. Gahér [2006:179 – 180]. 342 S.E. am viii. 443. 3. Poznámky k argumentu Kosec 195 λόγος, μονολημμάτος λόγος) sa dajú konštruovať"343 a práve on, Antipatros, je ten „kto nevylučuje také argumenty".344 Okrem niektorých moderných domnienok345 vieme veľmi málo o povahe týchto argumentov. Podľa týchto dohadov model pre interpretovanie napríklad prvej premisy by viedol k forme: ak p tak nie: „azda p a azda nie-p"; ale (teda), „celkom isto p". Vo svojej Ars grammatica nás Dionýzios informuje o špeciálnom druhu tzv. sylogistických spojok (syllogistikoi [ratiocinativae], sú to: ara, alla, allamén, toinun, toigartoi, toigaroun) – ktoré sú dobre prispôsobené záverom (epiphorai) a „spolu-predpokladom" (sullepseis)."346 Epiphorai sú tie spojky, ktoré od predchádzajúcich výpovedí (lekta) vedú k záveru, ktorý zjednocuje viacero výpovedí do jednej zložitej formy. Alla a allamén sú tu sullepsieis  uvádzajú buď „spolupredpoklad" alebo ďalšiu premisu. Podľa tejto interpretácie, „pod-vety" dvoch hlavných premís  „azda p" v prvej a „azda nie-p" v druhej premise  by mohli patriť aj oddeleným premisám, nielen byť konjunktívne prepojené „spolupredpoklady" ako v pôvodnej fráze. Aká je skutočná funkcia častice alla? Má zdôrazniť novú premisu, poskytnúť komplementárnu vetu v konjunkcii alebo upútať na záver? Ak zámerom autora hlavolamu bolo vyvolať zmätok, tak sa to bezpochyby podarilo. ___________________ 343 Ibid. 344 S.E. ph ii. 167; cf. Varro, men. fr. 291: „διʼ ἑνὸς λήμμτος λόγος Antipatri Stoici filius, rutro caput displanat;" Alex. Aphr. in top. 8.16-18; Apul. de Int. ch. vii (plena conclusio) Londey; 184.20-3. 345 Niektoré polemické poznámky na túto tému nájdeme v Mueller [1989:203 – 204], Mignucci [1993:229] and Bozien [1996:171 – 173, n. 83]. 346 Dion. Thr., ars gr. 95.2-96.2. <7>: „Συλλογιστικοὶ δέ εἰσιν ὅσοι πρὸς τὰς ἐπιφοράς τε καὶ συλλήψεις τῶν ἀποδείξεων εὖ διάκεινται. εἰσὶ δὲ οἷδε· <ἄρα ἀλλά ἀλλαμήν τοίνυν τοιγάρτοι τοιγαροῦν>". Sholiast k Dionýziovi Thráckemu vysvetľuje: „[Dionýzios] označuje epiphora ako to , čo uvádza tvrdenie nasledujúce a sullépsis ako to, ktoré uzatvára a je záverom predchádzajúceho tvrdenia" (441.8-10). Pozri, Apoll. Dysc. c onj. 250.12-20. O inferenčných a koasumptivných sylogistických spojkách, cf. Barnes [2007, 250 – 259]; o „ale" cf. ibid. [261-262]. 196 Vladimír Marko Prvá časť konzekventu je veta interpretovaná ako konjunkcia poskladaná vo forme „nie oboje: ... a ..." (i.e. „nie oboje: p a p"). Aký druh konjunkcie je ◊p ◊p? Podľa stoických kritérií, údajná konjunkcia podaná v modálnej forme nie je ani sled, ani konflikt (čo by sa podľa stoikov predpokladalo ako tvrdenie „ak, tak" vyjadrené vo forme „nie oboje: ... a ..."347)  takže tu nie je ani akoluthia v zmysle (relevantnej) implikácie ani maché v zmysle konfliktu, sporu. Je to vôbec konjunkcia? Ako Galenos interpretoval stoikov (o čom aj pochyboval) – negovaná konjunkcia má byť prevoditeľná na tretiu nedokázateľnú formu úsudku („ak nie sú oboje p a q; p; tak non-q").348 Je možné uplatniť toto pravidlo na náš príklad, vyvinutý z modelu perfektného konfliktu – p p (kde sa dvom prepojeným článkom nemôže podariť byť zároveň) alebo ho treba čítať v modálnej forme ako neúplný konflikt (kde oboje môžu nebyť zároveň). Keďže sú dve „pod-vety" v našom príklade „azda p a azda nie-p" vybavené „diamantovým" operátorom, tieto konjunkty neformujú vzájomný konflikt, ktorý pravidlo predpokladá. Aby bola veta pravdivá, negovaný konjunktívny pár musí vyjadrovať jasný konflikt medzi spojenými členmi. Podľa Galena sa zdá, že náš prípad by vôbec nebola konjunkcia (ani perfektná, ani neúplná), pretože modálna forma výrazu v žiadnom zmysle nevedie ku konfliktu. V každom prípade, to, čo sme sa dozvedeli od Galena a čo je pre nás dôležité, je, že nielen jednotlivá spojka má vplyv na vetu v logickej štruktúre, ale je určená aj povahou vecí (pragmata) alebo významom zahrnutej vety. Navyše, samotná spojka (a jej prítomnosť alebo neprítomnosť v určitých príkladoch) má aj funkcionálnu rolu v určovaní významu vety. Apolónios to potvrdzuje citáciou z Poseidóniovho spisu O spojkách: [Poseidónios] namieta proti tým, ktorí vyhlasujú, že spojky nepreukazujú nič ___________________ 347 Cf. Cic. fat. vii, 13 ix, 17; Galen, inst. log. iv; xiv. 348 Pripomeňme tu dve veci. P o p r v é, Galenos je rezervovaný v otázke, či je negovaná konjunkcia vôbec použiteľná v dôkazoch (inst. log. xiv, 3). P o d r u h é , spomeňme si na Sextove slova o dogmatikoch (stoikov), že to, čo vyplýva z konfliktu, nielenže je pravdivé, ale je aj nutné pravdivé (S.E. ph ii, 186-7). 3. Poznámky k argumentu Kosec 197 iné než len to, že spájajú frázu.349 V skratke, ak chceme jednu vetu interpretovať ako konjunktívnu, nestačí len priamo brať spojku. Musíme rešpektovať štruktúru vety ako určenú funkciou spojky a vzhľadom na povahu objektov, ktoré hrajú rolu v kompozícii vety. To môže byť užitočné aj pri formálnom prevedení premís AK. Spôsob, ako interpretovať prvú vetu, by mal pravdepodobne byť v súlade so štruktúrou „nie..., ale..." a veta by znela takto: Ak p, tak nie je „azda p a azda nie-p", ale „celkom isto p". Vetu môžeme prečítať ako A  (B C). Spojky „nie (je)" a „ale" môžu na tomto mieste byť chápané aj ako inkorporované do výrazov pre vyplývanie – „nevyplýva α, ale vyplýva β" (ak p, tak nevyplýva ['azda p a azda nie-p'], ale vyplýva ['celkom isto' p]), vlastne (AB) (A C), čo je, podľa teorémy [A  (B C)] [(A B) (A C)], ekvivalentné s výrazom prvého čítania vety. Závislosti v súvetiach Prvá premisa hovorí približne toto: ak je veta o budúcej udalosti pravdivá (dopredu), vtedy je náhodnosť budúcej udalosti vylúčená a zároveň platí jej nutnosť. Keď sa pozrieme na možné závislosti v súvetí hlavnej premisy, môžeme bez veľkej námahy odhaliť určitý počet závislostí medzi nimi. Ak si zoberieme „pod-vetu" zo začiatku ako vyjadrujúcu „pravdu o budúcnosti", ľahko si môžeme všimnúť aj to, že sa dá prepojiť s vetou v prvej časti konzekventu. Veta o budúcnosti na začiatku je vo vzťahu s tvrdením, že neplatí „azda p a azda nie-p", čo by ako celok mohlo spĺňať rolu aj akéhosi zásadnejšieho princípu. Z pravdivosti p (Tp) vyplýva, že „nie oboje: azda p a azda nie-p". Verzia tohto princípu by mohla hovoriť, že pravda (o budúcnosti) vylučuje náhodnosti, čo sčasti korešponduje s Ammoniovým svedectvom o závere AK. Na antecedent prvej premisy sa dá pozerať ako na súvisiaci s „pod-vetou" druhej časti konzekventu. Môžeme túto reláciu interpretovať ako princíp „od ___________________ 349 Apoll. Dysc. conj. 214.4-6. 198 Vladimír Marko pravdy k nutnosti", spomínaný u Ciceróna:350 ak je niečo pravdivé dopredu, potom je neodvratné a odtiaľ aj nutné. Na tomto mieste by „pantos" bolo použité namiesto nutnosti: ak je pravda to, že budeš kosiť a nemôžeš to tvrdenie zmeniť z pravdivého na nepravdivé, potom z toho vyplýva, že budeš kosiť, a to nutne. Analógia k tomuto sa rovnako dá aplikovať aj na druhú premisu. Prameň uvádza tri typy spojok: „ak", „ale" (ei, alla) a „avšak" („vlastne", alla mén), ktoré Ammonios kladie pred tretiu premisu a ktoré je pravdepodobne vo funkcii sylogistickej spojky (alebo spojky medzi premisami, alebo aj premisami a záverom, syllogistikos). Poradie prvých dvoch spojok sa dá poskladať dvomi spôsobmi: a) „ei... ( ...; alla ...)" a b) „(ei..., ...); alla ...". Aj ei a alla sú dvojmiestne spojky. Povedali sme, že alla obvykle uvádza buď ďalšiu „pod-vetu" alebo ďalšiu premisu. Treba znova pripomenúť aj to, že funkcia alla je oveľa zložitejšia v porovnaní so štandardnou konjunktívnou spojkou kai a na tomto mieste by mohla mať aj inferenčnú rolu. Keď to zhrnieme, prvá premisa by sa mohla prečítať (aspoň) tromi spôsobmi (pre ďalšiu možnosť, napríklad – keď by medzi prvou a druhou „pod-vetou" bola konjunkcia, by sme očakávali explicitné uvedenie kai): a) {ak budeš kosiť[(nie je, že (azda – takha – budeš kosiť a azda nebudeš kosiť) (celkom isto – pantos – budeš kosiť)]} = a (b c), b) {[ak budeš kosiť nie je, že (azda – takha – budeš kosiť a azda nebudeš kosiť)] (celkom isto (pantos) budeš kosiť)} = (a b) c. Dva spôsoby sú zvyčajné v Sextovom spôsobe zavádzania premís. Ak pripustíme aj to, čo Gaskin navrhuje ako správnu interpretáciu spojky alla (v zmysle sylogistickej spojky, syllogistikos), potom máme ešte aj tretiu možnosť: b') {[ak budeš kosiť nie je, že (azda – takha – budeš kosiť a azda nebudeš kosiť)], ├(celkom isto – pantos – budeš kosiť)} = a b├ c ___________________ 350 Cic. fat. x, 21. 3. Poznámky k argumentu Kosec 199 Na prvý pohľad sa zdá ktorékoľvek z týchto možných čítaní pôvodnej vety bezproblémové. Napríklad reťazec a) p ((◊p ◊p) p) sa podobá na Seelove čítanie pôvodného textu, kým reťazec b') p (◊p ◊p)├ p sa podobá na jeho dohad o historickej forme vety. Vo vete a) antecedent vedie k nenáhodnosti spolu s dodatočným tvrdením nutnosti antecedentu. V b') z antecedentu, ktorý vedie k nenáhodnosti, by sme mali byť schopní usúdiť nutnosť. Treba dodať, že žiadna z týchto dvoch možností nie je ani teorémou, ani správnym úsudkom. Ak chceme lepšie porozumieť tomu, o čo ide v týchto dvoch konštrukciách, musíme odhaliť spôsob, ktorým sú vytvorené. Navyše by sme mali pochopiť vzťah medzi komponentami potenciálnych kandidátov pre premisy AK. Čo môžeme zistiť z bližšieho pohľadu na tri vety prvej hlavnej premisy p; (◊p ◊p); p a jej spojok? Pozrime sa na každú z nich jemnejšie. Aby sme dostali p z prvej „pod-vety" p, museli by sme dodatočne predpokladať ďalší sylogistický krok, vlastne prítomnosť princípu „od pravdy k nutnosti" – že z Tp vyplýva p – ako zamlčaný predpoklad v premise: [(Tα α) Tαα. Ak sa v argumente oprieme o princíp „od pravdy k nutnosti", potom je výskyt nenáhodnosti (◊p ◊p) v argumente nadbytočný, pretože určený záver (i.e. „náhodnosť je neudržateľná") môžeme priamo dosiahnuť použitím komplexnej konštruktívnej dilemy (KKD): [(p p) (p p) (p p)] (p p). Je jasné, že dôkaz sa dá dostať buď bez ZVT (p p) alebo aj s operátorom nutnosti pred jeho zátvorkou: p  p). Pozrime sa bližšie na reláciu nenáhodnosti a nutnosti – na druhú a tretiu „pod-vetu". Len z nenáhodnosti (◊p ◊p) nemôžeme usúdiť na nutnosť (p), lebo z negácie náhodnosti vyplýva (nie samotné p, ale) len nenáhodnosť p p (alebo p ◊p). To znamená: tým, že ani samotné (◊p ◊p) p nie je teorémou, ani (p (◊p ◊p)) 200 Vladimír Marko p nie je modálnym variantom tretieho nedokázateľného úsudku, takže tieto vety by neboli použiteľné v čítaní prvej premisy. Sú ešte spôsoby, ktorými by sme formu hlavnej premisy mohli vidieť ako zahŕňajúcu určité pole náhodnosti. I keď nenáhodnosť nie je ekvivalentná s nutnosťou, v našej premise sa tvrdí, že pravdivý antecedent spolu s vylúčením náhodnosti vedie k nutnosti. Toto akoby v pozadí narážalo na určitý druh pravidla nasledujúceho sledu: ak je prípad, že p a to vylučuje náhodnosť, odtiaľ vyplýva nutnosť (α (◊α ◊α)├ α), alebo – možno – ak je prípad, že p a náhodnosť je vylúčená, odtiaľ vyplýva nutnosť (α, (◊α ◊α) ├ α). Ani jedno z týchto dvoch by nemohlo byť správne pravidlo pre modálnu chybu (kolapsu modalít). V nenáhodných (non-kontingenčných) modálnych logikách (ktoré navrhli Routley, Montgomery a Cresswell, a ktoré zdieľajú T schému α  α), je akceptovaná vzájomná odvoditeľnosť výrazov: p; (◊p ◊p); p.351 Zoberme si symbol ako primitívny modálny operátor vo význame „je náhodné, že" a  ako symbol označujúci absolútnosť alebo nenáhodnosť s významom „je nenáhodné (absolútne), že". Tu z pravdivosti priamo nevyplýva ani nenáhodnosť, ani nutnosť (aspoň nie bez pridania niektorých dodatočných podmienok). Stratégia je nasledujúca. Aristotelovská vzájomná odvoditeľnosť dvoch uvedených termínov by bola táto ∆ =df . Väzba medzi náhodnostou a modalitou platí, ak akceptujeme nasledujúce definície: Δα =df α α α =df α Δα. Posledné tvrdenie korešponduje so vzájomnou odvoditeľnosťou α  α (◊α ◊α). A už sme pri tom: : pretože ∆ =df , môžeme urobiť preklad výrazu (p  (◊p ◊p))  p do logiky nenáhodnosti. To znamená, že z p spolu s (◊p ◊p), keďže je (α α) α vlastne teorémou, môžeme usúdiť na p. Z prípadu/pravdy a negácie náhodnosti môžeme odvodiť nutnosť. Spomeňme si ešte aj to, že situácia je ___________________ 351 O genéze a stručnom výklade problému, pozri Humberstone [1995:215 – 217] a Zolin [1999]. 3. Poznámky k argumentu Kosec 201 porovnateľná s AL (a čiastočne aj s AV) – kde všetky tri premisy AL sú tiež navrhnuté vo forme teorém. Tretia premisa: disjunkcia a jej modálne formy Funkcia tretej premisy AK (podobne ako v AL) je povedzme to tak – aby navigovala dve hlavné premisy smerom k záveru. Premisa je daná týmto spôsobom: (p p) (v AL je daná bez nutnosti pred zátvorkou). Aristoteles a peripatetici by súhlasili boli s tým, že v tejto podobe premisa môže byť použitá na budúce náhodnosti. To, s čím by iste nesúhlasili, je samotná distribúcia nutnosti na rozporné podvýroky v zátvorke – že jeden z disjunktov by bol nutný dopredu. Z Ciceróna vieme, že pre stoikov nepochybnosť, pravda, nutnosť a osud sú vzájomne prepojené pojmy. Chrysippos sa nás snaží presvedčiť, že „každá propozícia (axióma) je buď pravdivá alebo nepravdivá" a že „všetky veci sa stávajú prostredníctvom osudu a pomocou večných príčin vecí, ktoré sa idú stať".352 Osud a večné príčiny sú sily, ktoré umožňujú a zabezpečujú budúce pravdy. Môžeme si preto predstaviť, že by Chrysippos aj bol dovolil distribúciu nutnosti pred zátvorkou k disjunktom v zátvorke. Výsledok tejto distribúcie by bol nasledujúci: aby sme sa dostali k záveru argumentu, z celej sady by stačila len tretia premisa. Podľa Ciceróna (ak nám povedal celú pravdu), stoici by súhlasili s ekvivalenciou (p p) (p  p) a jej platnosťou nielen pre minulosť, ale bez akéhokoľvek časového obmedzenia, takže aj pre budúcnosť. Z perspektívy súčasnej modálnej logiky táto ekvivalencia nie je korektná a predstavuje modálnu chybu (vedie ku kolapsu modalít). Toto možno bol bod, ktorý iritoval komentátorov Aristotelovho de interpretatione. Ak niekto pripúšťa nenáhodnosť vo forme p p, očakávali by sme, že je potom nútený povoliť aj s ňou ekvivalentné (◊p  ◊p). A zdá sa, že stoici neboli dokonalí kandidáti pre obhajcov tejto ekvivalencie. Povedzme (i keď je téma ďaleko rozsiahlejšia), že mali určité pochopenie pre tretiu premisu Diodorovho AV, že „ je možné niečo, čo ani nie je, ani sa nestane",353 a to ilustrujú – okrem iných – príkladom, ___________________ 352 Cic. fat. x, 21. 353 cf. Epict. Disc. ii. 19.1-5. 202 Vladimír Marko akým je rozbitý drahokam a ktorý uvádza Cicero drahokam má dispozičnú vlastnosť byť rozbitý, i keď by sa to nikdy nestalo. Pravdepodobný kandidát a zároveň taký, ktorý by prijal túto ekvivalenciu, môže byť len z Megary. Treba dodať, že v pozadí oboch foriem výrazov nenáhodnosti leží princíp plodnosti, ktorý je platný v deterministických rámcoch („frames"), kde sú možné svety zredukované na ten aktuálny. Tento bod je najbližší Diodorovom stanovisku. Čiastočne by mohol uniknúť nebezpečiu zrútenia modalít, ktoré hrozí z vyššie uvedenej ekvivalencie (a cez substitúcie vedie napríklad k ◊pp),354 tým, že by uznal preformulovaný význam nutnosti, ktorý by znel „niečo, čo je alebo (skôr či neskôr) bude". Toto vedie k akejsi forme p r u ž n é h o f a t a l i z m u (jednej z foriem „fatalizmu udalostí"),355 pri ktorom budúca udalosť môže byť nevyhnutná, i keď čas jej aktualizácie nie je vopred určený – vec sa musí udiať bez ohľadu na to, k e d y presne. To sa líši od striktného logického determinizmu či fatalizmu v Taylorovom zmysle [1962], pretože predsa len ponecháva – aj keď úzky – priestor pre slobodnú vôľu a nemá úplne zafixované budúce momenty.356 Dodajme stručne v moderných termínoch, že tretia premisa (p p) nie je problematická. Dostaneme ju použitím pravidla nutnosti (necesitácie) na teorému p p. Ale vzor (p p) (p p) môže byť určený jedine za predpokladu triedy deterministických rámcov, ktoré nie sú platné vo všetkých rámcoch. Analogicky k tomu (v časových logikách), distribúcia prefixu F (na rozdiel od G) pre budúcnosť cez disjunkciu (ako časovo logický obraz možnosti smerom dopredu) nie je obmedzená – i.e. F(p p) (Fp  Fp), resp. ◊(p p) (◊p ◊p) sú platné – ale, zdá sa, toto ___________________ 354 Blackburn [2000:93] ho berie ako vyjadrenie „ortodoxný modálny axióm determinácie", ktorý „determinizmus definuje". 355 Cf. Marko [2011b:464 – 465 a 2017]; pozri tu, kapitola 2. Po stopách uchadzačov o argument „Lenivý". 356 Niektoré idey, ktoré súvisia s formálnou stránkou tohto systému, nájdeme vo von Wright [1974:Ch. III. 8]. 3. Poznámky k argumentu Kosec 203 nezodpovedá našim zámerom, keďže sa tieto vlastnosti vzťahujú na možnosť.357 Modálny sylogizmus Jeden z principiálnych problémov v interpretácii AK leží v skutočnosti, že rozhodnutie v prospech jednej z dôkazových procedúr je priamo závislé od toho, ako je pochopený dominantný zámer pochádzajúci z prameňa. Ak argument interpretujeme tak, že patrí stoikom, potom sa obrátime na ich nástroje a ich štandardné procedúry. Ak argument nie je stoický, čo nám zostáva? Argument je v zásade vybavený modálnymi termínmi. U stoikov sa príliš nestretávame s týmto spôsobom formovania argumentov. Nevieme povedať s istotou, či argument patrí stoikom. Na základe zdrojov nevieme povedať, aká bola procedúra analyzovania tejto zachovanej formy. Nemáme spoľahlivé širšie zdroje týkajúce sa stoického použitia modálnych pojmov a s tým spojených logických techník dokazovania. Ani Apuleius, ani Galenos neponechali miesto pre túto tému vo svojich spisoch o stoickej logike. Ale vieme, že Kleantes a Chrysippos zdieľali širší záujem o problém modalít a tiež, že sa vážne zaoberali AV. Aj AL a AK sú argumenty s modalitami a podľa prameňov vieme, že s nimi narábali. Bohužiaľ, nie sú stopy po ich riešeniach v prehľadnej alebo pre nás užitočnej podobe. Na jednej strane by sme mohli konštatovať, že nemali vyvinuté logické prostriedky potrebné na riešenie tohto typu argumentov, ktoré by boli porovnateľné s tými podanými v podobe ich lemas. Barnes nás upozorňuje na Boethiov názor, že pre stoikov je modálny sylogizmus v určitom zmysle zbytočný.358 Ak stoici skutočne nemali modálny sylogizmus, potom sa šance na nájdenie dôkazu zdajú byť obmedzené. Na druhej strane, sú evidentné ukazovatele v prameňoch, že stoici neboli nezaujatí k problémom modalít a museli byť zapojení do tohto druhu argumentov. V každom prípade vieme, že stoici boli schopní čeliť AK, používajúc vlastné logické prostriedky a zručnosti, i keď možno neboli ___________________ 357 Pozri, Surowik [2003] a jeho deterministickú interpretáciu Fp F~p v Kt {Gα Fα}, ktorá iným spôsobom rieši problém posledného momentu v Kt. 358 Boet. hyp. syll. i, ix 3. Cf. Barnesov komentár na stoický vzťah k modálnemu sylogizmu [2007:434 ff]. 204 Vladimír Marko dostatočne sústredení na modálne elementy argumentu. Skôr boli naklonení chápať ich ako logické vzory redukovateľné na thémmata a nedokázateľné úsudky, v zmysle bližšom ich výrokovej logike. Tri domnienky o stoickom riešení Predstavíme tri možné prístupy. Ako prvý, máme Seelovu [1993] (neskoršie čiastočne revidovanú [2001]) „dvojstupňovú" rekonštrukciu AK (pravdepodobne inšpirovanú Ammoniovým komentárom a jeho frázou „ak si povedal" kombinovanou s Diodorovým kritériom pravdivosti – s pravdou závislou od času vyjadrenia). Prvý krok je dôkaz od pravdy o budúcnosti k nie- -nerozhodnosti, kým druhý je dôkaz od nie-nerozhodnosti k nenáhodnosti. Idea dôkazu (alebo dvoch prepojených dôkazov) je, že nerozhodnosť a náhodnosť sú rozličné, ale závislé pojmy, pretože podľa Ammoniovej poznámky – „azda" uvádza náhodnosť.359 P(IVc) v druhom kroku predpokladá, že „budúca udalosť je náhodná len vtedy, ak jej realizácia ešte nie je rozhodnutá". Prvý krok v dôkaze znie:360 1. P (Ia) CtnCtf p  [(UtnCtf p  UtnCtfp)  DtnCtf p] P (IIa) CtnCtf  [(UtnCtf  UtnCtfp)  DtnCtfp] P (IIIa) (CtnCtf p  CtnCtfp) C (I) (UtnCtf p  UtnCtf p) Druhý krok v dôkaze, od nie-nerozhodnosti k nenáhodnosti: 2. P (IVc) (UtnCtf p  UtnCtfp)  (KtnCtf p  KtnCtfp) ___________________ 359 Ammon. in int. 131, 31. 360 Na tomto mieste, „tn" označuje aktuálny moment; „tf" označuje určitý moment v budúcnosti. Symbol „p" predstavuje taký stav veci, ako je „(ty) kosíš". Ďalej, výrazy „CtnCtf p", „UtnCtf p", atď., nepredstavujú propozície v modernej podobe, ale skôr výroky, ktoré by vo svojej podobe mali napodobňovať stoické axiómata. KtnCtf p: teraz je možné, ale nie je aj nutné (je náhodné, K), že budeš kosiť v budúcom momente tf. DtnCtf p a UtnCtf p: teraz je rozhodnuté (D), resp. nerozhodnuté (U), že budeš kosiť v budúcom momente tf. 3. Poznámky k argumentu Kosec 205 C (I) (UtnCtf p  UtnCtfp) C (II) (KtnCtf p  KtnCtfp) Teraz prichádza nasledujúci typ rekonštrukcie – logicky správny jednostupňový doslovný preklad AK: 2*. p ( (  p   p )  p )  p ( (  p   p )   p )  ( p  p )  (  p   p ) . Toto korešponduje so štruktúrou navrhovanou Seelom, kým druhý krok jeho prístupu – od nie-nerozhodnosti k nenáhodnosti – je tu vynechaný, pretože berieme čítanie „pod-vety" (◊p  p) ako „negáciu náhodnosti," ktorá sa tiež objavuje v závere. Podľa možností čítania dvoch hlavných premís, P(Ia) a P(IIa), najbližšia logická forma by v tomto prípade bola j e d n o d u c h á k o n š t r u k t í v n a d i l e m a (JKD). S tou je však problém. Ak chceme analyzovať argument ako patriaci k tejto forme, vyžaduje to určitú reorganizáciu a dodatočné prispôsobenie. To je cena, ktorú treba zaplatiť za túto voľbu. Naviac, intervenciami do základných vlastností môžeme narušiť spojenie s jeho pôvodným zameraním. Ak ho budeme interpretovať zanedbávajúc dôvody jeho potenciálnych zástancov, môžeme stratiť jeho pôvodné stopy a aspoň skromnú šancu na pochopenie jeho účelu. Ten prvý postup nám dáva väčšiu šancu vziať do úvahy historické okolnosti argumentu a mohol by aspoň poukázať na problémy prepojené s odbornými zručnosťami tej doby. Začnime s predpokladom, že argument je jedným zo stoických a jemu najbližšia forma by skutočne bola (JKD). Tento prístup sa odporúča v Seelovej rekonštrukcii.361 Stoici boli dobre oboznámení s touto formou, ako aj s procedúrou usudzovania podľa nej. Dá sa nájsť v prameňoch v rôznych podobách – s jedným, dvomi alebo tromi výrokovými premennými v dôkaze. ___________________ 361 Seel [1993:312; 2001:157] 206 Vladimír Marko Vzhľadom na počet premien zhrnutých v argumente, konštruktívna dilema má viacero vzorov. Pre nás sú teraz zaujímavé však len niektoré z nich: A) p p B) p q C) p r  p p  p q  p s p  p p  p p  p p q r  s Argument, ktorý by sa na prvý pohľad dal porovnať s AK, je konštruktívna dilema s jednou premennou (samozrejme, vrátane jej negácie), keďže jedna premenná vystupuje v priebehu celého argumentu. To korešponduje so vzorom A) (ide o JKD). Ale keď zoberieme (◊p ◊p) ako osobitný konzekvent, a keďže potrebujeme rozlišovať obrátené antecedenty od konzekventu, potom je náš kandidát skôr druhý vzor B), s dvomi premennými. Tento vzor ponúka rozličné premenné v antecedentoch, kým v oboch hlavných premisách konsekventy zostávajú rovnaké. Aby sme argument brali v tomto vzore, musíme ho rozobrať a/alebo redukovať niektoré elementy dvoch hlavných premís. V tomto prípade by sme boli nútení vytvoriť jeho o niečo širšie prostredie, vrátane určitých dodatočných predpokladov, ktoré by mali podporovať toto riešenie. Predpokladajme, že vzory dvoch hlavných premís formujú jedinečné jadro, také, ktoré je v súlade so záverom. Tretia premisa je výrok, ktorý sprostredkúva alebo reguluje väzbu medzi hlavnými premisami a záverom. Máme dve voľby pre redukovanie čítania argumentu, ktorý korešponduje s logickým vzorom dilemy. Mohli by sme formovať redukovaný vzor oboch hlavných premís z teorémy (ktorá zodpovedá akceptovateľnému vzoru pre čítanie spojky alla, tak ako sme na to už vyššie poukázali): A (B  C)  (A  B)  (A  C). Môžeme teraz zobrať jednu z konjunkcie implikácií – (A B) a (A C) – a potom brať ten zostávajúci buď ako zamlčaný predpoklad alebo ako taký, ktorý je nadbytočný a nie nutný pre získavanie zameraného záveru. Ak zoberieme prvý konjunkt (i.e. A B), podľa JKD máme voľbu B: 3. p  (  p   p ) ; 3. Poznámky k argumentu Kosec 207   p (  p   p ) ; ( p  p )   (  p  p ) Výraz je platný. Otázka disjunkcie s operátorom nutnosti pred zátvorkou v tretej vete alebo bez neho zostáva otvorená pre interpretáciu. Hlavné premisy vyjadrujú stanovisko dosiahnuté v závere, podľa ktorého: z toho, čo je pravdivé (alebo, z toho čo je prípadom), vyplýva nenáhodnosť. Ak sa rozhodneme pre druhú voľbu (i.e. AC), táto teraz vedie ku komplexnej konštruktívnej dileme (KKD) a s ňou korešpondujúcemu vzoru C). Teraz dostávame vzor disjunktívneho záveru, ktorý nekorešponduje s pôvodným vzorom nášho argumentu: 4. p p ;   p  p ; ( p  p ) p   p Výraz je platný.362 Niektorých autorov viedol k záveru, že Chrysippos uznával (v neobmedzenom zmysle, t.j. bez časového obmedzenia) nasledujúce tvrdenie: (p p) p p.363 Toto presvedčenie by mohlo spočívať na nasledujúcich Chrysippových názoroch: a) neexistujú výnimky pre aplikáciu princípu bivalencie (každá propozícia je buď platná alebo neplatná) a b) princíp bivalencie je zhodný so zákonom vylúčenia tretieho a platí aj v prípadoch budúcich náhodností. Navyše, princíp „od pravdy k nutnosti" je teraz explicitne prítomný v oboch hlavných premisách: čo je pravdivé (v minulosti, prítomnosti alebo budúcnosti), je nutne pravdivé. ___________________ 362 Cf. Gahér [2006:197] o domnienke stoického KKD riešenia. 363 Toto stanovisko niekedy môžeme nájsť pod (možno nie celkom férovým) názvom Chrysippov paradox v [Abelson, 1963:95]; [Cahn 1964:302]; [Cahn 1967:100]. 208 Vladimír Marko Posledný princíp je rozšírenou alebo neobmedzenou formou princípu konzervácie nutnosti (zo strany peripatetikov branom ako bezproblémový len pri jeho aplikácii na minulé prípady). Tento princíp sa dá chápať ako následok iného stoického princípu, že „všetky veci sa stávajú z antecedenčných príčin".364 Kým 3. má formu JKD, 4. je KKD. Záver v 4. korešponduje so záverom nenáhodnosti v 3., pomocou substitúcie p p namiesto (◊p ◊p). Ďalšie riešenie (menej úspešný pokus vzhľadom na záver podaný v svedectvách) je v prebratí výrazov konzekventov hlavných premís ako celkov a ich čítaní ako rozličných termínov konzekventov hypotetických premís dilemy: A (B C); A (B C). Ako v prípade 4, záver bude ďaleko od toho, čo je naznačené v prameňoch. Záver dilemy zobrazenej týmto spôsobom by bol (B C) (B C), čo korešponduje so vzorom C), vlastne s KKD: 5. p ( (  p     p )  p ) ;   p ( (  p     p )    p ) ; ( p  p ) ( (  p     p )  p )  ( (  p     p )   p ) Výraz je formálne platný. Prepojenie dvoch premís so záverom je spravené. Avšak v závere nutnosť, ktorou sú vybavené antecedenty dvoch premís, nie je podaná zvlášť. Ani popieranie náhodnosti nie je podané zvlášť. To neznamená, že autor hlavolamu by neprijal túto formuláciu. Ale ona proste nekorešponduje s úmyselným záverom podaným v Ammoniovom texte. V tomto zmysle, Seelov dohad o JKD ako adekvátnom spôsobe riešenia AK nie je akceptovateľný bez dodatočných úprav premís. Stoické riešenie tohto nie-jednoduchého (resp. „sylogistického") argumentu („oukh haploi")365 je posledné na našom zozname možností. Jeho procedúra dokazovania je striktne deduktívna a každý krok má byť redukovaný na ___________________ 364 Cic. fat. x, 20sq. 365 S.E. am viii. 229-37. 3. Poznámky k argumentu Kosec 209 nedokázateľný úsudok alebo má byť odvodený z nedokázateľného pravidla pomocou jedného z vhodných pravidiel ako sú thémmata.366 Dôkaz korešpondujúci s 3. – s dvomi hypotetickými premisami a disjunkciou („dia triôn tropikôn") – by sa dal dostať redukciou na nedokázateľné pravidlo, a v našom prípade použitím q namiesto (◊p ◊p):367 6. a) p  q, p  q, p  p |– q b) p  q, p  p, q |– (p  q) 1. théma c) [2. ind.] p  q, q |– p; p, q, p p |– (p  q) 4. théma d) [5. ind.] pp, p |– p; p,q |– (p  q) 3. théma e) [1. ind.] p  q, p |– q 1. théma Dôkaz dostaneme pomocou nasledujúcich pravidiel (nedokázateľných a thémmata): 1. nedokázateľné: p, p  q |– q; 2. nedokázateľné: q, p  q |– p; 5. nedokázateľné: p  q, q |– p; a 1. th ém a 1, ...,n,  |–  3. th ém a 1, 2 |– 3 ; 3, E |– C 4. th ím a 1, 2 |– 3 ; 3, i, E |– C 1,...n, |– 1, 2 , E |– C 1, 2, E |– C Pre stoikov, dôkaz cez redukciu na nedokázateľné formy úsudkov by sa dal dosiahnuť aj bez tretieho (disjunktívneho) predpokladu. Mohli sa dostať k zamýšľanému záveru z hlavných premís len s pomocou dvoch hypotetických premís a narábaním s výrazom (◊p ◊p) substitúciou za q: 7. a) p q, p  q |– q b) p q, q |– (p  q) 1. théma, z a c) [2. ind.] q, p  q |– p; q, p |– (p  q) 2. théma, z b d) [1. ind.] p, p  q |– q 1. théma, z c ___________________ 366 D.L. vii. 78. 367 Cf. rovnako, riešenie Knealeovcov v [1986:172]. O diskusii na túto tému pozri Frede [1974], Ierodiakonou [1990; 1993; 2002], Bobzien [1996], Mignucci [1993] a Gahér [2006]. Sledujúc Fredeho [1974:187], Seel navrhuje 1., 2. a 4. themu ako tie tu adekvátne. 210 Vladimír Marko Dôkaz sa dá dosiahnuť nasledujúcimi pravidlami (nedokázateľnými a s pomocou thémmata): 1. nedokázateľné: p, p  q |– q; 2. nedokázateľné: q, p  q |– p: 1. théma: 1, ...,n,  |–  2. théma: 1 , 2 |– 3; 1 , 3 |– C 1,...n,  |– . 1, 2 |– C Nakoniec uvedieme niekoľko záverečných poznámok. Moderná interpretácia 2., analogická so Seelovou (v 1.), vedie k logicky platnému záveru. Napriek Seelovej mienke, rekonštrukcia podľa JKD nie je možná bez dodatočného ladenia alebo úprav premís. Týmto spôsobom konštruovaná procedúra usudzovania úspešne obchádza pravidlá akéhosi údajného modálneho sylogistického systému. Vzor prvej premisy by mohol byť z p nevyplýva „azda p a azda non-p" ale „celkom isto" (vyplýva) p. Záver je dosiahnutý b u ď len z tretej premisy a l e b o (redukciou) dvoch hlavných premís (aj bez potreby predpokladu tretej). Kroky od (p p) k (p p) a medzi ich substitúciami (◊p p; (◊p ◊p), atď., ktoré sú charakteristické pre deterministické rámce), sú skôr megarské než stoické, vzhľadom na ich chápanie možnosti. Podľa analógie s AV a AL, argument pôvodne mohol mať megarskú predlohu – možno už Zenónom transformovanú do stoickej podoby – a neskôr mohla byť revidovaná (pravdepodobne zo strany Antipatra). Akoby dialektický obchodník Zenónovi predal argument s neúplným návodom na použitie a bez záruky, a ponechal si niektoré z kľúčov k nemu iba pre seba. 4. Diodorov argument Vládca 4.1. Kalimachova hádanka o Diodorovi368 Neistota v metóde O Diodorovi Kronovi sa v historických prameňoch zachovalo málo svedectiev. Medzi nepočetnými dostupnými zdrojmi sú zároveň aj údaje s celkom pochybnou vierohodnosťou. Pritom ide len o časť problémov, ktoré sprevádzajú pokusy lepšie pochopiť Diodorovu filozofiu a vplyv, ktorý toto učenie mohlo mať v čase svojho vzniku. Žiadna informácia o nej totiž nepochádza od jeho priamych stúpencov, ale z druhej alebo z tretej ruky, prevažne od jeho kritikov, ktorých pohľad často tvorí skôr ich zdôrazňovanie ironického vzťahu k Diodorovi samému než samotný vzťah k jeho učeniu. Keby sme aj nechali bokom vágnosť zdrojov, nevyhneme sa ďalším problémom spájajúcich sa s Diodorovým menom. V Ú v o d e sme rozoberali problémy historických rekonštrukcií logických teórií a spomenuli, že stále nemáme k dispozícii – aspoň v základných procedurálnych črtách – metódu, ktorá by nás viedla k spoľahlivejšej rekonštrukcii a k celistvejšiemu obrazu f i l o z of i e a pr i es t o r u v p l y v u „hrdinov" antickej logiky. Týchže lepších ciest niet, jedine cez prehodnocovanie rôznorodých zdrojov, prístupov a interpretácií sa k tomuto obrazu aspoň čiastočne môžeme priblížiť. Diodoros Kronos bol filozof megarskej školy Diodoros sa narodil v Iase v Malej Ázii. Prevažnú časť života pobudol v Aténach.369 ___________________ 368 Prvýkrát zverejnené v Marko [1995]. 369 Existujú rozdielne prístupy k otázke, ku ktorej škole Diodoros patril, respektíve, aké je jeho východiskové filozofické prostredie. Komentátori obvykle rozlišujú dva dodatočné aspekty tejto otázky. P r v ý zdôrazňuje Diodorove učenie, jeho filozofické koncepcie a názory, ten d r u h ý zdôrazňuje skôr otázky pôvodu jeho učenia a vzťahu k súčasníkom a predchodcom a pátra po škole, ku ktorej Diodoros mohol prislúchať. 212 Vladimír Marko Jeho argument Vládca, známy v antike, aj v modernej dobe viac než pol storočia medzi logikmi nepretržite púta pozornosť. Epiktetos hovorí o premisách, z ktorých tento argument vychádza, ako aj o jeho závere: „Zdá sa, že argument Vládca vychádza z nasledovného stanoviska – že existuje nesúhlas medzi nasledovnými výrokmi: Všetko minulé a pravdivé je nevyhnutné. To, čo je nemožné, nevyplýva („ἀκολουθεῖ") z možného. To, čo ani nie je, ani nebude pravdivé, je možné. Diodoros si všimol tento nesúlad a platnosť prvých dvoch (premís) využil pre stanovisko, že: (z) nič nie je možné, čo ani nie je, ani nebude pravdivé.370 Toto je najobsiahlejší údaj o Diodorovom argumente. Naša práca sa tohto argumentu bude dotýkať len okrajovo. Jej zámerom je skôr preskúmať Kallimachov epigram, ktorý poukazuje na závislosť logických a časových vlastnosti. Jeho lepšie porozumenie by mohlo byť užitočné pri vhodnejšom výklade Diodorovho argumentu. ___________________ Z rozdielnych odpovedí na tieto otázky vyplývajú, prirodzene, rozdielne názory na Diodorovu príslušnosť. Z pohľadu analýzy jeho logických učení napríklad Bocheński [1961:106] zastáva názor, že neexistuje dôvod rozlišovať stoikov a megarčanov, keďže stoikov môžeme vnímať aj ako tých, čo rozvíjajú základné názory megarskej školy. Bocheński v snahe predložiť „doložené dejiny problému" [ibid. 18] – keďže sú základne teoretické zámery oboch filozofických smerov v zásade spoločné – označuje ich učenie termínom megarsko-stoická logika. Knealeovci [1986] však rozlišujú druhy filozofických otázok, aj typy odpovedí týchto dvoch škôl, kým Sedley [1977:77 ff.] zastáva názor, že Diodoros vôbec nebol megarský filozof, ale patril do blízkej skupiny dialektikov. Tento názor akceptuje prevažná časť neskoršej filozofickej literatúry publikovanej po vydaní Sedleyevho textu. Opodstatnené pochybnosti, týkajúce sa správnosti tohto názoru, však dodatočne predkladá Döring [1989]. 370 Epict., diss. 2.19. 1-5; LS 38A; Giannantoni, Diodorus fr. 24 (časť); Döring, Fr. 131. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 213 Epigram by znel asi takto:371 (Už aj) sám Momos písal po stenách: „Kronos je múdry." Pozri, ešte aj vrany po strechách krákajú: „Čo z čoho vyplýva?" a: „Ako to odtiaľto naďalej budeme?" Hypotéza Kallimachov epigram na Diodora si zaslúži osobitnú pozornosť už len z toho dôvodu, že je v ňom obsiahnutý zámer predstaviť – úspornou epigramatickou formou a čo najobraznejšie – nielen Diodora ako osobnosť, ale aj aktuálny názor na jedného z najvplyvnejších filozofov tej doby. Existujú aspoň tri ďalšie dôvody na analýzu tohto epigramu. Po p r v é, dátum jeho vzniku nasvedčuje, že ide o najstarší známy údaj o Diodorovom učení. Iné alebo najčastejšie spomínané údaje pochádzajú z neskorších období, časovo vzdialených aj päť alebo šesť storočí. Po d r u h é, epigram zachytáva časť atmosféry, ktorá sprevádzala a zachovávala sa po rozbore Diodorovských tém. Po t r e t i e, filozofický význam textu sa odzrkadľuje aj v súčasnom chápaní Diodorovej koncepcie priestoru, času a špecifickom význame jeho teórie „výrokov". V tom nachádzame dostatočný dôvod domnievať sa, že tieto elementy môžu pomôcť lepšie pochopiť pôvodný význam a kontext Diodorovho argumentu. Bol Kallimachos dostatočne kompetentný na to, aby vytvoril plnohodnotný epigram? Skôr, než pristúpime k analýze epigramu a pustíme sa do jednej z možných rekonštrukcií jeho pôvodného významu, povieme pár slov o jeho autorovi a zároveň sa budeme riadiť dvomi otázkami: ___________________ 371 Callim. epigr. fr. 393, 1-4 Pfeiffer; Döring Fr. 96 = DL, ii, 111; Döring Fr. 128 = S.E. am i, 309: αὐτὸς ὁ Μῶμος ἔγραφεν ἐν τοίχοις, "ὁ Κρόνος ἐστὶ σοφός. ἠνίδε κου κόρακες τεγέων ἔπι 'κοῖα συνῆπται' κρώζουσιν καὶ 'κῶς αὖθι γενησόμεθα'. 214 Vladimír Marko a) či Kallimachos mohol byť v dostatočnej miere zasvätený do Diodorovskej problematiky a b) či mu vôbec môžeme pripísať autorstvo tohto epigramu. Pripomeňme si stručne Kallimachov životopis a dobové okolnosti. Po tom, ako zničili jeho rodnú Kyrénu, Kallimachos odchádza do Alexandrie. Ptolemaios II. Filadelfos ho už ako uznávaného básnika a učenca vymenúva za Zénodotovho nástupcu na poste správcu najvýznamnejšej knižnice helenistického sveta – aulicus regius bibliothecarius.372 Bol plodným autorom. Z jeho 800 katalogizovaných diel sa však zachovali len časti, mnohé z nich boli odhalené až začiatkom 20. storočia. Kallimachovo najznámejšie básnické dielo Aitia (Príčiny, alebo v modernom, Barnesovom chápaní významu tohto slova, Vysvetlenia), vzniklo okolo roku 270 pred n. l. a svedčí o jeho záujme o tradíciu a staroveké povesti. V štyroch knihách tejto naratívnej elégie Kallimachos vykladá legendy o pôvode záhadných a zabudnutých obradov, zvykov, náboženských sviatkov, mýtov, mytologických postáv a hrdinských povestí, etymologických a historických prameňov mien či zemepisných názvov, atď. Jeho poézia a epigramy sú svedectvom mimoriadneho zmyslu pre formovanie a výklad tém, ktorými sa zaoberajú. Jeho vysoký a vycibrený štýl bol vzorom pre mnohých rímskych básnikov, najmä pre Catulla, ktorý ho voľne využíva a prispôsobuje latinskému duchu. Tento vplyv je zreteľný aj v Ovídiových Metamorfózach, najmä pri spôsobe ich zostavenia, ktorý charakterizujú krátke epizódy prepojené spoločnou témou. Kallimachovo postavenie a kariéra sú priamo späté s osudom Ptolemaia II. Filadelfa a jeho syna Ptolemaia III. Euergeta. Ako bádateľ gréckeho a egyptského náboženstva a mytológie, bol aktívnym účastníkom ambiciózneho a rozsiahleho politického projektu – pokusu zjednotiť prvky dvoch kultúr, gréckej a egyptskej. Ptolemaios II. bol synom Ptolemaia Sótéra, „Spasiteľa", ktorý na jeseň roku 330 bol vymenovaný za osobného strážcu Alexandra Veľkého (σωματοφύλαξ). Tri roky po Alexandrovej smrti a rozdelení ríše medzi Alexandrových nástupcov, Ptolemaios I. Sótér získava ako satrapa moc nad ___________________ 372 Schol. Plautinum, apud. Cahen [1948:15]. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 215 Egyptom. Preberá nielen kráľovstvo, ale ako „Spasiteľ" sa strategicky snaží vybudovať si v očiach poddaných úctu hodnú faraóna. Tento energický a kultivovaný muž sa do dejín zapísal nielen ako vojak. Zanechal po sebe spisy o Alexandrových výbojoch, ktoré sa dodnes zachovali v Arianovej úprave. Pre nás je významný ako zakladateľ dvoch vtedajších ústredných inštitúcií v Alexandrii – Múseia a Bibliothéky. Ptolemaios II. pokračuje v tejto tradícii a počas jeho panovania sa Alexandria stáva centrom helenistického sveta. Kallimachova práca na zložitom prepletaní dvoch kultúr – predovšetkým mytologických tém – bola súčasťou oficiálnej ideológie. V rámci nej Ptolemaios II. so svojou ženou Arsinoé – vlastnou sestrou, preto ho nazvali Filadelfos – boli oslavovaní ako božský pár. Ako predstaviteľ dvornej poézie Kallimachos vo svojich básnických textoch zobrazuje panovníka a ďalších členov kráľovskej rodiny v súlade so schémou tohto projektu. Kallimachos sa pohyboval v kráľovskej štvrti a kráľovskom prostredí. Spolupracoval s Múseiom (akousi starovekou akadémiou vied, vybudovanou podľa Platónovej Akadémie, epikurejskej Záhrady či stoického Stĺporadia, a predovšetkým Aristotelovho Lýcea). Kallimachos nebol peripatetik, i keď mu mnohé otázky, ktoré sa preberali a kolovali v tejto škole, boli mimoriadne dobre známe. Viedol spor o literárne princípy s Praxifanom,373 Teofrastovým stúpencom,374 známym filológom tých čias. Bol správcom alexandrijskej knižnice, ktorá mala vyše 500 000 titulov375 a nepochybne dobre zasvätený do dejín, umenia a literatúry starého, ako aj súčasného, helenistického sveta. Spracúval knihy a viedol úrad knižničného katalógu – vytváral katalógy (πίνακες), ktoré zahŕňali meno autora, názov a krátky výňatok úvodnej časti každého diela. Ak to tak možno povedať, práve príslušníci alexandrijskej školy ustanovili to, čomu dnes hovoríme klasika – úlohou knihovníka nebolo iba získať a katalogizovať každý dostupný grécky manuskript či rekonštruovať pôvodný exemplár, ale aj pripraviť kritické ___________________ 373 Okolo r. 322. Praxifanes je žiakom Theofrasta, za čias Ptolemaia I. Sótéra [Proclus, in Timaeum, i; Tzetzes, ad Hesiod. Op. et Dies, 1]. 374 Brink [1946:26] uvádza aj jadrný názor o tom, v čom sa alexandrijské intelektuálne prostredie odlišovalo od Peripatosa. 375 Tzetzes, Prolegomena de comoedia 11a. 2. 10 – 11, Koster. 216 Vladimír Marko vydanie významných diel, ktorého súčasťou boli aj textové a interpretačné komentáre. Existujú početné informácie o charaktere takýchto vydaní a tieto komentáre sú nepriamo dostupné aj dnes – vyznačujú sa kritickým odstupom, dôslednosťou a vernosťou tradícii. Zbierka zahŕňala najstaršie a najzachovalejšie exempláre, a emendácie rukopisov boli súčasťou komentárov uschovávaných v osobitnom zväzku. Učenci alexandrijskej školy, pozoruhodní v textovom kriticizme, vykonali textovú štandardizáciu homérskych textov. Zároveň štandardizovali všetky oblasti poznania, ktoré pred nimi s veľkým nadšením vznikali v rámci Aristotelovej školy, a pokúsili sa systematizovať ich ako vedu. To bolo intelektuálne prostredie, v ktorom sa pohyboval Kallimachos. Pozrime sa teraz, či existuje nejaké spojenie medzi Kallimachom a Diodorom a akú mohlo mať povahu. Mohli sa Kallimachos a Diodoros stretnúť? Ako mohol vyzerať domnelý alexandrijský portrét Diodora? Navštívil dakedy Alexandriu? Príbeh o Diodorovej smrti nachádzame v anekdote podanej štýlom typickým pre Diogenov literárny vkus.376 Podľa nej raz Diodoros a Stilpón z Megary boli hodovníkmi na hostine – možno práve v Alexandrii – ktorú usporiadal Ptolemaios I. Sótér. Stilpón sa pred Diodorom predviedol viacerými logickými hádankami, ktoré ten nedokázal vyriešiť. Situáciu dodatočne zhoršil Ptolemaios, keď Diodora nazval jeho prímením K r o n o s. Príbeh sa končí nie veľmi slávnym koncom, v súlade s dobovým vkusom – Diodoros bol postihnutý, opustil kráľovský dvor, spísal riešenie hádanky a skončil v biede. Niektorí komentátori považujú opis tejto udalosti za netypický a nealexandrijský, keďže je známe, že Stilpón Alexandriu nikdy nenavštívil. Vzhľadom na to, že Diodoros bol megarský filozof, táto udalosť sa mohla stať aj pri oslobodení Megary v roku 307. To, že Diodoros bol stúpencom Eukleida z Megary však neznamená, že práve tu stretol Ptolemaia v čase jeho ___________________ 376 D. L. ii, 111-112 = Döring Fr. 99. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 217 výbojného ťaženia. To, čo vieme, je, že Diodoros ako mladík prišiel do Atén, kde zrejme strávil prevažnú časť svojho života. Na druhej strane Kallimachos prichádza do Alexandrie z rodnej Kyrény ako chlapec, dakedy v rokoch 290 až 285, takmer dvadsať rokov po Ptolemaiovom oslobodení Megary. Herter predpokladá, že nikdy neopustil severnú Afriku.377 Môže potom táto anekdota byť autentická? Východisko z tejto slepej uličky by sme mohli hľadať v datovaní. Riešenie možno nájdeme v skutočnosti, že Ptolemaios Sótér dobyl Atény r. 287. Tento možný dátum Diodorovej smrti sa zdá pravdepodobnejším než jeho údajné úmrtie pri dobití Megary v roku 307. Tak by zároveň bolo pravdepodobnejšie aj Diodorovo stretnutie s lekárom Hérofilom,378 o ktorom vieme, že žil v Alexandrii koncom 4. storočia a na začiatku 3. st., a narodiť sa mohol niekedy okolo roku 320. Je preto ľahšie uveriť tomu, že tento slávny lekár mal viac než štrnásť rokov, keď údajne Diodorovi liečil vykĺbené rameno. Bez ohľadu na presvedčivosť tvrdení Wilamowitza,379 Natorpa380 a Döringa,381 mohli by sme dovoliť aj ďalší predpoklad. Ak epigram vznikol v rozpätí rokov ___________________ 377 Herter [1973:185 – 6]; cf. Sedley [1977:109]. 378 Döring, Fr. 127 = S.E. ph ii 245. 379 Wilamowitz [1906:124]. 380 Natorp [1903:705]. 381 Döring [1972:125]. 218 Vladimír Marko 290-285 (teda v čase Kallimachovho príchodu do Alexandrie, keď na trón nastúpil Ptolemaios II. Filadelfos, ktorý neskôr vymenoval Kallimacha za správcu Bibliothéky) – Diodoros ešte mohol žiť. Ak pripustíme tento dátum ako čas vzniku anekdoty, vzťah medzi Ptolemaiom I. Sótérom, Stilpónom, Hérofilom, Kallimachom a Diodorom sa zdá presvedčivejší vzhľadom na spoločnú dobu. Odhliadnuc od toho, či Diodoros niekedy navštívil Alexandriu a či sa vôbec stretol s Kallimachom, môžeme predpokladať, že mohol mať kontakty s Ptolemaiom I. – či už v M e g a r e, A t é n a c h alebo v A l e x a n d r i i. Zároveň je možný aj chronologický odhad, že navštívil Egypt a tu sa stretol s Hérofilom. Toto sú základné východiská odkazujúce na Kallimachov epigram ako prameň, spoľahlivý aspoň do takej miery, do akej je pre nás nevyhnutné pochopiť možný Diodorov vplyv v Alexandrii. Predpoklad, že o Diodora mohol byť v Alexandrii veľký záujem, podporuje aj skutočnosť, že aspoň tri generácie Ptolemaiovcov venovali veľkú pozornosť stoickej filozofii vzniknuvšej na megarských základoch.382 A napokon aj to, že Kallimachos mu venoval svoj epigram. Kto je Momos? V gréckej mytológii bol Momos stelesnením hany a posmechu. Vďaka Hesiodovi383 vieme, že bol synom bohyne noci Nyx (Νύξ) – Noc, ktorá stvorila Tmu, Smrť a Spánok, a spolu so Spánkom aj početné Sny. Neskoršie priviedla na svet súčasne Moma, teda Hanu, bohyňu biedy a utrpenia Oizys či nymfy Hesperidky, strážkyne záhrady bohov so zlatými jablkami pre nesmrteľných vedľa Okeana, patriacu bohom. Je to najrozšírenejší mýtus o pôvode Moma.384 Hesiodos neuvádza ďalšie jeho vlastnosti, z iných prameňov sa dozvedáme len o niečo málo viac. Iný príbeh o Momovi385 znie takto: keď sa ľudia po svojom stvorení premnožili do takej miery, že sa stali preťažkými pre bohyňu Zeme, Gaiu. ___________________ 382 D. L. vii 177; i 185. 383 Hes. Theog. 211-216. 384 Grimal [1982]. 385 Scholia in Homeri Iliadem, i, 5 (D-scholia). 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 219 Ona ich už nevládala uniesť, a preto požiadala o pomoc Dia. Otec bohov sa vtedy rozhodol, že rozpúta Tébsku vojnu. Keďže si však táto vojna nevyžiadala dostatočné množstvo obetí, Zeus chcel počet ľudí na Zemi znížiť bleskami a záplavami. Momos však prišiel s lepším návrhom. Diovi poradil, aby ľudstvo preriedil rozpútaním vojny medzi Európou a Áziou, a to tak, že vydá morskú bohyňu Thetis za smrteľníka Pélea, a sám aby si vzal obyčajnú ženu. Zeus jeho radu poslúchol a v týchto dvoch manželstvách sa narodili Achilles a Helena, hlavné postavy Trójskej vojny. Ako vidno, príbeh umiestňuje Moma do tesnej blízkosti Dia ako spoľahlivého politického radcu, a zároveň mu prisudzuje nezanedbateľný historický význam, keď z neho vytvára postavu, ktorá podnietila Trójsku vojnu. Neskoršie príbehy, ktoré nachádzame v 2. st. n. l. na viacerých miestach u Lukiana – v Nigrine386 alebo Dialogi deorum387 – sa už do istej miery líšia. Momos sa v nich zobrazuje nie ako vážená osoba, ale ako zdanlivá bytosť, s ostrým zubom a ľahkými krídlami, ktorá poletuje po svete, vždy pripravená na uštipačné poznámky a posmech. V Deorum concilium vytýka Diovi jeho nevhodné správanie a navrhuje, aby sa znížil počet bohov a preskúmal ich pôvod.388 V týchto príbehoch sa Momos čoraz zriedkavejšie zobrazuje ako príslušník olympskej rodiny, keďže ho otec bohov nakoniec389 z Olympu vyhnal pre jeho poznámky, že Zeus urobil chybu, keď býkom nedal rohy pod oči, aby tak pri zápase videli na túto svoju zbraň. Tejto udalosti sa vo svojom de partibus animalium390 podrobne venuje aj Aristoteles, odvolávajúc sa na Ezopa. Kallimachos spomína Moma ešte raz, a to v kontexte podobnom tomu z epigramu. V závere Hymny Apolónovi básnik oslavuje tohto boha a z Olympu ___________________ 386 Luc. Nig., 32. 387 Luc. dial. deo. 9. 388 Luc. deo. conc. 1,12; ib. 14,10; cf. Luc. quom. hist. const. 33,8; icar. 31; ver. hist. 2; Herm. 20,11. 389 Aesop. fab. 102. 390 Arist. de. part. an. 663a34-663b20. 220 Vladimír Marko teraz vyháňa Žiarlivosť (Závisť, Phthonos), posielajúc ju, aby sa pridala k Momovi.391 Tento verš by mohol byť narážkou na Platónove slová o jeho známom vyhnaní zborom olympských bohov.392 Ďalšie miesto u Platóna nachádzame v šiestej knihe Štátu. Glaukón a Sokrates tu pojednávajú o povahe filozofie a vlastnostiach duše, ktorá by dokázala pochopiť pojem súcna. Po tom, ako sa Sokrates pokúsi o hypotetickú kombináciu týchto vlastností, Glaukón, nemajúc už na Sokratov zoznam čo dodať, v jednej chvíli povie:393 Ani Momos by tam nenašiel chybu [οὐδ  ἂν ὁ Μῶμος τό γε τοιοῦτον μέμψαιτο]. Toto sú dve ojedinelé miesta dokumentujúce názor filozofov Platóna a Aristotela na Moma. Pri čítaní týchto riadkov sa zdá, že aj oni ho zaraďovali medzi osoby náchylné k filozofickým rozpravám, vždy pripravené komentovať aj tie najháklivejšie filozofické témy. Momos písal na steny: „Kronos je múdry." Niektorí komentátori, napríklad Pfeiffer394 a Döring,395 vidia v úvodných veršoch epigramu uštipačnú satiru, ktorá spočíva v tom, že sa puntičkár Momos zobrazuje ako osoba blízka Diodorovi a zároveň ako jeho ctiteľ. Tým, že svoj epigram Momos údajne napísal na steny v Alexandrii, komentátori sa domnievajú, že predmet tohto argumentu bol všeobecne známy a zoširoka sa rozoberal – najmä pri stolovaní – bez ohľadu na pravdivosť anekdoty o stretnutí Ptolemaia, Stilpóna a Diodora. V Kallimachových časoch neboli grafity ničím neobvyklým. Aj vtedy existovala tradícia písať na steny a stromy komentáre o súčasníkoch, ___________________ 391 Call. hymn. in Apoll., 113: „χαῖρε, ἄναξ· ὁ δὲ Μῶμος, ἵν' ὁ Φθόνος, ἔνθα νέοιτο". 392 Plat. Phdr. 247a: „φθόνος γὰρ ἔξω θείου χοροῦ ἵσταται"; Cf. Schol. in Luc. 24,31: „τοῦτον τὸν Μῶμον ὁ Λουκιανὸς θεὸν ὑποτίθεται μεμφόμενον τὰ ὑπὸ τῶν θεῶν γινόμενα". 393 Plat. resp. 487a6. 394 Pfeiffer [1949:323] toto miesto vykladá takto: „Deus Momus, omnium reprehensor, 'laudat', ut amator, Diodorum dum inscribit parietibus: 'Cronus', i.e. homo prae senio delirans, 'sapient est'." 395 Döring [1972:124 – 125]. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 221 predovšetkým o vplyvných, verejne činných osobnostiach. Svedectvo o tomto zvyku zanechali Aristofanes396, Theokritos397 a samozrejme aj Kallimachos.398 Zdá sa, že ľudia, ktorých sa tieto staroveké komentáre týkali, boli v nich zobrazení prevažne kladne. Kallimachos ako správca Bibliothéky, ktorá sa nachádzala na rušnej ceste medzi dvoma prístavmi, musel byť dobre informovaný o takejto povesti „verejných činiteľov" či osôb, o ktorých sa verejnosť prostredníctvom grafitov vyjadrovala. Tieto riadky však možno chápať aj v menej satirickom tóne. Podľa takto ladeného výkladu Kallimachos chcel zdôrazniť to isté, čo Glaukón odkazuje Sokratovi svojím úslovím – že ani známy pedant Momos nedokáže nájsť výhrady k Diodorovej argumentácii, a preto usudzuje, že Diodoros je múdry. V tradícii vychádzajúcej z takéhoto výkladu pocta označenia byť múdry, respektíve múdry človek by mala patriť ľuďom, ktorým sa nedá nič vytknúť. Pojem múdry nemá len sokratovský rozmer. Keď Momos hovorí „ὁ Κρόνος ἐστὶ σοφός", upozorňuje zároveň na obľúbenú stoickú tému. Na otázku kritérií pri rozlišovaní kľúčových pojmov stoickej filozofie, σοφός a φαῦλος, teda odlišovania múdreho človeka od toho, ktorý ním nie je (alebo ním zatiaľ nie je). O Diodorovom vplyve na stoikov, a to nielen na jeho priamych žiakov, Kallimachos mohol vedieť. Poznal megarských a stoických súperov z alexandrijských akademických kruhov, náchylnejších skôr k peripatetikom ako k stoickej filozofii námestí. Stoikom bol bližší skôr neakademický spôsob výkladu. To by mohlo čiastočne vysvetľovať, prečo logika dialektikov (teda megarčanov) a raných stoikov bola zrejme oveľa známejšia než logika peripatetikov. Stoici v Alexandrii neboli známi len ako „ľudoví hrdinovia", myslitelia námestí a trhov, ale tešili sa aj veľkej úcte, napríklad na dvore Ptolemaiovcov.399 Skutočnosť, že ich filozofia tu bola v istom zmysle ___________________ 396 Aristoph. Acharnenses, 144. 397 Idyl. xviii, 47-8. 398 Pfeiffer, fr. 73. 399 Vyslanci Ptolemaia II. navštívili Zenóna v Aténach v roku 268 – pozri, komentár v Habicht [1992]; Ptolemaios III. Euergetes pozval Kleanta do Egypta (D. L. vii 185), 222 Vladimír Marko prítomná takmer celé jedno storočie, poukazuje na stopy ich vplyvu v kultúrnom a verejnom živote helenistickej Alexandrie. Vo vzťahu medzi uzavretými akademickými kruhmi peripatetikov (ktorí zohrávali kľúčovú úlohu v Múseione, respektíve v Bibliothéke a ako štátni úradníci boli platení z rozpočtu) a megarčanmi alebo stoikmi, filozofmi ulíc a námestí, musel existovať istý odstup, možno dokonca nevraživosť. Tento vzťah ako dedičstvo Aristotelových čias400 pretrvával po ďalšie stáročia, čo ovplyvnilo vývoj a podoby logiky (ak zanedbáme ich občasné stretnutia – s Panaitiom a inými predstaviteľmi tejto školy z ostrova Kós alebo počas eklekticizmu v období rímskej Stoy). Akademický výklad má vždy zložitejší tvar, istú technickú úroveň bližšiu odborníkom, a tým aj obmedzený vplyv. Aj väčšina neskorých stoikov považovala metódu starších dialektických filozofov za nedôslednú, ba dokonca zbytočnú. Epiktetos pri výklade Diodorovho argumentu uvádza, že diskusie na podobné témy boli len prázdne reči, pletky bez (predovšetkým etického) významu. Zmysel tohto neskoršieho komentáru je blízky tomu z Kallimachovho epigramu, hoci bol zapísaný v časoch Flavia Ariana v 2. st. n. l. Položme teraz ďalšiu otázku: prečo Momos neoslovil Diodora jeho pravým menom – prečo ho nazval Kronom? Ἡ γραμματική τέχνη Kallimachos bol nepochybne dobrým znalcom rôznych a jemných významov slov formujúcich frázy v jeho epigrame. Ako sa o tom môžeme presvedčiť v jeho známej zbierke elégií Aitia, vášnivo sa venoval odhaľovaniu a lúšteniu skrytých alebo zabudnutých významov slov. Ako gramatik a stúpenec tradície, ktorú založil jeho predchodca Zenodotos, bol ___________________ kým na čelo Bibliothéky vymenúva Kalimachového nástupcu, neskoršie známeho geografa a matematika Eratosténa z Kyreny (cf. Suda, alpha, 3419; epsilon, 2898), údajne stoika a tiež aténskeho žiaka Aristona z Hiosu, Zenónovho žiaka; Ptolemaios IV. Filopator presvedčil stoika Sfaira, aby prišiel na jeho dvor v Alexandrii (D. L. vii 177). 400 Döring, Fr. 130A; Arist. metaph. Θ 1046b29-32. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 223 obklopený celou armádou γραμματικοί, ktorí sa vlastne zaoberali – všetkým, čo bolo podané v písomnej forme. Čo sa týka otázok znalosti písma – ἡ γραμματική τέχνη – ako aj pôvodu jazyka, v Kallimachovom čase už rozlišujeme dva prúdy – anomalistov a analogistov401 – a dilemu, či gramatika má byť regulovaná p r a v i d l a m i (aj teóriou) alebo na základe p o z o r o v a n i a skutočného použitia jazyka. V spore o pôvode a povahe významov sa alexandrijská škola viac prikláňala k tradícii analogistov. A n o m a l i s t i, teda tí, čo tvrdia, že jazyk je výplodom (skôr preskriptívných) pravidelností, vyplývajúcich z konvencie, považujú neprítomnosť usporiadanosti a pravidiel v jazyku za dôsledok nespornej nepravidelností nielen povahy jazyka, ale aj samej prírody. K takejto koncepcii sa prikláňali aj stoici, stojaci proti analogistom, stúpencom alexandrijskej školy. A n a l o g i s t i v jazyku videli a hľadali zásadnú pravidelnosť. Pohybovali sa v oblasti literárneho kriticizmu a filologickej analýzy textov a ich porovnaním sa snažili odhaliť abstraktné vzory, a týmto spôsobom štandardizovať klasickú grécku gramatickú tradíciu. Dionýzios Thrácky, alexandrijský gramatik žijúci na prelome 2. a 1. storočia pr. n. l., definoval gramatiku ako skúsené poznanie toho, čo povedali básnici a prozaici.402 Snaha gramatikov spočívala v prácach súvisiacich so správnou akcentáciou, analýzou povahy jazyka básnických ozdôb alebo vo výklade ťažkých či nezrozumiteľných slov a pod. Schenkeveld predpokladá, že uvedený citát z Dionýzia Thráckeho (ktorý nachádzame aj u Sexta),403 zrejme pochádza z prác gramatika Asklepiada z Myrlei (2. – 1. st. pre. n. l.),404 ktorý rozlišuje τεχνικόν, ἱστορικόν a zároveň γραμματικόν μέρος τῆς γραμματικῆς. Technická stránka tejto disciplíny poukazuje na skúmanie jazyka, častí hovoreného prejavu, ortografie, klasického štýlu a jazykovej skladby ___________________ 401 Pozri tu, kapitola – Apendix 1. Analogisti verzus anomalisti. 402 Dion. Thr. ars. gramm. 1.1: „Γραμματική ἐστιν ἐμπειρία τῶν παρὰ ποιηταῖς τε καὶ συγγραφεῦσιν ὡς ἐπὶ τὸ πολὺ λεγομένων". 403 S.E. am i 57: „γραμματική ἐστιν ἐμπειρία ὡς ἐπὶ τὸ πλεῖστον τῶν παρὰ ποιηταῖς τε καὶ συγγραφεῦσι λεγομένων". 404 Cf. Schenkeveld [1991:153]; De Jonge [2008:112,115]. 224 Vladimír Marko (ἑλληνισμός καὶ τα ἀκολοῦθα), zatiaľ čo zvyšná časť tohto rozdelenia zahŕňa problémy ako ἀναλογία, ἀνωμαλία a ἐτυμολογία. Kallimachos bol „gramatik"405 a analogista. Ako odborník, ktorý účinkoval alebo bol prítomný pri úprave tradičných textov, akými sú napr. Homérove diela, mohol vedieť, že básnici spájali s Kronovým menom niekoľko špecifických vlastností: a) Homér opisuje Krona slovami Κρόνος ἀγκυλομήτης,406 čo je okrem fyzického označenia zároveň aj označenie nielen pre schopnosť rýchlo uvažovať, ale rovnako aj vykrúcať sa a vyhýbať, či snovať zložité alebo dokonca zákerné alebo zradné plány. b) V období helenizmu heroické časy už akosi patria minulosti. Kronos už nie je vládcom,407 nie je to mocný boh, ktorý – tak ako „v zlatých časoch" (aetas aurea)408 – prísnymi zákonmi riadi ľudský osud. S jeho menom sa začínajú spájať nové významy, často aj menej lichotivé. Nazývajú ho hanlivými menami, tak ako mnohých ďalších, kedysi uctievaných členov olympskej rodiny. Aristofanes409 ho nazýva Κρονός ἀρχαίους, alebo aj μωρούς, ληρούς, ἀνασθήτους. Platón niekoľkokrát spája s jeho menom podobné vlastnosti.410 V tejto novej situácii je Kronos zobrazený ako starý, obmedzený človek, ___________________ 405 Zachovali sa tri zaujímavé epigramy o Kallimachovi ako gramatikovi. V jednom z nich solúnsky epigramatik Filipos (I. s. n. l.) vyjadruje svoj názor na gramatikov – oni sú vraj M o m o v e d e t i, choré tiene Zenodota a Kallimachovi vojaci (Γραμματικοὶ Μώμου στυγίου τέκνα, σῆτες ἀκανθῶν, τελχῖνες βίβλων, Ζηνοδότου σκύλακες), a Momos je ich zbraňou v love na „spojky", a na „toto" a „hento" [Philippus apud. AP xi, 321]. Cf. Antiphanes Macedo (I. s. n. l.) AP xi, 322. Odlišný a zhovievavejší postoj ku gramatikom – cf. AP vii 42, kde sa dozvedáme, že Kallimachos vlastne len „v y s v e t ľ u j e bohov a hrdinov..." 406 Hom. Il. 2, 205; 2, 319; 4, 59; 4, 77; 9, 38; 12, 450; 16. 431; 18. 293; Od, 21. 415. 407 Plutarch, Aristides 24. 2-3. 408 „οἷς δὴ βασιλεὺς Κρόνος ἦν" apud. Cratinus, 165. 409 Nubes, 929; Vespae, 1480. 410 Crat. 395d ff.;; podobne ladené Platónove komentáre o Kronovi nachádzame aj v 401b, 404a, Resp. 271c. Polit. 377c. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 225 κρονόληρος411 (od ληρέω, ὁλῆρος), starý brbloš, táraj, frfloš, človek, ktorý povie veľa zbytočných a bezvýznamných slov. On nie je iba ἡ κρονοθήκη,412 sklad starých malicherností, ale aj Κρόνιππος,413 senilný starec, starý blázon. c) Tak alebo onak, nie je vylúčené, že Diodoros získal svoje prímenie vtedy, keď nedokázal vyriešiť Stilpónovu hádanku. Ptolemaios I. Sótér ho nazval Kronos, vychádzajúc z metaforického príbehu o tom, ako Zeus zosadil Krona z trónu rovnako, ako o trón prišiel aj Diodoros, ďalšia slávna postava týchto čias. Momos – ďalšia postava, čo prehráva (prišiel o miesto Diovho poradcu, a preto ho vyhnali z Olympu) je zobrazený ako ta správna postava, schopná posúdiť sebe blízkeho človeka, osobu s podobným osudom. d) Existuje ďalšie možné vysvetlenie tohto mena – týka sa Diodorovej postavy. Timón zobrazuje Diodora aj slovom σκολίος414 – ohnutý, krivý (κορωνός), možno zhrbený, podobajúci sa vranám na alexandrijských strechách (ἐς κορακοειδής;415 ἐς κορακώδης416). Potenciálny spor medzi stoikmi a stúpencami alexandrijskej školy nespočíval iba v namyslenosti a žiarlivosti na obľúbenosť učenia druhých, ale aj v rozdielnych názoroch na viaceré gramatické otázky. Starší stoicizmus nevyčleňoval gramatiku ako osobitnú disciplínu (keďže ako taká nefiguruje v tom prvotnom členení stoickej dialektiky na logiku a rétoriku). ___________________ 411 Plutarchus, de lib. ed. 13b3; Com. Adesp., 1052. 412 Com. Adesp. 1054. 413 Nubes, 1070; Vesp. 1480; cf. taktiež Plat. Euthd. 287b a Hyperides, Fr. 252. Cf. Sch. in Aristoph. 1070e-g: κρόνιππος: ἀντὶ τοῦ „ἀρχαῖος" παρ ὅσον ὁ Κρόνος ἀρχαῖος (V); κρόνιππος: ὁ μέγας λῆρος κατ' ἐπίτασιν λαμβανομένου τοῦ ἵππου (EN); κρόνιππος: ὁ μέγας λῆρος κατ' ἐπίτασιν γὰρ τὸ ἵππος λαμβάνεται (M); κρόνιππος] σαλός (E). Suda, kappa, 2471: Κρόνιππος: ὁ μέγας λῆρος. κατ' ἐπίτασιν λαμβανομένου τοῦ ἵππου. σὺ δ' εἶ κρόνιππος: ἢ ὑβριστής, τρυφητής, πόρνος. 414 D.L. iv, 32-33; Döring Fr. 107; LS 68E (časť). Timónovo svedectvo je nejasné, keďže rovnako ostrými slovami hovorí o Zenónovi, ktorý bol Diodorov poslucháč a mnoho toho aj prebral z jeho školy (LS 3F = Timon, fr. 812; LS 3I = Timon, fr. 819). 415 Tak, ako vrany, respektíve vraní rod, cf. Arist. hist. an. 486b5. 416 Arist. de gen. an. 746b7, de part. an. 662 b7. 226 Vladimír Marko Neskorší široký záujem stoikov o jej rozdielne stránky bol známy, rovnako ako ich tvrdenia a ich vplyv na jej ďalší vývoj. Popri svojich obľúbených témach, akými boli φονή, φροσίν a λέξις,417 často sa venovali etymologickým otázkam s cieľom zahrnúť do vlastného filozofického systému tie odhalené alebo symbolické významy z klasických mytických príbehov. Cicero píše, že stoici (teda Zenón, Kleantes, Chrysippos, Diogenes zo Seleukie, a zrejme aj Krates – známy stoický gramatik prezývaný Ὁμηρός) sa snažili vykladať ... totiž smyšlené báje rozumově a vysvětlovati, proč který názov [bohů] vznikl.418 Keďže verí, že ... z jiného, a to přírodovědeckého, pramene vzniklo veliké množství bohů..., a tiež, že ... v bezbožné báji jest ukryta bystrá úvaha přírodovedecká.419 Cicero tiež uvádza: Když však [Zenón] vykládá Hesiodovu theogonii (...), učí, že tato jména byla přidelena obrazně věcem neživým a němým (...) Chrissypos (...) v druhé [knize o přirozenosti bohů] by rád prizpůsobil bajky Orfea, Musaia, Hesioda a Homéra [tomu, co vyložil o nesmrtelných bozích v knize první... ]. Diogenes Babylonský, přidržujíci se ho v knize nadepsané „Athena" [odlučuje přírodovědeckým výkladem od báje porod Iovův a zrození panny].420 Stoici a stúpenci alexandrijskej školy mali k dispozícii rovnaké zdroje, avšak rozličné metódy a ciele. Kallimachos bol verný tradícii, kým stoikov k výkladu mien a príbehov viedla snaha vybudovať a upevniť konštrukciu vlastného filozofického systému. ___________________ 417 Cf. F. Gahér [1994] a jeho dôkladnú analýzu týchto otázok z pohľadu transparentnej intenzionálnej logiky (TIL). 418 Cicero, de nat. deo., iii, xxiv, 62-4 [Kolář]. 419 Ibid. ii, xxiv, 63 [Kolář]; FDS 655. 420 Ibid., i, xiv-xv, 38 – 41 [Kolář]. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 227 Kallimachos zrejme použil meno Kronos aj preto, že sa etymologicky spájalo so slovom χρόνος (ako to vieme z Ciceróna,421 aj z práce anonymného scholiastu)422. Téma času je pritom ústredným predmetom diskusií o kauzalite, vzniku a zániku, pohybe a zmene – pričom bola rovnako blízka aj megarskej filozofii, a najmä Diodorovi, ako to vidno v jeho argumente. Autor Aitií v snahe predstaviť alexandrijský portrét Diodora, určite mohol mať na zreteli uvedené významy a ich kontext. Bez ohľadu na to, či sa Diodoros zobrazuje ako zákerný, starý podivín, hrbáč alebo porazenec (ako ním bol aj sám Kronos) v údajnom konflikte so superiórnejším Stilpónom, zdá sa, že si Kallimachos zvolil Diodora (popredného predstaviteľa megarskej školy a do istej miery aj stoických stúpencov) s cieľom dištancovať sa v otázkach gramatiky a zosmiešniť ich filozofiu a metódu, vďaka ktorým sa v Alexandrii stali populárnejšími než boli peripatetici. Doposiaľ sme sa venovali možnému významu prvých dvoch veršov Kallimachovho epigramu. Môžeme však tvrdiť, že epigram predstavuje jednotný celok? Existuje súvislosť medzi prvou a druhou časťou epigramu? Veríme, že existuje niť spájajúca tieto dve časti a že viaceré prvky svedčia o celistvosti Kallimachovho epigramu. Väčšina komentátorov sa domnieva, že spájanie týchto dvoch častí je pochybné a jeho konečný význam je teda sporný. Niektorí autori, napríklad Knealovci,423 sa domnievajú, že význam treba hľadať v treťom verši, ktorý si vysvetľujú asi takto: „Dokonca aj vrany ___________________ 421 De nat. deo., ii, xxiv, 64, FDS 655; ii 1091: „V Saturnovi (Kronovi) chceli vidieť boha, ktorý podmieňuje plynutie a zmenu priestorov a časov. Preto sa u Grékov volá Kronos, čo je to isté ako c h r o n o s, to jest čas" [Okál] [„Saturnum autem eum esse voluerunt qui cursum et conversionem spatiorum ac temporum contineret. qui deus Graece id ipsum nomen habet: Κρόνος enim dicitur, qui est idem χρόνος id est spatium temporis."]. Cf. Cic. ibid., ii, xxiii, 63 (SVF ii 1067). 422 Scholia vet. in Hesiodi Theog., 459, p. 74 Di Gregorio = SVF ii 1090 (úvod); FDS 654. 423 Kneale [1986:113 – 138]. 228 Vladimír Marko na strechách krákajú o povahe implikácie." Vidia to ako jednoduché svedectvo popularity Diodorových hádaniek. Prvé dva riadky (presnejšie, riadok a pol) sa zachovali u Diogena Laertského.424 Zvyšné dva pochádzajú od Sexta,425 ktorý sa možno domnieval, že tu ide o dve rozdielne a takmer nezlučiteľné otázky. Editor Pfeiffer [1948] si myslí, že tieto riadky, ktoré predstavujú Kallimachovo vyjadrenie jednotného stanoviska, ústredného subjektu jeho epigramu, pochádzajú od jedného autora a že oba verše sa navzájom doplňujú z doxografických alebo edičných dôvodov. Neponúka dodatočné uvažovania alebo spochybňovania otázky, či epigram aj skutočne mohol byť jednotným a celistvým. Pheiffer jednoducho verí, že oba takto formulované verše môžu tvoriť časť jedného epigramu. Predpokladajme, že by sme mohli sformulovať celistvý, i keď možno nie aj celý epigram, ako aj to, že Kallimachovo spájanie týchto dvoch častí nie je náhodné. Tento predpoklad sa môže podporiť viacerými spôsobmi. Skôr, ako budeme pokračovať v posudzovaní otázky, ktorá znepokojila vrany na alexandrijských strechách, pripomeňme, že s Kallimachovým menom sa spája aj jedna kuriozita, mimoriadne blízka stoickým témam – jeho veľký záujem o vlastnosti vtákov a ich veštenie. Horowski56 prináša Kallimachove rozličné a veľmi podrobné systematizácie vtákov, ktoré predstavuje a analyzuje podľa ich rozličných vlastností. Známy je jeho záujem o systematickú zoologickú klasifikáciu, ktorej sa snaží dať príslušnú básnickú formu. Vieme aj to, že Kallimachos dobre poznal Aristotelovo dielo Historia animalium, o čom svedčí niekoľko fragmentov, v ktorých sa preberajú opisy a frazeológia založená na častiach z tohto Aristotelovho spisu o zvieratách.426 ___________________ 424 D. L. ii, 111. 425 S. E. am i, 309. 426 Cf. K. Gutzwiller [1992]. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 229 V Kallimachových prácach427 existuje niekoľko príkladov pojednávaní medzi vtákmi, podobných tomu v epigrame. Ďalšie svedectvo toho, že vtáky boli jeho obľúbenou témou, nachádzame v citáte zo Sudu o jeho prozaickom diele – Περὶ ὀρνέων.428 Kallimachos tiež rozvíja vlastnú systematiku týkajúcu sa vtáčej schopnosti predpovedať dobré a zlé udalosti. V antike sa vranám prisudzovala mimoriadna schopnosť predvídať, predpovedať zlé429 alebo dobré430 veci, počasie, dážď, vietor, ako aj ďalšie udalosti prislúchajúce bohom,431 respektíve patriace do sféry osudu. Corvus corax (spolu s ďalšími vtákmi z čeľade corvidae) bol v antike symbolom dlhovekosti. V helenistickom Egypte ho naďalej zobrazovali v spoločnosti bohov a faraónov. Zároveň bol stelesnením uvravenosti či dokonca táravosti. V antike ich učili „hovoriť". Čo sa týka vtákov tak dobre zasvätených do božských záležitostí osudu, otázka ich vzniku bola omnoho vzrušujúcejšia ako otázka ich pohybu, ako to vidno aj z druhej položenej otázky. V jednom Kallimachovom fragmente sa uvádza, že vrana symbolizovala jeho rodnú Kyrénu, keďže zakladateľ mesta Apolón Foibos bol týmito vtákmi vždy obklopený.432 Zaujímavé je aj to, že Diodorov učiteľ Apollónios, taktiež Kyrénčan, mal rovnaké prímenie – Kronos.433 Vrany sa obvykle zobrazovali ako múdre vtáky, najčastejšie ako radcovia, a takto bol zobrazený aj Momos. V Aristofanových Vtákoch Euelepides a Pistetairos idú k vrane po radu. Na inom mieste Aristofanes parodujúc ___________________ 427 Cf. Callimachus, Hecale, i, 2, 3; Kallimachos tu uvádza mýtus o vyhnaní vrán z Akropoly (cf. E. Cahen [1948], p. 191, i p. 196, fn.1 ad Hecale, coll. 2 i fn.4 ad ibid. coll.3). 428 Suda, apud [Kallimakhos] Adler No.: kappa, 227. 429 Cf.: Arist. Fr. 253; Thphr. de sign.16; Plu. 2.129. 430 Aratus, phen. 1003 (Gp. 1.2.6). 431 Cf. AP 11.417; Luc. epigr. 43. 432 Hymn. in Ap., 65 – 6. 433 Döring, Frs. 96, 97, 98; D.L. ii 111; Strabo, xvii 3,22; Strabo, xiv 2, 21. 230 Vladimír Marko orfickú teogóniu434 prináša vlastnú verziu ornitogónie, podľa ktorej sa z vajca bohyne noci Nyx, teda Momovej matky, zrodí vtáčí Olymp. Keďže vrany v gréckej mytológii symbolizovali samého Krona, obvykle ho zastupovali a niesli jeho atribúty. Kallimachos na jednom mieste435 spája Krona s vtákmi, keď hovorí, že za jeho vlády (a aj skôr) sa vtáky, morské príšery aj štvornohé zvieratá mohli dorozumievať a hovoriť rovnako, ako tá prométeovská hlina (ὁ πηλὸς ὁ Προμήθειος,436 z ktorej sú vytvorení aj ľudia), a že im Zeus ich jazyk vzal a odovzdal ho ľuďom. Vďaka týmto vlastnostiam sa vrany dostávajú do akejsi duchovnej spriaznenosti s Momom a jeho záľubou v jazyku. Vráťme sa však k ich otázke, na ktorú nevie odpovedať ani Momos: 'κοῖα συνῆπται'. Čo vyplýva (nasleduje) z čoho (po čom)? Väčšina rekonštrukcií Diodorovho argumentu (inšpirovaných priorovským štýlom) predchádzala publikovaniu Döringovho prvého úplného vydania megarských fragmentov [Döring, 1972]. Komentátori prevažne vychádzali z údajov pochádzajúcich od Epikteta a Boethia. Platí to pre rekonštrukcie Beckera [1960], Priora [1955; 1958; 1967], Schuhla [1960], Hintikku [1964] a Reschera [1966], ktorého neskoršie verzie vznikli zo spolupráce s Urquhartom [1971]. Niektoré údaje o ďalších aspektoch Diodorovho učenia boli neznáme, čiastočne sme ich poznali zo Zellera [1899/1923], Scholza [1931], Matesa [1953], Bocheńského [1961], Knealovcov [1962/1984], alebo sa dokonca preberali od Prantla [1855 – 1870], ktorý nemal porozumenie a záujem pre megarskú a stoickú logiku, znižoval jej význam a redukoval ju na eristickú a neautonómnu filozofiu (zjednodušujúc, napríklad, stoickú metódu logických transformácií na detinskú hru, bezvýznamný a hlúpy spôsob – läppische Weise437). Vychádzajúc z týchto prameňov komentátori celkom ___________________ 434 Aristoph., Av. 639f. 435 Call. Iam. Frag. 192. 436 Call. Fr. 87. cf. 133; Aristoph. Av. 686f. 437 Prantl [1855:474 – 475]. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 231 pochopiteľne nasledujú vžité názory o oddelenosti podmienkových viet a modalít, čo pramení zo Sextovej informácie o tom, že tieto dve otázky stoja zvlášť. Sextos cituje druhú časť Kallimachovho epigramu s cieľom stanoviť rozlíšenie medzi gramatickou zručnosťou a filozofiou. Verí, že prvá časť epigramu by sa mala zaoberať gramatickou zručnosťou. Gramatik (teda Kallimachos, ako v pokračovaní uvádza Sextos) hovorí o Diodorovej metóde formovania zdôvodnených záverov. O tom, že v tejto časti epigramu nie je nič neobvyklé, nás Sextos ubezpečuje uvádzajúc vlastný názor – že jej význam chápu aj deti: καὶ μέχρι τούτου συνήσει τὸ καὶ παιδίοις γνώριμον.438 Prvú časť podľa Sexta treba chápať ako otázku: „Čo je to správna implikácia?" V rámci otázky mu nepripisuje žiadnu dodatočnú rolu ani nejaký osobitný význam použitého slova συνῆπται. Význam tejto otázky chápe jednoducho v zmysle „vyplývať z", kým vo výklade ho diskrétne mení na termín s vlastnosťami diodorovskej frázy, často spätej s temporálnymi konotáciami, ktorá sa opiera o iný pojem – ἀκολουθεῖν. Kallimachos v osobitnej narážke ironizuje aj Diodorov pôvod, zdôrazňujúc to iónskym tvarom otázky (κοῖα a κῶς). Ak je to jediná väzba medzi dvoma veršami, túto otázku môžeme vnímať aj ako nezávislú To znamená, že prvá otázka, ktorú kladú vrany, vyjadruje len technickú stránku pojmu „nasledovania", avšak bez temporálneho rozmeru, ako aj bez súvislosti s Diodorovým vzťahom medzi logickým a príčinným (resp. temporálnym alebo predikovaným) usporiadaním. Existuje aj ďalšia možnosť výkladu Diodorovej koncepcie implikácie. Zdá sa, že mytologický obsah, o ktorom svedčia posledné dva verše epigramu, nie je náhodný. Diodorov žiak Zenón spolu s Chrysippom a ďalšími stoikmi prejavuje veľký záujem o symbolický výklad mytologických príbehov. Stoici sa vždy zaujímali o mytologické témy, v ktorých hľadali isté aspekty fyzikálnych javov a snažili sa prostredníctvom nich vykladať vlastné filozofické koncepcie. Cicero, ktorého dielo je dobrým zdrojom týchto aspektov stoicizmu, poskytuje základné informácie o božskom Kronovi a spôsobe, akým ho stoici zobrazovali. Tí ho vnímali ako božstvo zapojené do ___________________ 438 S.E. am i, 310-1. 232 Vladimír Marko procesu zmeny a „rozpínavosti" priestoru a času. Tento príbeh poslúžil Cicerónovi ako vysvetlenie, prečo Gréci nazývajú tohto boha Kronos: pretože je taký ako chronos, teda čas.439 Prvá časť epigramu – ako sme videli z predchádzajúcich výkladov Kallimachových metaforických veršov – ponúka priestor pre temporálne chápanie ďalších riadkov, tých, ktoré citoval Sextos. Dôsledkom predchádzajúceho výkladu ich významov je možnosť vnímať tretí verš v jeho temporálnom tvare. To by mohlo znamenať, že význam Diodorovej implikácie sa dá pochopiť, napriek Sextovým poznámkam, ako prípravný, úvodný krok pre nasledujúci verš. Ak je totiž prvá časť epigramu len náčrtom alexandrijskej atmosféry a názoru na Diodora ako osobnosti, potom by metafory s temporálnym významom nemali styčný bod s prvým veršom druhej časti epigramu, ktorý uvádza Sextos. Döring [1972], ako aj neskoršie edície, ako sú Gianantonni [1983/1990], Long a Sedley [1987] a Hülser [1987], nás utvrdzujú v tom, že Diodorove správne implikácie museli byť formulované pomocou modalít a času. Správna implikácia je tá, v ktorej „nebolo a ani nebude možné, aby antecedent bol pravdivý a konzekvent nepravdivý".440 Diodorova definícia správnej implikácie vznikla s ohľadom na potenciálne problémy s definíciou, ktorú nachádzame u Filóna. Jeho definícia, zodpovedajúca dnešnému poňatiu materiálnej implikácie, je čiastočne upravená tak, aby bola prijateľná univerzálne. Ako však môžeme povedať, že takto preformulovaná definícia je tá univerzálna? Porovnajme dostupné pramene tejto definície (majúc na zreteli, že v texte slovo „začiatok" odkazuje na antecedent podmienkovej vety, a „koniec" na jej konzekvent): Döring, Fr. 141 = S.E. ph ii 110-112: podľa F i l ó n a podľa D i o d o r a p r a v d i v á implikácia (τὸ ὑγιὲς συνημένον) je ___________________ 439 Cic. de nat. deo. ii 24,64, SVF ii 1091: „Κρόνος (enim dicitur), qui est idem χρόνος, id est s p a t i u m t e m p o r i s "; Cf. SVF ii 1067 a LS p. 195. 440 Döring, Frs. 141, 142. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 233 výrok, ktorý sa nezačína pravdou a končí sa nepravdou. to, čo nebolo možné, ani nie je možné (teraz), že by sa začalo pravdivo a skončilo sa nepravdivo. „ A k o j e n o c , r o z p r á v a m " je p r a v d i v ý, „keď je skutočne deň, a ja rozprávam". zdá sa, že je n e p r a v d i v ý, pretože ak je naozaj deň a ja som neprehovoril, začne sa pravdivo, a končí sa nepravdivo. „Ak atomárne elementy (ἀμερῆ) vecí neexistujú, atomárne elementy existujú," zdá sa, že je p r a v d i v ý, keďže začína nepravdivou vetou "atomárne elementy neexistujú", a podľa neho končí pravdivou vetou "atomárne elementy existujú". Döring Fr.142; S.E. am viii, 115-117: podľa F i l ó n a podľa D i o d o r a „ A k j e d e ň , t a k r o z p r á v a m " Ak je teraz deň a ja rozprávam, výrok j e p r a v d i v ý, lebo sa začína pravdivou vetou „j e d e ň", a končí sa pravdivou vetou „rozprávam". Je n e p r a v d i v ý (výrok), keďže dovoľuje začať vetou, ktorá je v i s t o m č a s e p r a v d i v á, a končí sa nepravdivou vetou „rozprávam" v t e d y, keď som rozhovor ukončil; rovnako pripúšťa, aby sa začal pravdivo, a skončil sa nepravdivo – „rozprávam" – lebo skôr ako som začal rozprávať, veta sa začína pravdivým „je deň", a končí sa nepravdivým „rozprávam". 234 Vladimír Marko „ A k o j e n o c , r o z p r á v a m " Ak je deň a ja mlčím, je takisto p r a v d i v é, lebo sa začína s nepravdivým a končí sa s nepravdivým; Toto je n e p r a v d i v é , lebo umožňuje začať pravdou a zakončiť nepravdou, po tom, ako nastala noc a ja znovu nerozprávam, ale mlčím. „ A k j e n o c , j e d e ň " Keď je deň, j e t o p r a v d i v é , pretože sa začína nepravdivým „je noc" a končí sa pravdivým „je deň". Je n e p r a v d i v é , pretože keď zavládne noc, je možné začať s pravdivým „je noc" a zakončiť nepravdivým „je deň". Zdá sa, že Diodoros mal vlastné kritérium pre to, čo nazývame dobre utvorenou implikáciou. Ide o takú „skladbu slov", ktorá môže byť pravdivá v jednom čase, ale nie aj v niektorom inom čase. Je zrejmé, že mal na mysli nedostatky tých Filónových podmienok pre správnu implikáciu. Podľa Filónovej definície, taká „skladba slov", aká sa obvykle uvádzala ako príklad pri rozboroch o implikáciach – ako je napr. „ak je deň, rozprávam" – by mohla pokojne splniť Filónove požiadavky v jednom čase, ale nie aj v inom. Keď Diodoros hovorí, že správna implikácia „ani nezačína, ani sa nemôže začať s pravdivým a skončiť s nepravdivým", určite má na mysli taký druh univerzality, pri ktorej správna implikácia musí spĺňať predpoklady, ktoré môžu byť hodnotené v hociktorom čase – minulom, terajšom i budúcom. Vyhýba sa definovaniu implikácie poukazovaním výlučne na nevyhnutnosť. Vyžaduje však bezpodmienečné splnenie dodatočných podmienok. Možno si uvedomil, že implikácie, ktoré sa vzťahujú na rozličné časové úseky, sa týkajú prepojenosti pravdivosti a modalít výrokov, ako aj to, že hodnotenie ich správnosti musí mať spoločné východisko. Z Diodorovho pohľadu sa tak Filónove podmienky musia doplniť s ohľadom na spôsob formovania a platnosť propozície v rôznych časoch. Jedna z možností výkladu Diodorovho zámeru spočíva v zohľadňovaní dialektického kontextu jeho verejného pôsobenia. Podľa takéhoto vysvetlenia vo svojej definícii Diodoros mohol uplatniť dialektický trik vhodný pre sofistické súboje na námestiach. Voľba definície správnej implikácie by teda mala len znieť ako univerzálna – prijateľná pre zástancov aj rozdielnych názorov na modality. Jedným zo spôsobov ako sa vyhnúť 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 235 paradoxu (ktorý aj sám vytváral), bolo najpravdepodobnejšie poukázať na referenčný zvrat v argumentoch. Znamenalo by to zistiť a poukázať, kedy sú deskripcie len zvádzajúce ukazovatele referencie – kedy je denotátom propozícia, a kedy stav vecí. Ak modalita nastolená v rozbore má logickú povahu, formula odkazuje na striktnú implikáciu, ak ide o empirický kontext, v tom prípade poskytuje patričný empirický základ implikácie. Toto môže byť len jedna stránka Diodorovho úmyslu. V jeho „gramatických fragmentoch"441 nachádzame oporu pre názor, že jeho stratégia nebola výlučne sofistická. Nachádzame tu čiastočné doplnenie jeho (možného) stanoviska o spôsobe formovania a výkladu podmieňujúcej „skladbe slov". Ono nám pripomína súčasnú teóriu rečových aktov. Podľa Diodora žiadne slovo nie je dvojzmyselné – 'nullum verbum est ambiguum,' – čiže nikto nehovorí alebo neuvažuje dvojznačne (...) keď si pochopil niečo iné, než som mal na mysli, mali by sme sa skôr domnievať, že som zrejme hovoril n e j a s n e , a nie dvojzmyselne. 442 Inými slovami, Diodoros vidí, že neurčitosť a netransparentnosť významu je dôsledkom nepresne určenej referencie obsiahnutej vo výpovedi. „Skladba slov" vo výpovedi typu „ak je deň, rozprávam" by v tomto zmysle bola nejasná. Aby bola zreteľná, teda aby mala zmysel, musí byť dodatočne špecifikovaná. Aby výpoveď bola úplná a aby obsahovala predikát nutnosti, musí vzhľadom na svoju referenciu – teda na to, na čo poukazuje – byť alebo datovaná alebo spojená s okamihom jej prehovoru. Aby sme pochopili konkrétny druh implikácie, musíme mať na zreteli možný prameň jeho nejasnosti, alebo musíme zistiť správny zámer toho, kto takú implikáciu predkladá. Je dôvod domnievať sa, že tretí verš Kallimachovho epigramu obsahuje ďalšiu narážku. Jeho cieľom nie je načrtnúť len logickú dimenziu problému, ale pripomenúť Diodorovu koncepciu príčinnosti a charakter časového usporiadania. Túto narážku nachádzame v Cicerónovom hodnotení sporu ___________________ 441 Döring, Frs. 111-115. 442 Diodorus Fr. 7 Giannantoni (časť); Döring Fr. 111; LS 37N; SVF ii 152. Cf. Gell. xi 12, 1-3, ed Marchall [1969]. 236 Vladimír Marko Diodora a Chrysippa o povahe správnej implikácie a príklade o Fabiovi, ktorý sme uviedli v prvej kapitole (ktorý mohol byť doplnkom alebo dokonca súčasťou Diodorovho argumentu Vládca).443 Chrysippos výklad argumentu ako ilustráciu univerzálne platného pravidla odmieta a ponúka vlastný názor na správnu implikáciu. Na základe predchádzajúcich dôvodov sa môžeme domnievať, že existuje súvislosť medzi Diodorovým učením o implikáciach a ich pravdivosti formulovanej cez modality. Je dôvod aj veriť, že tretí verš nebol napísaný len s logickými úmyslami, ale aj s narážkou na „časový aspekt". Sedley si myslí,444 že žiaden filozof pred Karneadom nechápal fyzickú príčinnosť a logickú následnosť ako odlišné veci. Epikuros a Chryssipos uvádzajú explicitné dôvody pre skúmanie týchto dvoch otázok v rámci jedného problému. Domnievame sa, že obstojí tvrdenie, podľa ktorého by sa tretí verš epigramu mohol vykladať tak, že obsahuje časový aspekt, a že je zároveň doplňujúci, alebo bol úvodnou časťou štvrtého verša. Budú vrany vznikať – odteraz alebo sa pohybovať – odtiaľto? Podľa Pfeiffera význam posledného veršu je „quomodo posthac erimus".445 Komentátori obvykle vychádzajú zo Sextovej poznámky o Kallimachovom epigrame, podľa ktorého sa otázka v treťom verši svojou povahou líši od tej položenej vo štvrtom verši. Keďže tretí verš je adresovaný gramatikom, ten štvrtý má osobitný význam práve pre filozofov, ktorí sú schopní odhaliť a pochopiť jeho obsah i kontext. Sextos Diodorovi pripisuje podobu argumentu, ktorá by mala byť opakovaním elejského argumentu proti možnosti pohybu. Redukujúc Diodorovo tvrdenie na stanovisko, že sa nič nepohybuje, Sextos chápe druhú otázku položenú vranami ako prejav obavy, ktorý je dôsledkom nasledovného usudzovania:446 Niečo sa pohybuje buď na mieste, na ktorom sa nachádza, alebo na mieste, kde sa nenachádza. Obe tvrdenia sú však nepravdivé. To znamená, že nič sa ___________________ 443 Pozri tu, podkapitola Budúce náhodnosti a Cicerónov príklad s Fabiom. 444 Sedley [1977:108, n.35]. 445 Pfeiffer [1949:i, 35]. 446 Döring, Fr. 125 = S.E. am x 142-143. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 237 nepohybuje. V komentároch Sextos uvádza aj príbuznú formu argumentu aplikovanú na zánik živých bytostí.447 Z toho, že sa nič nepohybuje, vyplýva, že nič ani nezaniká (τῷ δὲ μηδὲν κινεῖσθαι τὸ μηδὲν φθείρεσθαι ἀκολουθεῖ).448 Živé bytostí nezanikajú v čase, v ktorom sú (živé), ani v čase, v ktorom nie sú (živé). Z toho musí vyplývať, že nikdy nezanikajú, a „ak to tak je, žijeme večne a, podľa neho [Diodora], budeme odteraz/odtiaľto naďalej (εἰ δὲ τοῦτο, ἀεὶ ζῶντες κατ' αὐτὸν καὶ αὖθις γενησόμεθα)".449 Až fráza „odteraz naďalej" korešponduje s tou z epigramu. Existujú isté odkazy, že Diodoros mal patričný argument proti možnosti zániku. Sextos uvádza príklad, ktorý má poprieť možnosť zániku steny.450 Avšak forma odpovede, akú tu nachádzame, pôsobí skôr ako príklad elejského spôsobu uvažovania. Sextos ako prameň nám neposkytuje celkom uspokojivé vysvetlenie otázky z posledného verša – κῶς αὖθι γενησόμεθα? Niektorí komentátori otázku vidia skôr ako narážku na možnú Diodorovu tézu o existencii cyklického času. Mohla by znieť takto: aký osud nás čaká v ďalšom cykle? Pramene však neobsahujú dodatočne stopy, ktoré by podporovali túto tézu. Na to nepoukazujú ani príklady, ktoré uvádza Sextos. Opytovací tvar κῶς podľa všetkého naznačuje, že v tomto kontexte sa otázka týka skôr spôsobu, akým sa niečo stane. Rovnako ťažké je rozobrať kontext použitia termínov αὖθι a γενησόμεθα. O výklade Kallimachovho epigramu Sedley hovorí, že Sextos tu „vytvára strašný zmätok".451 Treba však uznať, že príklady, ktoré Sextos v tomto kontexte uvádza, predsa môžu byť užitočné. Po prvé, v explikácii nás upozorňuje na to, že argument mohol mať nielen priestorové, ale aj temporálne ukazovatele. Po druhé, priestorové a temporálne ukazovatele sú v určitom ___________________ 447 Döring, Fr. 126 < S.E. am x 346-350; ix, 269; i, 311-12. 448 S.E. am i, 311-12. 449 S.E. am i, 312. 450 S.E. am x 347, Döring, Fr.126: „οὐκ ἄρα φθείρεται τὸ τειχίον." 451 Cf. Sedley [1977:108, n. 35]. 238 Vladimír Marko zmysle prepojené. To poukazuje na to, že podľa Diodora tieto príklady predstavujú akýsi vzor jednotného spôsobu formovania argumentov a nasmerovania argumentácie. Po tretie, príklady zdôrazňujú charakter Diodorovej ontológie – argumenty sú jednoznačne založené na atomistickej koncepcii ako priestoru, tak aj času. Na druhej strane sa White domnieva,452 že posledný verš jednoznačne svedčí o priestorovom použití termínu αὖθι (teda nie o temporálnom), ktorý treba vnímať ako redukovaný tvar αὐτόθι vo funkcii príslovkového určenia miesta. Podľa tejto interpretácie dôsledný výklad otázok kladených vranami by bol takýto: „Kedy sa dostaneme do toho ďalšieho bodu (resp. toho, na ktorom budeme vtedy, keď raz už budeme presunuté)?" Ak to však platí, je ťažké pochopiť, prečo Sextos vo svojom výklade používa príklad s temporálnou „analógiou" argumentu proti pohybu. V prospech svojho tvrdenia na niekoľkých miestach s priestorovým významom tohto termínu v LSJ Greek-English Dictionary – αὖθι = αὐτόθι, na tom istom mieste; (práve) tu; (práve) tam – White sa domnieva, že „priestorové použitie αὖθι u Kallimacha potvrdzuje verš z Hecaly."453 Toto tvrdenie je prinajmenšom problematické, prehliada totiž, že u Kallimacha rovnako môžeme nájsť tento termín použitý v jeho temporálnom význame, ako je to v hymne venovanej Artemíde.454 Nie je zároveň vylúčené, že Kallimachos zámerne ostal v nejasnej polohe, aby čo najdôslednejšie predstavil Diodora v eristickej nálade. Sextov výklad tohto verša by mohol hovoriť v prospech tejto domnienky. Uvedený argument proti pohybu, podobajúci sa elejskému štýlu, Sextos v takomto tvare opakuje a zároveň spomína aj ďalšie jeho podoby.455 Jeho ___________________ 452 White [1986]. 453 Pfeiffer, Callim. fr. 260,9-10 [Asper, 246]: „ὁ μὲν φάτο, τοὶ δ' ἀίοντες π]άντες [ἱ]ὴ παιῆον ἀνέκλαγον, α ὖ θ ι δ ὲ μ ί μ ν ο ν". 454 Call. Artem. (In Dianam, hymn. 3) 240-242 [Pfeiffer]: „αὐταὶ δ', Οὖπι ἄνασσα, περὶ πρύλιν ὠρχήσαντο πρῶτα μὲν ἐν σακέεσσιν ἐνόπλιον, αὖθι δὲ κύκλῳ στησάμεναι χορὸν εὐρύν". 455 Cf. S.E. am x 109-115; Döring, Fr. 126 < S.E. am x 346-350. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 239 uvádzanie by však mohlo byť dôkazom toho, že skutočný význam predsa mohol byť úplne iný, než je obyčajné napodobňovanie elejského štýlu. Hovorí:456 Nasledovné vážne upozornenie týkajúce sa neexistencie pohybu vzniesol Diodoros Kronos, a prostredníctvom neho ukázal, že hoci sa nič nepohybuje, predsa bolo v pohybe (ὅτι κινεῖται μὲν οὐδὲ ἕν, κεκίνηται δέ). To, že sa nič nepohybuje, je dôsledkom nedeliteľných častíc (καὶ μὴ κινεῖσθαι μέν, τοῦτο ἀκόλουθόν ἐστι ταῖς κατ' αὐτὸν τῶν ἀμερῶν ὑποθέσεσιν): keďže nedeliteľné teleso nevyhnutne musí byť na nedeliteľnom mieste, a teda sa nepohybuje na mieste, na ktorom sa nachádza (lebo to miesto zaberá, ale je nutné, aby vec, ktorá sa pohybuje mala väčší priestor, v rámci ktorého sa bude pohybovať). A nepohybuje sa ani v priestore, kde nie je, lebo ešte nie je na tom mieste, aby sa pohybovalo. Z toho vyplýva, že nič sa nepohybuje. Je však rozumné súhlasiť s tým, že bolo v pohybe (ὥστε οὐδὲ κινεῖται. κεκίνηται δὲ κατὰ λόγον). Lebo to, čo sme predtým videli na jednom mieste, teraz vidíme na mieste inom. Napriek tomu, že uvedené miesto u Sexta opakuje elejskú formu argumentu a o niekoľko veršov ďalej Sextos uvádza zopár príkladov, ktoré by mali vysvetliť skutočnú Diodorovu motiváciu pre zavedenie substitúcie výroku v prítomnom čase výrokmi v čase minulom. Zvlášť zaujímavá je príklad s loptou, ktorá otáčajúc sa padá zo strechy smerom k jej dolnému okraju:457 Nech je lopta hodená ponad zvislú strechu. V tej chvíli, v čase, keď sme ju hádzali (οὐκοῦν ἐν τῷ μεταξὺ τῆς βολῆς χρόνῳ), výpoveď v prítomnom čase (τὸ παρατατικὸν ἀξίωμα) „lopta sa práve dotýka (ἅπτεται) strechy", nie je pravdivá, lebo vtedy je ešte na ceste. Keď sa však dotkne strechy, výpoveď v minulom čase (τὸ συντελεστικόν) „lopta sa dotkla (ἥψατο) strechy", sa stáva pravdivou. Teda, výpoveď v minulom čase môže byť pravdivá, keď je výpoveď v prítomnom čase nepravdivá, takže je možné, že vec sa nepohybuje (v prítomnom čase), ale sa pohybovala (v minulom čase, κεκινῆσθαι). Tento príklad, porovnateľný s argumentom proti pohybu, tu zahŕňa aj otázku pravdivosti výroku, ktorý opisuje moment dotyku okraja strechy. Keď uvádza tieto dva príklady, Sextos nám poskytuje oporu pre nevyhnutné objasnenie druhu argumentácie, ku ktorej bol Diodoros zrejme náchylný, ___________________ 456 Döring, Fr. 123 = S. E. am x 85-86. 457 Döring, Fr. 123 = S.E. am x 100-101. 240 Vladimír Marko ako aj pre vysvetlenie jeho názoru na povahu pohybu. 1) Aj keby sa nič nepohybovalo [teraz(?)], predsa bolo uvedené do pohybu, respektíve, pohybovalo sa; 2) je to dôsledok teórie o nedeliteľnosti [priestorových alebo zároveň aj priestorových a časových (?)] častíc. Dva pokusy o prístup k poslednému veršu epigramu tvoria spoľahlivý základ pre tvrdenie, že Diodorova argumentácia sa v značnej miere odlišovala od argumentácie Zenóna z Eley. V závislosti od výberu prístupu k tomuto problému dostaneme aj vysvetlenie starosti, ktorú prejavujú vrany. Jeden prístup sa opiera o Diodorovu interpretáciu priestoru a času. Druhý súvisí s jeho koncepciou nevyhnutných gramatických preskripcií, ktoré treba dodržať, aby sme sa vyhli paradoxom tohto druhu. Zaujímavý výklad prvého prístupu nachádzame u Whitea [1986]. Opiera sa o antagonizmus medzi Diodorovou a Aristotelovou koncepciou času. M i n i m a (ἀμερῆ) – diodorovské nedeliteľné častice by skôr mohli byť priestorovými a časovými intervalmi (alebo aj udalosťami) než bodmi a momentmi. Diodoros sa mohol rozhodnúť pre takýto výklad, aby sa vyhol dôsledkom, ktoré by mohli vyplynúť z nebezpečného Aristotelovho pojmu pre aktuálnu chvíľu – „teraz" (τὸ νῦν). White si myslí, že v tomto zmysle by pre Diodora „bolo intuitívne hovoriť ako o priestore, tak aj o čase ako zložených (συγκείμενα) z takýchto atómov." Možné sú aj ďalšie dôvody, pre ktoré sa Diodoros vyhýba formuláciám v prítomnom čase, napr. „niečo sa (teraz) pohybuje", najmä vtedy, keď sa pre opisy udalosti používajú slovesá „pohybovať (sa)", „umrieť", „vzniknúť" či „zaniknúť". Takéto tvary zrejme mohol považoval za zdroj nejasností a mohol ich pripisovať nedostatkom Aristotelovho stanoviska. Ďalej mohol zastávať aj epistemické dôvody, pre ktoré sa nemôžeme vyjadrovať o veciach, ktoré zaberajú len jednu (tu súčasnú) chvíľu označenú ako „teraz" (τὸ νῦν), a ktoré, na základe toho jedného okamihu, nie sú jasné, ale sa môžeme vyjadrovať až vtedy, keď sú jasné. Keď porovnávame uvedené pramene o Diodorovi – ktoré by mohli svedčiť o jeho atomistických názoroch – so svedectvami z jeho gramatického korpusu zjednoteného u Döringa (Frgs. 111 – 115), a zároveň zohľadníme jeho súbor návrhov gramatických preskripcií, ktoré by mali platiť pre zmysluplné 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 241 používanie niektorých fráz, dostávame iný obraz o postupe, ktorým formoval svoje argumenty. Frázy, ktoré sú zdrojom a m b i g u í t, by sa mali zakázať a vyjadriť inou, priliehavejšou formou. Zdá sa, že takýto prípad máme aj tu – hoci nepopiera existenciu pohybu (keďže niečo sa mohlo „uviesť do pohybu"), dôrazne navrhuje spôsob, ako treba formulovať opis takéhoto prípadu, aby sme sa vyhli nejasným dôsledkom počas opisu udalosti. Keďže v jednej referenčnej chvíli neprebieha žiaden pohyb, pretože chvíľa, na ktorú sa poukazuje, zahŕňa jediný (ten aktuálny) okamih, Diodoros predpisuje frázu, ktorá by mala byť riešením pre opis atomárneho (diskrétneho, kinematografického, alebo Whiteovho kvantového) pohybu. Preto znie zvláštne otázka, ktorú kladú vrany, keďže by mala sledovať pravidlá „kinematografického" času. Diodorova predpokladaná odpoveď, vytvorená na základe argumentu s loptou, by preto mala byť veľkou útechou pre znepokojené vrany. Ich vznik (existencia, zánik a pohyb) by len mal byť zahrnutý príslušnou gramatickou formuláciou. Perspektívy Diodorovho argumentu Ani po takmer polstoročí neexistuje také riešenie Diodorovho argumentu, ktoré by bolo uspokojivé nielen po logickej stránke, ale aj také, ktoré by spĺňalo historické požiadavky rekonštrukcie tohto argumentu. Pre ten stav podľa všetkého existujú dva kľúčové dôvody – ten prvý je praktický či skôr technický, ten druhý je svojou povahou principiálny. Praktické príčiny sú v úzkom spojení s teóriami historickej rekonštrukcie a súčasných vedeckých teórií. Nedostatočná vyspelosť potrebných, metodologicky dobre fundovaných teórií rekonštrukcie vytvára okolnosti, v ktorých často dochádza k neopodstatnenej slobode výkladu starodávnych teórií, rekonštruovaných na základe dostupných údajov. Súčasné vedecké teórie by mali dopĺňať alebo dokonca preberať funkciu a úlohu pri historickej rekonštrukcii. Dnešný výklad antických teórií bez sprostredkovania príslušnej teórie historickej rekonštrukcie a jej metód vedie k možno zaujímavým, ale často z historického pohľadu irelevantným a „slobodným", „historicky nezáväzným" interpretáciam. Bez nastolenia otázky autenticity podoby ústredného predmetu tieto rekonštrukcie môžu priniesť výsledky vhodné na ilustráciu súčasných teórií, ale pre dejiny vedy však nemusia byť relevantné. 242 Vladimír Marko Dosah metód použitých pri pokusoch o rekonštrukciu historických problémov a udalostí sa obvykle končí pokusmi len vyčleniť jednotlivé – z historického pohľadu – lokálne udalosti. Preto sa stáva, že teórie často nevysvetľujú a nevykladajú historické udalosti, ale skôr historické udalosti sa používajú pri interpretáciach alebo ilustráciach presvedčivosti samotných teórií. To znamená, že súčasné vedecké teórie sa v týchto prípadoch nezaujímajú o akési jadro, ani o perifériu historickej udalosti. Nemôžu, a ani by to možno nemali robiť, keďže nachádzajú svoj účel vo vlastnom vývoji a vysvetľovaní tých aktuálnych problémov a slepých uličiek, ktorým čelia vo výzvach súvisiacich s otázkami, ktoré majú z pohľadu súčasnej vedy aktuálny význam. To, pravda, neznamená, že také pokusy by nemohli byť v istom ohľade nápomocné, znamená to len toľko, že často nie sú schopné alebo motivované poskytovať historicky relevantné odpovede. Druhý problém je zásadného charakteru. Jeden príklad nachádzame v súčasných rozpravách o doménach a vyjadrovacej sile časových logík. Tie sú zaujímavým objektom výskumu samy osebe, ale ich expresívna sila sa vo vzťahu k prirodzenému jazyku zatiaľ nezdá dostatočne bohatá na to, aby zahrnula všetky možné výklady argumentov, akým je, okrem iných, aj ten Diodorov, a aby to urobila koherentne a s jednotným výkladom jeho významu. Tak napríklad v Needhamovej dizertácii [1975], ako aj v prácach Masseya [1969], čiastočne aj u Gabbaya v 80. rokoch, nachádzame alternatívne prístupy k časovej logike s nie-priorovskou motiváciou. Needham sa na príkladoch z prirodzeného jazyka snaží ukázať, že logiky Priora, Kampa a Vlacha nie sú vhodné pre opis niektorých fenoménov gramatického času, ktoré by sme mohli nájsť v Diodorovom argumente. Podľa nášho názoru obe východiská musia byť absolútne jasné, ak chceme nájsť riešenie pre formalizáciu Diodorovho argumentu – treba nájsť opodstatnené východisko na vytýčenie problému, ktorý pred sebou máme, resp., ktorý skutočne riešime, a zároveň vymedziť to kontextuálne prostredie v rámci rôznych chronologických vrstiev dostupných prameňov. Na jednej strane bez príslušnej teórie historickej rekonštrukcie sa riešenie zdá nemožné. Niektoré z náčrtov takej teórie, vypracované v Lakatosovom štýle, nachádzame v historických rekonštrukciach matematických teórií. 4.1 Kalimachova hádanka o Diodorovi 243 Žiaľ, treba uznať aj to, že nejde o vypracované metódy, ale skôr o inštruktívne ilustrácie. Na záver ostáva rozhodnúť sa pre zásadnú voľbu – ktorú stranu si v súčasných diskusiách zvoliť ako kľúčovú pre prieskum? Od tejto voľby bude závisieť aj voľba nástrojov a stratégie pri formovaní odpovede pre otázky, ktoré si kladieme ako kľúčové. Pokiaľ si pri týchto otázkach zdôvodnene a definitívne nezvolíme východisko, môžeme aj nemusíme súhlasiť s Momom, že Diodoros bol múdry človek. Na záver však treba zdôrazniť, že skutočné dôvody pre takéto tvrdenie stále nie sú ešte celkom zreteľné a jasné, a tak jeho argument ostáva naďalej otvorený pre rozličné prístupy.

.2. Niektoré priekopnícke rekonštrukcie argumentu Vládca458 Priorovo obdobie – vznik modernej časovej logiky Súčasná história Diodorovho argumentu V l á d c a (κυριεύων λόγος, v ďalšom texte – AV) korení v rastúcom záujme o antické problémy v logike, obzvlášť tie, ktoré nachádzame u Aristotela a stoikov. O prvé kroky sa zaslúžil Łukasiewicz a nachádzame ich vo výskumoch, ktoré spravil počas dvadsiatych rokov minulého storočia. Zhodujú sa, či už zámerne alebo nie, s Lewisovými výskumami na poli modálnej logiky, hlavne v rozlišovaní formálnej a materiálnej implikácie. Analýza povahy implikácie sa rýchlo odhalí ako ďaleká ozvena antickej debaty o implikáciach, vedenej ako medzi Filónom a Diodorom, tak medzi megarčanmi a Aristotelom. I keď argument bol rozoberaný aj skôr, prvý systematický prístup k skúmaniu povahy a vlastností AV by ale mohol byť pripísaný B. Matesovi [1949]. V článku o Diodorovej implikácii, ktorý je neskôr revidovaný a začlenený do doplneného vydania jeho štúdie o logike stoikov [1953/1961], Mates sleduje Łukasiewiczove stopy – hlavne pokiaľ ide o metódu, ktorá je predtým načrtnutá a použitá pri skúmaní Aristotelovej, resp. aristotelovskej logiky. V snahe ukázať výdobytky stoikov na poli logiky, má na zreteli potrebu moderného prístupu v tejto oblasti. Nevyhnutnosť takéhoto prístupu je ukotvená v presvedčení, že bez moderných logických prostriedkov nie je možné skutočnej povahe stoickej logiky ani rozumieť, ani ju predstavovať. Megarská logika, teda aj logika Diodora, je v jeho prístupe chápaná ako niečo, čo spadá do širšej oblasti logiky stoikov. Napriek občasným pochybnostiam o správnosti takéhoto prístupu, je tento prístup zväčša používaný až po dnešných komentátorov. Histórie logiky, ktoré sa objavili neskôr, včetne tej Boheńského [1961], ktorá predstavuje nasledujúce významné ___________________ 458 Text prvýkrát bol zverejnený ako Marko [1999]. 246 Vladimír Marko meno na poli výskumu histórie logiky, ešte nepoukazujú na podstatný rozdiel medzi dvoma školami – stoickou a megarskou. Toto antické obdobie logickej skúsenosti sa preto najčastejšie označovalo jedným termínom – megarsko-stoické obdobie. Po krátkom Matesovom priekopníckom článku nasledovala reakcia Priora [1955], v ktorej sa po prvýkrát analyzuje diodorovská definícia modalít. Tento kritický obrat vskutku predstavuje prvý moderný prístup k rozvoju logík, ktoré sú, analogicky s modálnymi logikami, vyzbrojené temporálnymi, časovo závislými operátormi. Prior bol vo svojom uvažovaní podnietený článkom svojho učiteľa D. Findlayho [1941/1968] o vzťahu času a logiky. Idea pramenila z jednej krátkej pripomienky danej v poznámke, kde sa tvrdí, že „narábanie s gramatickými časmi by bolo potrebné natrvalo včleniť do súčasného rozvoja logiky".459 Až od tohto momentu sa analýza Diodorovho AV a rozvoj časovej logiky vyvíjali ruka v ruke a pomáhali si vo vzájomnom napredovaní. O niekoľko rokov neskôr Prior [1958] ponúkne opravu svojho článku z roku 1955. Ako logiku schopnú obsiahnuť časové komponenty Diodorovho AV predkladá Systém D. Pokračuje vo vylepšovaní svojho systému, oboznámi sa s antickými a stredovekými príspevkami v tejto oblasti, skúma ich a porovnáva z pohľadu súčasnej logiky. Zaoberá sa tiež štúdiom McTaggarta a Piercea, ako i nedávnymi logickými skúmaniami Reichenbacha [1947] na poli gramatických časov slovies. Výsledky svojej práce zverejní Prior v roku 1957 a táto kniha vyvolá široký záujem logikov o ďalší výskum v tejto oblasti. Ponúkané výsledky však mnohí súčasníci vidia ako problematické a zároveň sa sporia okolo otázky: „Je vôbec tento druh logiky nevyhnutný?" (Kripke v tzv. Októbrovom liste).460 V diskusii o tejto poslednej otázke dodnes nepadlo posledné slovo, kým teoretické základy na rozchod dvoch vzniknutých orientácií aj naďalej rastú a rozvíjajú sa do rozličných prístupov k problému skúmania času a k problému skúmania gramatických aspektov času v prirodzenom jazyku – niektorí ___________________ 459 Findlay [1941/1968:160]. 460 Cf. Øhrstrøm [1993]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 247 autori problém vidia ako spoločný, zatiaľ čo druhí súdia, že je nevyhnutné narábať s nimi oddelene, ako s osobitnými otázkami, ktoré nie sú transformovateľné jedny na druhé.461 Krátko po vydaní tejto dodnes spomínanej Priorovej knihy [1957] sa v jeho listoch objavujú dva významné návrhy. Jeden súvisí s Kripkeovoým návrhom, že čas môže byť predstavený "rozvetvenou" štruktúrou (Septembrový list).462 Ďalší predstavuje "Hamblinova mriežka" – vlastne prvá verzia modelu, ktorý by mal predstavovať implikatívnu štruktúrnu zavislosť gramatických časov. Jeho úplná verzia sa objaví až o desať rokov neskôr, v roku 1965. Hamblin tiež predkladá súbor axióm a pravidiel narábania s monadickými operátormi, ktoré sú v súlade s „prostou interpretáciou v termínoch dvojsmernej kontinuálnej časovej osi".463 M. Dummett a E. Lemmon (ktorí navštevovali Priorove prednášky počas školského roku 1955/56) sa vo svojom článku [1959] pokúšajú objasniť aspoň časť zložitej povahy Priorovho kalkulu, tzv. Systému D – systému, ktorý je podávaný ako formálna interpretácia Diodorovej logiky. Ukazujú, že Systém D je obsiahnutý v Lewisovom systéme S4, aj že obsahuje S4.3.464 Rok po zverejnení článku M. Dummetta a E. Lemmona, Oskar Becker analyzuje Priorovu interpretáciu – vybavenú Systémom D, medzičasom komentovanú a doplnenú v [1957] – a predkladá diagram [Becker, 1960:252], ktorým chce ukázať, že Diodorov argument je bez atomistického chápania času nepodložený. Prior [1962] znova zohľadňuje všetky predchádzajúce námietky a vyjadruje názor, že S4.3,465 zdá sa, nepostačuje na vyjadrenie Diodorovej modálnosti, ___________________ 461 O genéze Priorových názorov, pozri Rybaříková [2016]. 462 Cf. Øhrstrøm [1993]. 463 Ibid: "A simple interpretation in terms of two-way continuous time-scale." 464 Cf. Prior [1962]. 465 Kalkul S4.3 predstavuje Lewisov S4 + ( (p  q)  ( q  p)). Jadrnú formu ekvivalentného výrazu ( p  q)  ( q  p), pomocou striktnej implikácie, Prior [1967:27; 29] pripisuje P.T. Geachovi. Úplnosť nového systému algebricky dokázal B u l l [1965]. Vide, P r i o r [1962]. 248 Vladimír Marko keďže neobsahuje diodorovský predpoklad diskrétnosti.466 V nasledujúcich rokoch pokračuje v hľadaní toho adekvátneho systému a výsledok predkladá v [Prior, 1967]. Keďže Diodorov čas má byť diskrétny, ako si všimol Becker, Priorovi sa ako adekvátny javí systém S4.3.1,467 skôr než S4.3. Lenže vo svojej poslednej verzii interpretácie AV je Prior postavený pred nepríjemnú dilemu, ktorá je následkom jeho analýzy: buď musí opustiť ako neplatnú vlastnú verziu rekonštrukcie, alebo ju ponechá v platnosti a obviní Diodora z neplatnosti samotného argumentu. Náchylný je vybrať si druhú možnosť [Prior, 1967:32 – 4]. Priorova verzia, obzvlášť tá posledná, zostáva naďalej takmer štandardným východiskom v rekonštrukciách, ktoré sa objavujú neskôr. Štruktúra a spôsob rozvíjania konštrukcie Diodorovho údajného dôkazu potom vyzerajú nasledovne. Argument je formalizovaný uvedením nasledujúceho symbolizmu, nevyhnutného k jeho transformácii do zodpovedajúceho tvaru, ktorý takto zahŕňa pravidlá výrokového a zodpovedajúceho modálneho kalkulu, ako aj zodpovedajúcich časovo závislých operátorov. Fp = „bude tak, že p" Pp = „bolo tak, že p" Hp = „vždy bolo tak, že p"  p = „je nutné, že p" p = „je možné, že p" Keďže je možné spraviť substitúciu výroku „je nutné, že p" zodpovedajúcim ekvivalentom „je nemožné že p", a takisto je možné zameniť „vždy to bolo tak, že p" s „nie vždy to bolo tak, že p", pridávame dodatočné pravidlo pre ___________________ 466 Bull [1965] Systém D pripisuje Kripkemu a ako alternatívny základ pre systém navrhuje pridať (((p  p)  p)  p), pričom implikácia platí v striktnom zmysle. Vývin tohto systému z historickeho pohľadu rozoberá Prior [1967:20 – 31]. 467 Vlastne S4.3 + ( (p  p)  p)  ( p  p). Systém dostal pomenovanie v článku, ktorý zverejňuje Sobocińsky [1964] a v ktorom je Priorov Systém D axiomatizovaný kratším výrazom ( ( p p )p ) ( pp ), pričom  označuje striktnú implikáciu. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 249 striedavý zápis predošlých modálne a časovo závislých viet na základe vzťahov, ktoré medzi nimi platia:  p def p Pp def Hp Tu Prior upravuje Epiktetov zápis Diodorových premís468 spôsobom, ktorý umožňuje elegantnejšie ďalšie formálne usudzovanie. Prvé dve premisy získava so zámerom vyhnúť sa určitým dvojzmyslom a problémom, ktoré sa môžu vynoriť. Preto sa rozhoduje prvotný text preformulovať pomocou zodpovedajúcich korekcií. P r v ú Diodorovu premisu (D1) „všetky minulé pravdy sú nutné" (πᾶν παρεληλυθὸς ἀληθὲς ἀναγκαῖον εἶναι)469 – prispôsobujúc ju formálnemu prekladu vybavenému predchádzajúcim symbolizmom – Prior chápe ako: ( a ) Ak sa niečo stalo, nemôže byť, že sa nestalo. D r u h ú premisu (D2) „z nemožného nenasleduje možné" (τῷ [ἀ]δυνατῷ ἀδύνατον μὴ ἀκολουθεῖν)470 – ktorá obsahuje termín pre vyplývanie „ἀκολουθεῖν" – Prior chápe skôr logickým než temporálnym spôsobom. Chce zdôrazniť, že zmysel, ktorý tu spočíva v základoch pravdivosti vety, by mal obsahovať ukazovateľ aktuálnej pravdivostnej hodnoty, tak ako v prípade časovo nešpecifikovaných propozícií. Takže pre túto vetu navrhuje formuláciu: ___________________ 468 Döring, Fr. 131 = Epictetus, Dissertationes, ed. Schenkl (1916) ii 19, 1-5; Diodorus Fr. 24, Giannantoni (časť); < FDS 993; LS 38A. Cf. SVF i 489; SVF iii Ant. 30; SVF ii 283. 469 Redukovaný význam premisy korešponduje s princípom konzervácie minulosti: „každá minula pravda je nutná". Neskôr sa oboznámime s dvojzmyselnosťou, ktorú obsahuje Epiktetova formulácia premisy a s následkami, ktoré vyplývajú z jej inak zobrazenej formy. 470 Preklad v redakcii LS, ktorý je často uvádzaný dnešnými interpretátormi tohto miesta znie: „niečo nemožné nenasleduje z niečoho možného" ('something impossible does not follow from something possible'). LS tu kľúčový termín „ἀκολουθεῖν" ponecháva v neurčitom zmysle – tak, aby platil aj v temporálnej, aj v logickej interpretácii, odkiaľ, samozrejme, môžu vznikať aj rôzne nedôslednosti. 250 Vladimír Marko ( b ) Ak je niečo nemožné, potom je nemožné aj všetko, čo to nutne spôsobuje. Prior mal na zreteli zmysel Beckerovej námietky na to, že Diodoros myslel niektoré vety, ktoré sa bežne používali a ktoré boli súčasníkmi prijaté ako platné471 – popri (a) a (b) dodáva ešte dva predpoklady a narába s nimi skôr ako s pravidlami než ako s obyčajným prekladom zdrojových tvrdení. Tak namiesto „možné je to, čo ani nie je, ani nebude pravdivé" (δυνατὸν εἶναι ὃ οὔτ' ἔστιν ἀληθὲς οὔτ' ἔσται), (c) a (d) predstavujú východisko reformulácie prvotných viet, ktoré sa získajú použitím pravidla substitúcie založenom na vzájomnom vzťahu „p je nutné", ktoré je ekvivalentné s „p je nemožné": ( c ) Keď sa niečo stalo, nemohlo to byť tak, že sa nestane. a ( d ) Keď niečo ani nie je, ani sa nestane, tak to bolo tak, že sa to nestane. Záver Diodorovho AV, ktorý tvrdí, že „nič, čo ani nie je, ani nebude pravdivé, nie je možné" (μηδὲν εἶναι δυνατόν, ὃ οὔτ' ἔστιν ἀληθὲς οὔτ' ἔσται) Prior pretvára na: (z) Keď niečo nie je ani nebude pravdivé, tak je to nemožné. Núkajúc formalizmus nevyhnutný pri prepise predošlých viet do zodpovedajúceho symbolizmu, Prior pridáva ako predpoklady (A) prispôsobené formálnemu usudzovaniu, nasledujúce zodpovedajúce formulácie: 472 (a) Pp  Pp A (b) q  [ (p  q)  p] A (c) p  HFp A (d) (p  Fp)  PFp A ___________________ 471 O tom hovorí predpoklad, že „pravdepodobne boli pokladané ako platné aj zo strany Diodora, aj jeho hlavných oponentov" [Prior, 1955:210]. 472 Prior používa poľskú, prefixovú notáciu. Kvôli zjednoteniu výkladu ju uvádzame v preklade. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 251 Ako záver formuluje nasledujúci výrok: (z) p  Fp  p. Pridáva pravidlo nutnosti pre modálnosti, prebraté z Lewisovho S4,473 RL: ├─ α  ├─ α a pokračuje v dôkaze, ktorý v prirodzenej dedukcii môžeme zachytiiť nasledujúcim spôsobom: 474 p  Fp ├─ p 1 (1) p  Fp A 1 (2) PFp z (1) a (d) 1 (3) PFp z (2) a (a) p/Fp 1 (4)   H F p z (3) a ekvivalencie 'P' a 'H' (5) (p  HFp) z (c) a pravidla necesitácie: ├─α  ├─ α 1 (6) (p  HFp)  p z (4) a (b) q/ HFp 1 (7)   p z (5) a (6), MPP (8) p  Fp  p z (1) a (7). ■ Q.E.D. Rovnaký výsledok pri dosahovaní predpokladaného záveru (z) (p Fp) p môžeme dostať čiastočne rozšírenou procedúrou, keď ku predtým Priorom formulovaným predpokladom (a)-(d) pridáme dve dodatočné pravidlá (1) a (2), známe v antike, (1) (p  q)  ((q  r)  (p  r)) – pravidlo sylogizmu (2) (p  (q  r))  (q  (p  r)) – zákon komutácie a potom pokračujeme v odvodzovaní dôkazu nasledujúcim spôsobom: (3) PF p  PF p z (a): p/Fp; (3°) PF p  H F p z (3), pomocou P def H (4) p  Fp  HFp z (d) i (3°) pomocou (1): p  Fp/p; PFp/q; HFp/r; ___________________ 473 Prior je názoru, že pravidlo RL – s ohľadom na diodorovské termíny – tvrdí, „že ak formula vyjadruje niečo, čo je vždy pravdivé, tak tá formula tvrdí, že tá vec je nutná – vlastne, že je vždy pravdivé to, že je a vždy bude pravdivá" [1955:207]. 474 Priorove označenia predpokladov podané malými písmenami použijeme aj neskôr v McKirahanovom prieskume Priorovho dôkazu. 252 Vladimír Marko (4°) HFp  [ (p  HFp)  p] z (b): q/HFp; (5) p  Fp  [ (p  HFp)  p] z (b), i.e. (4) a (4°) pomocou (1):p  Fp/p; HFp/q; (p  HFp)  p/r (6) ( p  H F p ) z (c) pomocou RL (6°) {pFp[ (pHFp)p]} {(pHFp)[(pFp)p]} z (5) pomocou (2): p  Fp/p; (p  HFp)/q; p/r; (6°°) (p  HFp)  [(p  Fp)  p] z (6) a (6°) pomocou MPP (z) p  Fp  p z (5) a (6°°) pomocou MPP ■ Q.E.D. Pozrime sa teraz na námietky, ktoré nasledovali po ponúknutej Priorovej rekonštrukcii, podávané cez ďalšie interpretácie AV. Hintikka – rozprava o princípe plodnosti Ako Prior, tak aj Hintikka vo svojich textoch [1964; 1973] preberá reláciu následnosti v D2 skôr ako l o g i c k ú než ako č a s o v ú, kým pojem pravdivosti chápe tak, že poukazuje na „aktuálnu pravdivostnú hodnotu" aplikovanú na časovo neobmedzené výroky. Kritizuje Priora pre interpretáciu toho, čo Diodoros mohol začleniť ako výrok obsahujúci časové ukazatele (indexy). Taktiež sa pokúša explikovať zaužívané významy termínov nutné a možné, s cieľom rozlíšiť a objasniť, aký mohol byť zvyčajný význam týchto termínov v rámci jazyka Diodorových súčasníkov. Sleduje Beckerovu ideu, snaží sa nájsť odpoveď na túto otázku čítajúc Aristotela ako všeobecný zdroj debaty o implikáciach s časovými ukazateľmi. Hintikka premisy D1 a D2 berie skôr ako princípy než ako premisy nejakého konkrétneho argumentu. Preto sa jeho preklad nezdá byť natoľko prehľadným, hoci vrhá nové svetlo na problémy, ktoré sa vynárajú pri tlmočení toho, čo je nositeľom pravdivostnej hodnoty – resp. kedy má nejaký výrok pravdivostnú hodnotu, pokiaľ je vybavený zodpovedajúcim časovým ukazateľom. Navyše, Hintikka zaraďuje Diodora medzi obrancov „p r i n c í p u pl o d n o s t i ", pripisuje mu niektoré dodatočné, Diodorovmu náhľadu nie až také blízke vlastnosti. Idea „nutnosti minulosti" (resp. minulých právd, konzervácie minulosti) bola v každom prípade blízka mnohým Diodorovým súčasníkom. Má svoju všeobecnú podobu vo 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 253 formuláciach, ktoré nachádzame u Aristotela.475 I Hintikka vo svojej reformulácii Diodorovej prvej premisy smeruje k aproximácii spomínaných dvoch prístupov. Podľa jeho konečného hodnotenia AV nedokáže dôjsť k fatalistickému záveru. S ohľadom na Priorov model D1 a D2 berie ako princípy, a nie ako obyčajné predpoklady a usudzuje, že môžu byť v súlade s vyššie uvedeným (α) a (β),476 pričom (β) je poňaté ako pravidlo, ktoré tvrdí skôr l o g i c k ú než č a s o v ú následnosť. Obidve tieto pravidlá budú použité pomocou nasledujúcej interpretácie: (α) Akýkoľvek pravdivý výrok týkajúci sa minulosti je nutný. (β) Ak sa predpokladá, že sa možnosť uskutočnila, tak z toho nevyplýva nemožný záver. Aplikujúc tieto dve pravidlá sa pokúša ukázať nekonzistentnosť dvoch nasledujúcich výrokov: (x) Je možné, že p. (y) p ani nie je ani sa nestane v ktoromkoľvek nasledujúcom okamihu. Aby preukázal nekonzistentnosť (x) a (y), Hintikka sa pokúša nájsť i) nejaký dodatočný výrok – povedzme r – ktorý by sa mohol zakladať na predpoklade, že je to tak, že p a ii) nejaký výrok odvodený z (y), ktorý by mohol tvrdiť, že "r je nemožné". Výsledok, ku ktorému sa smeruje, by mal ukázať, že výroky (x) a (y) prinášajú následky, ktoré sú odvodené pomocou pravidla (β) a ktoré sú nekonzistentné.477 Vlastne Diodorovým zámerom je dokázať, že (y  x). ___________________ 475 Arist., NE 1139b 7 – 9 [Kříž]: „Předmětem záměrné volby však není nic, co se stalo, jako například nikdo se nerozhodne, aby Ilion bylo rozbořeno; o tom totiž, co minulo, nikdo se neradí, nýbrž o tom, co bude a co může býti, to však, co minulo, nemůže se nestáti; proto správně dí Agathon: Vždyť to též bohu odňato, by učinil, ať nestane se, co se jednou stalo již." Rovnako, v prvej vete de int. ix, Aristoteles zdôrazňuje tento princíp a rozširuje ho aj na skutočnosť: „Je nutné, aby kladný nebo záporný soud o tom, co jest a co bylo, byl pravdivý nebo nepravdivý." 476 Hintikka [1964:106]. 477 Hintikka [1964:104]. 254 Vladimír Marko Hintikka vychádza z nasledujúcich predpokladov. Predpokladajme, že p(t) = „p je pravdivé v čase t" p(t) = „možné je, že p bude pravdivé v čase t" Prvá premisa bude znieť (t)p(t) a záver (t)p(t). Kvôli jednoduchosti, dosah t bude obmedzený na súčasný alebo budúci čas, podľa nasledujúcej definície: Def. t0 a t1 = Nech t0 a t1 sú budúce momenty času, také, že t1 nasleduje jeden deň po t0. Teraz vetu (t)p(t), - „je možné, že p", keď ide o jednotlivý budúci moment to – môžeme čítať ako „v čase to bude pravdivé, že p". V prípade, keď je pravda vety aktualizovaná, táto veta znie (t)p(t). Kľúčový krok pre diodorovskú argumentáciu je reformulácia vety (t)p(t), ktorá je v argumente použitá vo forme (t)p(t). Deterministický predpoklad je zachytený vetou (t)( p(t)   p(t)). V prípade neplatnosti (t)p(t) máme tvrdenie (t)  p(t) – keď ide o jednotlivý budúci moment to, veta by znela „v čase to bude nepravdivé, že p". Deterministický predpoklad a) bude následok predpokladu α). Bude znieť: „ani nie je, ani nebude pravdivé, že p". („Ak nedošlo k p, nedôjde k nemu ani v ktoromkoľvek neskoršom momente času"): (a) (t)( p(t)  p(t)) Ďalšia veta „je možné, že p" (alebo „v určitom čase t bude pravdivé, že p") bude diodorovská substitúcia platného princípu (b) (t)p(t) z (x) za problematický – reformulácia tejto vety by podľa diodorovského dôkazu mala znieť (b!) (t)p(t). Ak je p v určitom čase t aktualizované, zapisujeme ako (c) (t)p(t). Negáciou c), bude (d) (t)  p(t) z (y); zároveň je to negácia (c) (sub. /) 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 255 Samotné vety (a), (b) a (d) sú, podľa Hintikku, konzistentné. Nekonzistencia vyplýva z (a), (b!) a (d). Predpokladajme teraz jednotlivý moment to ako uskutočnenie kroku (b!). Z vety „je možné, že p" podľa Diodora vyplýva veta „v čase to bude pravdivé, že p". (1) p(to) z b!, „v čase t0 bude pravda, že p" Ak je v to možnosť uskutočnená, máme (2) p(to) záver, z (1), uskutočnenie p; podľa (x) a (β) (3)  p(to)   p(to) E, z a), uskutočnenie (y) (4)  p(to) E z d), (5)  p(to) 3, 4 MP, (6) p(to)   p(to) I, 2, 5 Zdá sa, že keď Hintikka dostáva (6), môže uzavrieť nasledovné – že toto je nemožnosť, ktorú hľadal Diodoros – podľa Hintikku, Diodorov záver 2 („v čase to bude pravdivé, že p"), ktorý sa získava z realizovaného predpokladu x („je možné, že p"), je preukázaný pomocou 6 („v čase t1 bude pravda, že je nemožné, aby k p včera bolo došlo"), že je nielen nepravdivý, ale aj nemožný.478 Tak bol, podľa neho, Diodoros pripravený uzavrieť, že počiatočný súhrn predpokladov {(x), (y)} bol nekonzistentný. Tento Hintikkov odhad sa zakladá na predpoklade, že Diodoros tým, že nemal dostatočne logické symbolické prostriedky, bral ako prirodzený krok prechod z (t)p(t) k (t)p(t) – od „je možné, že by došlo k p teraz alebo v budúcnosti" k „je možné teraz alebo v budúcnosti, že by došlo k p" (tzv. Barcan forma). Sutula [1976:331] analyzuje a podáva súhrn Hintikkovho usudzovania a interpretuje ho nasledujúcim spôsobom: 1 (1) V čase t0 bude pravda, že p. predpoklad, že sa možnosť p uskutočnila 1 (2) V čase t1 bude pravda, že k p došlo včera. z (1) a definície t0 a t1 ___________________ 478 Hintikka [1964:106]. 256 Vladimír Marko 3 (3) Nedošlo k p, ani k nemu nedôjde v ktoromkoľvek neskoršom momente času. predpoklad, uskutočnenie (y) 3 (4) V čase t0 bude nepravda, že p. z (3) a definície t0 3 (5) V čase t1 bude nepravda, že včera došlo k p. z (4) a definície t0 a t1 3 (6) V čase t1 bude pravda, že pre p je nemožné, že včera bolo p. z (5) pomocou pravidla (α). Sutula zároveň rozširuje a posúva dôkaz pridaním krokov, ktoré konflikt medzi dvomi pravidlami urobili prehľadnejším: 3 (7) Je nemožné, že p z (1), (2) a (6) pomocou (b) (8) Ak nie tak, že p a ani to nebude v ktoromkoľvek neskoršom čase, potom je nemožné, že p. z (3) a (7) Spôsob usudzovania, ktorý vedie k (6), by sa mal zdať presvedčivý, ale keď ho detailnejšie preskúmame, uvidíme, že sa čiastočne líši od tvaru výroku, ktorý by sme očakávali, keď sa pozeráme na (2). Hintikkovým zámerom je dôjsť k jednej strane nekonzistencie, ktorá by bola "r je nemožné". Výrok (6) má tvar dosť blízky želanému, ale očividne netvrdí [6] „Nie je možné, že (2)", ani neponúka tomu zodpovedajúcu očakávanú formu [6'] „nie je možné, že (v t1 bude pravda, že včera bolo p)", ale iba (6) „v čase t1 bude pravda, že pre p je nemožné, že včera bolo p". Vo vete (2) by jej kľúčovou hodnotenou sekvenciou bolo „p bolo (včera)". Modálny prefix ja tak naviazaný na moment vyslovenia parciálnej výrokovej sekvencie, alebo závislý na ňom. Aby sme to ukázali prehľadnejšie, nahraďme hodnotenú sekvenciu „p bolo (včera)" s „φ", takže (2) môžeme čítať ako [6'] {Je nemožné (t e r a z , práve v tejto chvíli), že [v t1 bude pravda, že (φ)]}. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 257 Zdá sa však, že Hintikkov výsledok daný ako (6) má iný význam. Keď dôsledne použijeme rovnaký spôsob usudzovania a substitúciu, výsledkom je iba nasledujúce tvrdenie: [6'] {Je pravda (t e r a z , práve v tejto chvíli), že [v t1 bude nemožné, že (φ)]}, čo je vzdialené želanej kontradikcii, podľa ktorej by sme mali dostať „je n e m o ž n é (teraz), že (2)," k čomu sa snaží na predošlých riadkoch dopracovať Hintikka. Ako vidíme, skôr sa dá povedať, že dokazuje, že „v t1 bude nemožné, že (2)," čo nie je v súlade s pravidlom (β) [„ak sa možnosť uskutočnila, odtiaľ nevyplýva nemožný záver"].V tom istom zmysle Sutulov doplňujúci krok k Hintikkovej rekonštrukcii nevyplýva z (2) a (6) pomocou pravidla (β). Dokonca i keď je spravená zodpovedajúca intervencia, nie je nijaký základ, ktorý by viedol k želanej kontradikcii. Hoci sú (2) a tu pretvorené [6'] v duchu modifikovaného druhého predpokladu formulované ako pravidlo (β), musíme nájsť základ, z ktorého vzíde, že [6'] spočíva na (6). Keby sme však dopustili, že (6) vyplýva z [6'], tak by sme dostali formuláciu: Ak {j e pravda (t e r a z , v tejto chvíli), že [v t1 bude n e m o ž n é , že (φ)]}, potom {je n e m o ž n é (t e r a z , v tejto chvíli), že [v t1 bude p r a v d a , že (φ)]}, Táto formulácia na prvý pohľad neznie neprijateľne. Ale keď detailnejšie analyzujeme, uvidíme, že má za následok tvrdenie tohto druhu: „to, čo je (v tejto chvíli) pravda, že bude (neskôr) nemožné, je už (teraz) nemožné". Inými slovami, toto je tvrdenie, ktoré spočíva na stanovisku, že „z dodatočných nemožností vyplývajú terajšie (ktoré sú aktuálne)", čo evidentne nie je v súlade s pravidlom (β). Sutula [1976:335] sa dostáva do rovnakej situácie, síce inou cestou, čo je následne viditeľné aj na príklade, ktorý použije. Zodpovedajúcou substitúciou modálnych pojmov dostaneme, že „to, čo je možné teraz, bude možné v ľubovoľnom neskoršom okamihu". Ak je to tak, nech sú t1, t2, a t3 prvý, druhý a tretí deň v mesiaci a nech p je výrok „včera bol prvý deň v mesiaci". V t2 je výrok pravdivý a preto je možné, že p: „včera bol prvý deň v mesiaci (t1)". V t3 ten istý výrok nie je pravdivý a nie je možné, že p – t.j. podľa pravidla (α): „ktorýkoľvek pravdivý výrok, ktorý sa vzťahuje na minulosť, je nutný", v t3 je nepravda, že p a tým nie je možné, že p. Ale – keď porovnáme pravdivosť a 258 Vladimír Marko modalitu tej istej vety v dvoch rozličných, susedných momentoch, tak dostaneme nasledujúce tvrdenie: „hoci je v t2 možné, že p, v t3 nie je možné, že p". V tom prípade máme, že „to, čo je možné v jednom čase, nie je možné v neskoršom čase" (čo aj korešponduje s Diodorovou sémantikou pre časovo určené výroky). To je dôvod, prečo [6'] nemôže nahrádzať (6), takže Sutulov dodatočný krok (7) je rovnako nepresvedčivý, keďže nevyplýva z (2) a (6) pomocou (β). Dôsledkom je, že dva explicitné postupy, ktoré by mali viesť k želanému záveru – či už cez pravidlo (β) alebo cez pravidlo (α) – sú zaťažené vážnymi nedostatkami. Rescher – nezávislosť historickej rekonštrukcie Rescherova verzia argumentu [1966, 1968, 1971] sa v mnohých ohľadoch líši aj od Priorovej, aj od Hintikkovej. Niektoré rozdiely sú zásadnej povahy. Rescher pripúšťa určitú slobodu a odstup od historickej dôslednosti, aby dosiahol logickú precíznosť. Chce ponúknuť argument prijateľný z hľadiska súčasných logických štandardov, ale prehliada viaceré aspekty AV, hoci niektoré z nich sú evidentne obsiahnuté v dostupných svedectvách alebo predstavujú ich bezprostredné dôsledky. Aj tak je jeho prístup z viacerých dôvodov často rozoberaný a zaujal svoje miesto v odbornej literatúre. Jeho výskumy sú poznačené duchom stredovekých arabských komentátorov Aristotela. Rescher predtým pracoval na priekopníckych štúdiach arabskej logiky, a to je citeľné aj v textoch o Diodorovom argumente. Jeho "stredoveké" čítanie tohto problému spočíva v špecifickom chápaní výrokov, ktorými sa argument zaoberá, a Diodorovské výroky sú potom predstavené ako časovo určené výroky. Tento prístup sa pohybuje v rovnakej rovine, ako námietky vznesené voči Priorovmu chápaniu povahy času. V rekonštrukcii, ktorú považuje za zodpovedajúcu Diodorovi, Rescher vychádza zo stanoviska, že čas sám osebe nemá rozvetvenú štruktúru,479 a preto je podľa neho nevyhnutné, aby sa prvotné Diodorove premisy preformulovali na výroky s fixnými časovými ukazovateľmi. Modality aplikované na tieto výroky by mali byť závislé od konkrétneho času (ide o ___________________ 479 Cf. Rescher [1968:211 – 212; 1971:73]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 259 udalosti alebo akty vyslovenia) – reč je o dátumovanom výroku, resp. výroku s dátumom.480 P r v ú Diodorovu premisu D1, ktorá hovorí „všetko, čo je minulé a pravdivé, je [teraz] nutné", Rescher prispôsobuje formálnemu mechanizmu a číta ju nasledujúcim spôsobom: (1) (t){[Tt p  (t < n )]  n p } Táto formulácia má zmysel s k ô r časovo vymedzeného výroku (temporally definite proposition) – ako napr. „v Londýne prší 1. januára 1966", pričom t zastupuje výraz včera, n výraz dnes a p má význam "teraz prší" – a n i e časovo nevymedzeného výroku ako „"v Londýne dnes prší"" (lebo by to podľa neho malo absurdné dôsledky).481 Zovšeobecnená verzia tejto premisy by teda bola nasledujúca: „to, čo je minulé a pravdivé, je odvtedy nutné" alebo „ak je výrok p pravdivý v ktoromkoľvek čase t, potom je p nutné v ľubovoľnom neskoršom čase t". Rescherova symbolická formulácia tohto tvrdenia je nasledujúca: (1a) (t)(t' ){[Tt p  (t < t' )]  t' p} V tomto tvare premisa podľa neho korešponduje s teóriou temporalizovaných (chronologických) modalít a je tiež obsiahnutá v stredovekom výroku „unumquodque, quando est, oportet esse" – "všetko, čo už je, je nutné" – s tým, že v tomto prípade je pretavený do výroku "čokoľvek, keď sa raz stane, je odvtedy nutné". ___________________ 480 Je niekoľko dôvodov, prečo sa Rescher vo svojej verzii rozhoduje pre tento krok. Zmysel (1) – i.e. „ak p bolo pravdivé v minulosti, potom je p nutné (teraz)" – by bolo prijateľnejšie pre tie výroky o minulosti, ktoré majú fixovaný časový index. Rescherov dôvod sa zakladá na tom, že by nemohol dať želaný zmysel premise (2). Niektorí autori tento krok vidia ako vážny nedostatok, a taktiež považujú za obmedzenie v jeho rekonštrukcii, že on nezabezpečuje platnosť interpretácie všeobecne a ani takú, ktorá by korešpondovala špecifickosti diodorovských „výrokov". Cf. napr. McKirahanov komentár Reschera v [1979:250, n. 32]. 481 Rescher [1968:204; n. 27]. 260 Vladimír Marko V d r u h o m kroku Rescher upriamuje pozornosť na problematický výraz ἀκολουθεῖν. Diodorovu premisu D2, uvedenú podľa Epiktetovho zdroja,482 interpretuje ako výrok, ktorý vyjadruje skôr č a s o v ú než logickú súslednosť.483 Tento výrok obsahujúci frázu „vyplýva" alebo „nasleduje" vníma ako pravidlo, ktoré by malo byť pochopené v zmysle „stane sa po": „nemožné nenasleduje po možnom". Respektíve to, čo je raz možné, sa nestáva dodatočne nemožným, ale je možné vo všetkých nasledujúcich časoch alebo _ povedané inak _ „ak je výrok p možný v ktoromkoľvek čase t, potom je p možné v ľubovoľnom neskoršom čase t'". Pre tento výrok predkladá nasledujúcu symbolickú formuláciu: (2) (t)(t') { [  t p  ( t < t ' ) ]  t ' p } a jej ekvivalentnú verziu: (t)(t') { [   t ' p  ( t < t ' ) ]   t ' p } . Inými slovami, konečná verzia tejto premisy hovorí: „to, čo je raz nemožné, nebolo možné nikdy v predchádzajúcom čase" a tieto verzie D2 explicitne vyjadrujú očividné princípom konzervácie možnosti – „raz možné je vždy možné potom" – čo má „neprehliadnuteľné deterministické zafarbenie".484 Keď zavedieme vzťah duálnosti medzi i , (2) môžeme čítať ekvivalentne s (t)(t'){[ t ' p  (t< t ' )]  t p}, čo vlastne predstavuje tézu, že „to, čo je nutné v nejakom čase, bolo nutné vždy dovtedy". Diodorova t r e t i a premisa D3 – „to, čo ani nie je, ani nebude, je možné" – je pretavená ako výrok, ktorý tvrdí, že „niečo, čo ani nie je ani nebude ___________________ 482 Döring, Fr. 131. 483 Tento zmysel korešponduje so Zellerovou tradíciou v interpretovaní tohto miesta. Mnohí autori predsa nie sú pripravení prijať tento prístup a sú názoru, že je táto časová interpretácia neudržateľná. Jeden z pravidelne uvádzaných dôvodov pre popieranie časového čítania druhej premisy sa týka Diodorových modálnych pojmov možné a nutné. V Rescherovom príklade Diodorov výrok, keď je nepravdivý v určitom čase t a je neskôr nepravdivý, je možný pred t a nemožný po t. Podľa tohto stanoviska by sa problém neukázal, keby sme túto následnosť interpretovali skôr v logickom zmysle. 484 Rescher [1968:205, n. 29]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 261 pravdivé, je predsa možné" alebo „výrok p0 je teraz možný, i keď p0 nie je, ani nebude pravdivé v ktoromkoľvek neskoršom čase". Formálna interpretácia tohto tvrdenia je predstavená takto: Pre nejaké p0: n p 0  ( t)[(n t)  T t p 0 ] Držiac sa toho, že cieľom AV je úmysel ukázať vzájomný nesúlad (1) – (3), Rescher narába s D3 ako s tvrdením, ktoré slúži ako reductio tvaru argumentu – lebo ak prijmeme (1) a (2), musíme prijať aj popretie (3). Spor troch viet vedie k dôsledne poňatej diodorovskéj téze, podľa ktorej každá (aktuálna) možnosť sa musí uskutočniť v nejakom terajšom alebo budúcom čase,  n p  (  t ) [ ( n  t )  T t p).485 So zámerom dostať kontradikciu bude štvrtým krokom rekonštrukcie preformulovanie tézy (1a), ktoré vedie k postoju (4): „ak výrok p nie je nutný v ktoromkoľvek čase t', potom p nie je pravdivé v ktoromkoľvek skoršom čase t". Substitúciou „p" namiesto „p" dostáva (5) „ak p nie je nutné v ktoromkoľvek čase t', potom p nie je pravdivé v ktoromkoľvek skoršom čase t". Pomocou pravidla ekvivalencie medzi duálnosťami  tα a tα získava (6), teda „ak je p možné v ktoromkoľvek čase t', potom p nie je pravdivé v ktoromkoľvek skoršom čase t." Na tomto mieste vynecháva ___________________ 485 V pokračovaní [1968:205; n. 30] Rescher sa pokúša vyvinúť čiastočne upravenú tézu, ktorá sa dá viac uplatniť na dicta, tak ako sú podané v Boethiovom prameni (Döring, Fr. 138). Téza sa teraz dá preformulovať skôr ako silnejšie tvrdenie ekvivalencie,  n p  ( t ) [ ( n t )  T t p ] čo je na základe substitúcie rovnako ekvivalentné s  n p  ( t ) [ ( n t )  T t p ) vlastne s diodorovským tvrdením: „to, čo ani nie je, ani nebude, je nemožné". Pomocou substitúcie p za p dostávame nasledujúcu ekvivalentnú tézu  np  ( t ) [ ( n t )  T tp ) . Reláciou duality a  , ako aj postulovaním aletickej ekvivalencie T a T, tento princíp Rescher vidí ako korešpondujúci s diodorovskou tézou, že „o, čo je a vždy bude pravdivé, je nutné": p  ( t ) [ ( n t )  T t p ) . 262 Vladimír Marko podrobné kroky odvodzovania a rozhodne sa previesť manéver, pri ktorom využije všeobecnú použiteľnosť zákona vylúčenia tretieho, ktorý postuluje tézu, že „v ľubovoľnom čase je ľubovoľný výrok buď pravdivý alebo je pravdivá jeho kontradikcia": (t)[Tt p  Tt(p)] a dostáva výrok (8) „ak je p možné v ktoromkoľvek čase t', potom je p pravdivé v ktoromkoľvek skoršom čase t". Z (3) teraz robí úvodný krok, ktorým chce dostať želanú kontradikciu pomocou (9) „výrok p0 je teraz možný" a (10) „výrok p0 nebude pravdivý o jeden deň odteraz". (11) „výrok p0 bude pravdivý o dva dni odteraz" odvodzuje z (2) a (9), aby dostal (12) „výrok p0 bude pravdivý o jeden deň odteraz" z (8) a (11). Keďže (12) je v kontradikcii s (10), úvodnú premisu treba poprieť, a to vedie k (13) – „ak je p možné teraz, tak je p buď teraz pravdivé alebo bude p pravdivé v nejakom neskoršom čase". Keďže je (13) ekvivalentná s Diodorovým záverom D3, argument je dokončený. Zrekapitulujme Rescherovu rekonštrukciu: 1 ( 1 ) ( t ) ( t ' ) { [ T t p  ( t < t ' ) ]  t ' p } A 2 ( 2 ) ( t ) ( t ' ) { [ t p  ( t < t ' ) ]   t ' p } A 3 ( 3 )  n p 0  ( t ) [ ( n t )  T t p 0 ] – pre určité p0 A 1 ( 4 ) ( t ) ( t ' ) { [ t ' p  ( t < t ' ) ]  T t p } z (1) 1 ( 5 ) ( t ) ( t ' ) { [ t 'p  ( t < t ' ) ]  T tp } z (4), p/p 1 ( 6 ) ( t ) ( t ' ) { [ t ' p  (t<t')]  Ttp} z (5) zámenou  tα podľa ekvivalencie s tα ( 7 ) ( t ) ( T t p  T tp ) zákon vylúčenia tretieho, vzatý ako teoréma 1 ( 8 ) ( t ) ( t ' ) { [ t ' p  ( t < t ' ) ]  T t p } z (6) i (7) 3 ( 9 )  n p 0 z (3) 3 ( 1 0 ) T n + 1 p 0 z (3) 2 , 3 ( 1 1 )  n + 2 p 0 z (2) a (9) 1 , 2 , 3 ( 1 2 ) T n + 1 p 0 z (8) a (11) 1 , 2 ( 1 3 )  n p 0  ( t ) [ ( n t )  T t p 0 ] pre každé p0 z 10 a 11 RAA ■ Q.E.D. Rescher tlmočí AV pomocou verzie zákona vylúčenia tretieho, ktorý platí b e z o b m e d z e n i a , ako sme videli v kroku (7). To je v protiklade so zaužívanou interpretáciou Aristotelovej koncepcie (ktorá u Reschera bude rozobraná 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 263 neskôr v rámci diskusie o príklade „námornej bitky"), kde je Aristoteles predstavený ako prívrženec o h r a n i č e n e j verzie tohto zákona, čiže ako oponent verzie bez ohraničenia, kvôli zámeru vyhnúť sa deterministickým dôsledkom Argumentu z nečinnosti (argumentu Lenivý) a obrane slobodnej vôle. Vo svojej rekonštrukcii sa chce vyhnúť deterministickému záveru AV a ukázať, že popretie princípu konzervácie možnosti (2) nie je Diodorovou bezprostrednou voľbou, ale že postup argumentácie spočíva v tom, že sa vyrieši inkompatibilita daných premís opustením (3) a ponechaním (1) a (2), ktoré vedú k uvažovanému – teda logickému determinizmu. V tomto zmysle kľúčový Rescherov krok spočíva v tvrdení, že v Diodorovom prípade nemôžeme mať súčasne aj výrok „X-v-t" (resp. „udalosť X v čase t") aj „nie Xv-t". Stanovisko, ktoré Rescher obhajuje, spočíva v postoji, že „pravdivostný status výroku s ohľadom na čas vyslovenia musí mať rozhodujúci význam".486 Táto myšlienka je v protiklade s chápaním časovo relativizovaných výrokov, nachádzaných u Knealeovcov, ktorí hovoria, že „Diodorove definície modálnych pojmov sú založené na predpoklade, že pravdivostná hodnota je premenlivá".487 I keď sa pravdivostná hodnota časovo nevymedzeného vyhlásenia „dnes v Aténach prší" skutočne zmení, ak je dané 1. januára 1966, jeho väzba na striktný alebo explicitný čas úkazu – ako v prípade časovo vymedzeného výroku ako napr. „v Aténach prší 1. januára 1966" – sa v priebehu času nezmení. Preto Rescher tvrdí, že „to, čo sa s časom t môže zmeniť, nie je pravdivostná hodnota absolútneho výroku, X-v-t', ale časovomodalizované nutnosti buď možných alebo aktuálnych párov, t (X-v-t') alebo  t (X-v-t') alebo Tt (X-v-t').488 Diodorove výroky sú v rekonštrukcii chápané ako výroky tohto druhu. Rescherova teória, ktorá je založená na myšlienke jednoduchého, čiže nerozvetveného toku času, má podľa neho niekoľko výhod. Okrem očividnej jednoduchosti a prehľadnosti je jej prednosťou rozlišovanie epistemického a ontologického statusu pravdy v závislých výrokoch obsahujúcich časové ___________________ 486 Rescher [1971:197]. 487 Kneale [1986:121]. 488 Rescher [1971:167. n. 9]. 264 Vladimír Marko ukazovatele. Tento prínos je dôsledkom Rescherovej kritiky Priorovho typu prístupu, že ak je náhodnosť budúcnosti obsiahnutá v ontologickej štruktúre času, potom sa budúca náhodnosť nedá určiť, a preto výroky, ktoré sa týkajú budúcej náhodnosti, musia byť ponechané bokom, na prahu pravdivostného statusu. Rescher protikladne k Priorovi verí, že budúca náhodnosť je inherentná príčinnej štruktúre toku udalostí, a nielen samotnej povahe času ako takého. Z tohto dôvodu je budúca náhodnosť podriadená určovaniu pravdivosti alebo nepravdivosti. Toto chápanie je okrem iného vzdialenou ozvenou debaty o Aristotelovej deviatej kapitole de interpretatione medzi antickými a stredovekými komentátormi a toho, ako čítali časť 19a36 – 38, kde je známa fráza – „ešte nie je definitívne pravdivé" – chápaná zvyčajne v epistemickom zmysle.489 Hoci je jeho koncepcia v mnohom inšpirujúca pri ďalšom štúdiu podobných problémov, z pohľadu historického kontextu a z metodologických dôvodov ju ťažko môžeme bez námietok podporiť ako adekvátnu, obzvlášť ak chceme splniť aj základnú požiadavku uspokojujúcej formálnej interpretácie prvotného argumentu a vernosti jeho rekonštrukcie prameňom. Sutula – pripomienky k Rescherovej rekonštrukcii Rivalita medzi Diodorom a Aristotelom, ktorú vidno v Rescherovej rekonštrukcii, sa točila okolo kľúčového tvrdenia (7), resp. verzie zákona vylúčenia tretieho bez ohraničenia. Aby sme sa vyhli deterministickým dôsledkom, ktoré spúšťa Diodorov argument, mali by sme zavrhnúť tento tvar zákona a prijať jeho ohraničenú verziu, zvyčajne pripisovanú Aristotelovi – hoci každý výrok o minulosti musí byť taký, že buď je pravdivý alebo je pravdivá jeho negácia, pre výrok o budúcnosti toto platiť nemusí. Sutula [1976] sa pokúša nadviazať na Rescherovu ideu o tom, ako sa vyhnúť deterministickému záveru AV. Aby sa zahatal tok usudzovania smerujúci k Diodorovmu záveru v (13), vezmeme si ohraničený, Aristotelov tvar zákona, teda ___________________ 489 Pozri tu, kapitolu 1.: O Aristotelových námorných bitkách. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 265 (XM1) ( t ) ( T t p  T t  p ), pre každé t také že n  t a keďže toto je ekvivalentné s (XM2) (t)[(t<n)  (Tt p  Ttp)], substitúcia (XM2) namiesto (7) zabráni krok usudzovania k (12), čím sa vyhneme kroku (13). Takto by sme mali postup, ktorý je v súlade s krokmi (1) – (6). Teraz, na základe (XM2), zmeníme predpoklad (7) na (7'), a ten je založený na o h r a n i če n e j verzii zákona. 490 Teraz by sme dostali: (7') (t)[(t<n)  (Ttp  Ttp)] (XM2), teoréma 1 (8') (t)(t'){[t'p  (t<t')  (t<n)]  Ttp} z (6) a (7'). Nasledujúce tri kroky se opakujú z predošlého postupu: 3 (9) n p0 z (3) 3 (10) Tn + 1 p0 z (3) 2,3 (11) n + 2 p0 z (2) a (9). Teraz je krok (12) zablokovaný, pretože Tn+1 p0 nevyplýva z (8') a (11), keďže podmienka ( t < n) – ktorá je pridaná v (8') – nie je splnená, keď je t=n+1. Hoci Rescher neprechádza touto procedúrou, ktorú nachádzame u Sutulu, zdá sa, že ide o spôsob vyhnutia sa Diodorovmu fatalistickému záveru. Ten sa opakuje v „tradičnej" interpretácii Aristotelovho riešenia budúcej náhodnosti, ktoré nachádzame v príklade s námornou bitkou. Sutula sa pokúša rozvinúť ďalej Rescherovu ideu – aby bola prehľadnejšia, aj aby ukázal niektoré nedôslednosti v zamlčanom predpoklade, ktorý je súčasťou Rescherovej rekonštrukcie. Svoju koncepciu zakladá na náhľade, že pri ohraničovaní zákona vylúčenia tretieho Rescherovým spôsobom nie je možné vyhnúť sa uspokojivým spôsobom fatalistickému záveru, ktorý máme v (13). Už sme spomenuli, že Rescherova formulácia „výrokov s časovými ohraničeniami" – ktoré používa vo svojej interpretácii – by musela mať tvar X-v-t0, pričom keď je X dané ako niečo, čo sa stalo v čase t0, t0 je potom ten čas, na ktorý poukazuje nejaký výrok. V súlade s tým môžeme zapísať širšiu verziu zákona vylúčenia tretieho bez ohraničenia ako ( t ) [ T t ( X v t 0  T t ( N I E : X v t 0 ) ] . ___________________ 490 Sutula [1976:338]. 266 Vladimír Marko Ako „najpresvedčivejšie východisko zo sféry nutnosti"491 má Rescher na mysli „popretie použiteľnosti zákona vylúčenia tretieho v kontexte časovo závislej koncepcie pravdy". Z týchto dôvodov pridáva dodatočné podmienky, a to, že T t (X-v-t0) vždy, keď je t  t0 , zatiaľ čo keď je t < t0, tak neplatí ani toto, ani T t ( NIE: X-v-t0). Takto sa z ohraničenej verzie zákona vylúčenia tretieho stáva: (XM3) ( t ) [ T t (X-v-t0)  T t ( NIE: X-v-t0 )] pre každé t také, že t  t0 , čo je ekvivalentné s (XM4) ( t ) {  ( t < t 0 )  [T t (X-v-t0)  T t ( NIE: X-v-t0 )]} Získali sme čiastočne odlišnú organizáciu krokov v rekonštrukcii. Avšak vyhodnotenie je, že (ako to predpokladá i Sutula) tento prístup „nie je postačujúci, aby stopol reťazec odvodení, ktoré vedú k záveru Rescherovho prvotného argumentu".492 Keď krok (7) vymeníme s novoformovaným (XM4) ako teorémou, pričom predošlých šesť prvých krokov ponecháme, potom je potrebné krok (8) preformulovať s ohľadom na redefinovanú verziu zákona a máme: 1 (8") (t)(t'){[t'(X-v-t0)  (t<t')  (t<t0)]  Tt(X-v-t0)} zo (6) a (XM4). Nasledujúce tri kroky sa podobajú vyššie uvedeným, ibaže n + 1 je zamenené s n + a n + 2 za n + 2. Podmienka daná v (3) je n+  > n, kým podmienka daná v (2) je n + 2  > n >  , pričom  môže byť ľubovoľne veľké kladné číslo. S takýmito premenami budeme mať nasledujúce prepracované kroky: 3 (9') n (X-v-t0) z (3) 3 (10') Tn +  (X-v-t0) z (3) 2,3 (11') n + 2  (X-v-t0) z (2) a (9'). Krok, ktorý nasleduje, nie je zablokovaný ako predtým, lebo ak  môže byť ľubovoľne veľké, môže splniť dodatočnú podmienku v (8"), že (t<t0), pričom je t = n +. Týmto spôsobom dostávame sa k (12'): 1,2,3 (12') Tn+  (X-v-t0) z (8") a (11'). ___________________ 491 Rescher [1966:444; 1968:209; 1971:197]. 492 Sutula [1976:340]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 267 Dostali sme sa k sporu medzi (12') a (10') – ale záver (13) je v súlade s predošlým i vtedy, keď sme použili preformulovanú verziu zákona vylúčenia tretieho. Takže pridaním (XM4) nie je možné vyhnúť sa deterministickému záveru. Zostáva teda pokus s (XM2). Ale Sutula, aby ukázal, že určitá variácia argumentu „iba s niekoľkými opravami" môže byť skonštruovaná tak, že (XM2) naďalej vedie k (13), ponúka aj dodatočnú rekonštrukciu založenú na redefinovanej verzii zákona vylúčenia tretieho.493 Kroky (1) až (11) ostanú bez zmeny, podobné tým v argumente, ktoré sú založené na (XM2). Namiesto odvodenia kroku (12), ktoré spočíva na (11) a (XM2), procedúru môžeme nasmerovať teraz takto: 1,2,3 (11a) Tn 1 p0 z (11) a (8') 1,2,3 (11b) Tn + 1 p0 z (11a) a (1) 1,2,3 (12) Tn + 1 p0 z (11b) a pravidla tαTtα 1,2 (13) n p0  (t)[(nt)  Tt p0] pre každé p0 RAA, z (3), (10), (12). Keďže krok (8') obsahuje dodatočnú podmienku t < n, a podmienka je splnená, keď je t = n 1, krok (11a) nie je blokovaný a bezprostredne vyplýva z (11) a (8'). (11b) potom nasleduje vďaka aplikácii premisy (1) na (11a); a (12) potom nasleduje na základe pravidla, že „čokoľvek je nutne pravdivé, je pravdivé". I keď máme spor (12) a (10), predchádzajúci záver (13) predsa zostáva. Výsledkom idey, ktorú predkladá Sutula, je, – keď použijeme akýkoľvek tvar zákona vylúčenia tretieho, či už s ohraničením alebo bez ohraničenia – ak je záver založený na tomto princípe, nemôžeme sa vyhnúť fatalistickému záveru. Preto Sutula teraz podáva dodatočnú verziu rekonštrukcie, aby ukázal, že Rescherova hypotéza – založená na p r e k l a d e D2 ("nemožné nenasleduje možné", s časovým čítaním „nenasleduje" ako „nenasleduje po") v (2) („ak je výrok p možný v ľubovoľnom čase t, potom je p možné v ktoromkoľvek neskoršom čase t'") – „je najpravdepodobnejšie nepravdivá".494 Dôvod je v tom, že z (2) vyplýva, že „čokoľvek je možné teraz, bude možné aj v ___________________ 493 Sutula [1976:340]. 494 Sutula [1976:341]. 268 Vladimír Marko ktoromkoľvek neskoršom čase". Sutula si myslí, že existuje jednoduchší spôsob, ako sa vyhnúť fatalistickému záveru (13) bez zavrhnutia zákona vylúčenia tretieho. Avšak to od nás vyžaduje zamietnutie Rescherovho chápania Diodorovej druhej premisy, ako založenej na „časovo vymedzenom" čítaní frázy týkajúcej sa následnosti. Uvedieme príklad, ktorý Sutula považuje za ilustratívny pri predstavení následkov čítania Diodorovej druhej premisy D2 ako Rescherovho (2), ako aj dôvody na vyhýbanie sa tomuto riešeniu: 495 Predpokladajme, že je dnes prvý deň v mesiaci a že je dnes možné, že budem jesť mäso druhý deň v mesiaci, ako aj to, že je dnes možné, že nebudem jesť mäso druhý deň v mesiaci (povedzme, že mäso je pre mňa dostupné a zajtrajší výsledok závisí od toho, či sa v noci rozhodnem stať vegetariánom). Z premisy (2) teraz vyplýva že tretí deň v mesiaci je ešte možné, že som druhý deň v mesiaci jedol mäso, ako aj to, že som druhý deň v mesiaci nejedol mäso. Na druhý deň v mesiaci to buď bude tak, že som jedol mäso, alebo tak, že som nejedol mäso (pripomeňme si, že sa tu pokúšame vyhnúť fatalistickému záveru, a nechceme zavrhnúť zákon vylúčenia tretieho). Teraz podľa Rescherovej prvej premisy („ak je výrok p pravdivý v ktoromkoľvek čase t, potom je p nutné v ktoromkoľvek neskoršom čase t'") je buď na tretí deň nutné, že som na druhý deň jedol mäso alebo je na tretí deň nutné, že som na druhý deň nejedol mäso. V každom prípade, na tretí deň už nie je možné, že som na druhý deň jedol mäso a zároveň, že som na druhý deň nejedol mäso. Sutula je názoru, že tento dôsledok je v rozpore s tým, čo sa predznamenáva v Rescherovej druhej premise, takže z tohto dôvodu jeho interpretácia (2) má byť zamietnutá. Považujúc výrok p "jem mäso na druhý deň v mesiaci" za časovo vymedzený, Sutula predkladá nasledujúcu formalizáciu argumentu: 496 1 (1) (t)(t'){[T t p  (t<t')]  t ' p } A – Rescherova prvá premisa a (a) 1 p A b (b) 1  p A (c) T2 p  T2  p zákon vylúčenia tretieho 1 (d) 3 p  3  p z (1) a (c) 1 (e) 3  p  3 p z (d) sub. t  / t   ___________________ 495 Sutula [1976:342]. 496 Sutula [1976:342]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 269 1,a,b (f) (1 p  3 p )  ( 1p   3p ) z (a), (b) a (e) 1,a,b (g) (t)(t'){[t q  (t<t')]  t p} pre niektoré q, z (f) 1,a,b (h) (t)(t'){[t q  (t<t')]  t' q} pre každé q, z (g) Sutulova korekcia Rescherovej rekonštrukcie nástojí na tom, že argument bude nepodložený aj v prípade, ak obídeme zákon vylúčenia tretieho, a taktiež, že fatalistickému záveru, o ktorý tu ide, by sa dalo vyhnúť aj bez vypustenia niektorej z verzií tohto zákona, ako i „bez obetovania hocičoho význačného".497 Okrem toho Sutula poukazuje na to, že z Rescherovho argumentu vyplýva: „ktorýkoľvek výrok, ktorý je možný, je zároveň aj pravdivý, aj nutný, keďže z neho vyplýva, že ktorýkoľvek výrok, ktorý je možný, je taký, že jeho negácia je nemožná".498 Kruh v usudzovaní, ktorý je dôsledkom Rescherovho čítania druhej premisy, sa môže preseknúť len vtedy, keď bude premisa (2) založená na nejakých iných základoch, alebo ak bude premisa (2) intuitívne prijateľnejšia za predpokladu, že existuje výrok (t.j. p formulované vo vyššie uvedenom zmysle), ktorý je taký, že je možný aj on sám, aj jeho negácia.499 Sutulove úvahy nanovo otvárajú okrem iného otázku dôslednosti prameňov a legálneho počtu premís, ako i toho, čo by sme mohli pripustiť ako nejaké zamlčané predpoklady, ktoré mohli byť prítomné v prvotnom argumente. Jeho kritika Reschera necháva tieto problémy bokom a nedáva nám návody, ako prijateľne preformovať argument a kroky rekonštrukcie, ktoré by vyhovovali ako hľadisku logiky, tak aj hľadisku historickému. Podobné a rovnako citlivé otázky – ktoré sa vzťahujú na korešpondenciu medzi úmyslom, s ktorým je argument budovaný a jeho formálnou rekonštrukciou, ďalej na skutočnú povahu Diodorových postojov, ktoré by mohli obsahovať časové ukazatele, ako i povahu implikácie použitej v argumente, atď. – ostávajú v týchto rekonštrukciách naďalej otvorené. Tieto otázky sa takmer stále podsúvajú a zostávajú bez objasnenia aj v iných rekonštrukciách, ktoré sa objavujú približne v tom istom čase. ___________________ 497 Sutula [1976:343]. 498 Ibid. 499 Ibid. 270 Vladimír Marko Michael a redukcia počtu premís Rescherova rekonštrukcia bola východiskom aj pri iných pokusoch riešiť AV. Postup F. Michaela [1976] sa líši od Rescherovho, a to v tom, že zatiaľ čo v Rescherovej rekonštrukcii majú predikáty modálnosti časové indexy a takéto indexy majú aj predikáty pravdivosti, v Michaelovej rekonštrukcii modalizované predikáty takéto indexy nemajú. Jeho rekonštrukcia sa odvíja bez premisy D2, so zámerom ukázať, že je to nadbytočné tvrdenie. Michael tiež hľadá historické dôvody pre jej vypustenie a pokúša sa argument analyzovať vo svetle prijateľnosti diodorovských téz, nahliadaných z aspektu bezprostredných nasledovníkov jeho koncepcií, a tí prichádzali z radov stoikov. Treba pripomenúť, že predchádzajúce rekonštrukcie nás vracajú k otázkam týkajúcim sa m e t o d o l o gi c k ý c h k r i t é r i í na prijatie niektorej z historických rekonštrukcií ako elementárne uspokojujúcich v tomto zmysle. Ako sme videli, Prior – a, koniec koncov, aj jeho predchodca Becker – boli prví, čo sa rozhodli pre dodatočné premisy ako nevyhnutný krok v Diodorovej argumentácii. Obidvaja vychádzajú z toho, že dodatočný krok musí spočívať na pravidlách, ktoré mohli byť pripustené a prijaté zo strany Diodora alebo jeho súčasníkov. Becker ukazuje, že premisy, ktoré pridáva, aby vypichol Diodorovský predpoklad diskrétnosti času, mohli byť známe v antickom období a boli súčasťou filozofického prostredia, ktoré obklopovalo Diodora. Tak aj Rescher svojou rekonštrukciou pokračuje v tejto tradícii a snaží sa nájsť metafyzické dôvody, ktoré by doplnili argument, ale čiastočne vybočuje z rámca historickej dôslednosti. Michael prerieďuje Rescherov súbor premís, aby dostal želaný výsledok, ale pridržiava sa jeho programu rekonštrukcie. Väčšina dôvodov mala najmä technické pozadie, a nie to, že by sa nimi zohladnila historická dôslednosť. Uvedené rekonštrukcie môžu byť nápomocné hlavne pri osvetlení problémov, ktoré nie sú striktne logického charakteru a pri usmernení výskumu na otázky filozofického pozadia AV. Kroky, ktoré nachádzame v týchto pokusoch, nám môžu pomôcť doplniť si našu predstavu o možnom dosahu AV, o vytýčení priestoru, v ktorom sa môžeme pohybovať pri jeho dôslednej rekonštrukcii a ktorý by bol v súlade s jeho hypotetickou autentickosťou. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 271 Michaelovým zámerom bolo ponúknuť rekonštrukciu, ktorá by ukázala, že premisy tohto argumentu dávajú spolu nekonzistentný súbor. Zopakujme, premisy sú nasledovné: P1. To, čo je minulé a pravdivé, je nutné. P2. Nemožné nenasleduje po možnom (z možného). P3. To, čo ani nie je, ani nebude, je možné. V Michaelovej rekonštrukcii je tretia premisa čiastočne modifikovaná, lebo tvrdí, že P3 samo o sebe netvrdí nič o minulosti. Táto modifikácia je vysvetlená nasledovne – to, čo nie je pravdivé teraz, nebolo pravdivé ani v minulosti. Tak – vychádzajúc z P1 – máme, že P3 tvrdí existenciu výroku, ktorý je možný, hoci teraz nie je pravdivý, ani nebude pravdivý. Na základe toho môžeme tvrdiť: P3*. Existuje výrok, ktorý je možný, avšak nie je v žiadnom čase pravdivý. Povedali sme, že Michaelova rekonštrukcia argumentu (Rekonštrukcia D) je blízka Rescherovej, s tým rozdielom, že nezavádza časové indexy pre modalizované predikáty. Podľa Michaela takto získaný výsledok umožňuje rozvinúť argument elegantnejším (resp. „ďaleko krajším") spôsobom než v Rescherovej verzii.500 Argument je založený na nasledujúcej notácii. Symbolicky n bude hodnota t platná pre aktuálny čas; d bude premenná, vyjadrujúca čas väčší než nula; n d, pre každú hodnotu d, bude predstavovať bod v čase predchádzajúci n alebo bod v čase v minulosti. Rekonštrukcia by vyzerala takto. Podľa P3* existuje výrok, ktorý je možný, ale nie je v žiadnom čase pravdivý a nech tento výrok je p0. Keďže p0 nie je v žiadnom čase pravdivé, jeho negácia bude pravdivá v každom čase, takže to, čo je pravdivé v každom čase, je pravdivé aj v minulosti. Keď tu aplikujeme P1, máme, že p0 je nutné. Ak je p0 nutné, tak jeho negácia je nemožná. Pretože p0 je na základe P3* možné, máme kontradikciu P1 a P3*. Formálne sú kroky nasledujúce: D1. Tn d (p)  (p), pre všetky hodnoty p a d; D3*.  ( p0 )   (  t ) T t ( p0 ), pre určité p0. ___________________ 500 Michael [1976:232]. 272 Vladimír Marko D1 tu predstavuje P1 s významom "výrok pravdivý v minulosti je nutný", kým D3* formálne predstavuje premisu P3*, ktorá tu má význam: "existuje výrok, ktorý je možný, ale ktorý v žiadnom čase nie je pravdivý". Takto formulované D3*, – keď máme na zreteli, že p0 je výrok založený na bivalencii – v skutočnosti tvrdí existenciu výroku, ktorý sa ukazuje ako nepravdivý. Tak D3* hovorí o tom, že existujú výroky, ktoré sú možné a nepravdivé – keďže nie každý nepravdivý výrok je aj nemožný. Kontext bivalentných výrokov vyzerá v predloženej notácii nasledovne: T1 Tt (  p )  Tt (p) pre všetky hodnoty t; T2 (p)  (p). Rekonštrukcia D sa ďalej razvíja nasledovným spôsobom: D1 Tn d (p)  (p), pre všetky hodnoty p a d; D3*  ( p 0 )   ( t ) T t ( p0 ), pre určité p0 D3* 1.  ( p 0 ) eliminácia  D3* 2.  ( t ) T t ( p0 ) eliminácia  D3* 3. (t) T t ( p0 ) z 2, sub.  /  D3* 4. Tn d (p0) z 3, eliminácia  D3* 5. Tn d (p0) z 4, T1 D1, D3* 6. (p0) z 5, D1 D1, D3* 7. (p0) z 6, T2 Michael kritizuje Rescherov prístup (ktorý sa odvolával na zákon vylúčenia tretieho bez ohraničenia s tým, že je predstavený ako samozrejmé pravidlo) ako neprijateľný pre nepodloženosť. Na druhej strane Michael tvrdí, že argument je možné reinterpretovať, a že môže mať prijateľný tvar bez pomoci tohto pravidla, lebo ono v podstate nie je pre rekonštrukciu nevyhnutné. Pokúša sa ponúknuť ako alternatívu modifikáciu Rescherovho prístupu bez odvolávania sa na toto pravidlo. Ukazuje, ako je možné dostať Rescherovo R1a (získané pomocou verzie zákona vylúčenia tretieho bez ohraničenia) alternatívnou cestou, cez použitie T1, a preto R1a platí explicitne iba pre bivalentné výroky. Michael verí tomu, že nie je dôvod 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 273 predpokladať, že R1a platí pre všetky výroky [V.M.], a z toho vyvodzovať, že všetky výroky sú bivalentné,501 ako to bolo v Rescherovom prístupe. Keď spravil explicitným, že p0 je bivalentné, modifikoval Rescherovu rekonštrukciu – ktorú nazýva Rekonštrukcia R – postuloval R1a iba pre bivalentné výroky, čo viac nerobí nevyhnutným predpokladať platnosť zákona bez ohraničenia. Jedným z dôvodov pre tento ťah je aj predpoklad, že niet historických dôvodov pre zavedenie tohto pravidla – niet stopy v historickej evidencii, ktorá by k nemu smerovala. Odvolávanie sa naň by v každom prípade malo byť podopreté nejakou explicitnou evidenciou v dostupných prameňoch, ale tá chýba. V Michaelovom pátraní po zodpovedajúcej rekonštrukcii AV, ako aj v kritike Reschera, sa vynára niekoľko problémov. Ako prvé bije do očí počet premís nevyhnutných na vybudovanie argumentu. Dodatočný – nie menej významný problém – sa týka spôsobu interpretácie premís, predovšetkým prvej premisy, ktorá je prebratá od Reschera a sformulovaná ako premisa D1. Po prvé, Michael verí, že ak Diodorovu druhú premisu pojmeme v časovom zmysle, potom ju môžeme vyvodiť ako logický dôsledok prvej premisy, takže ju ďalej nepotrebujeme ako samostatnú premisu v ďalšej rekonštrukcii.502 Domnieva sa, že na preukázanie nekonzistencie premís AV budú postačovať iba formálne spracované výroky P1 a P3. Preto sú iba P1 i P3 podstatné premisy, kým P2 je „iba logické pravidlo", takže „len preto, že je to logické pravidlo, je úplne zbytočné považovať ho za premisu".503 Hoci by sme P2 mohli chápať v zmysle logickej, a nie časovej následnosti, Michael obhajuje stanovisko, že pre to neexistuje historický základ. Podľa neho by bolo oveľa primeranejšie pripísať použitie tohto pravidla na odvodenie „reductio ad impossibile" skôr Chrysippovi než samotnému Diodorovi (Chrysippos poprel uplatnenie ___________________ 501 Ibid., p. 233. 502 Ibid., p. 235. 503 Ibid., p. 234. 274 Vladimír Marko časovej interpretácie tohto tvrdenia v príkladoch, ktoré uvádza – keďže, podľa neho, nemožné môže, v určitých prípadoch, vyplývať z možného).504 Pri demonštrácii toho, že P2 je logickým dôsledkom R1, postupuje podľa Rescherovej Rekonštrukcie R, kde z R1 dostávame R1a (t)(t'){[t ' p  (t < t ')]  Tt p}, čo v skutočnosti predstavuje krok (8), ktorý spočíva v aplikácii zákona vylúčenia tretieho na prvú premisu. Michael teraz uvádza tézu modálnej logiky, (p)  (p) (pre každé p) – vybavenú Rescherovou notáciou pre časové indexy: T3 t ( p )   t ( p ) pre každé p. Michael sa teraz snaží ukázať, že R2 ( t ) ( t' ) { [  t p  ( t < t' ) ]   t' p } je vlastne prekladom P2 do časového tvaru a že toto tvrdenie vychádza z P1. Tento krok predstavuje ako prípad odvodenia  t' p z  t p . t+d nahrádza t' a keď je dané  t p , dostáva  t + d p na základe nasledujúcej procedúry: 1.  t p 2. Tn d p z 1, pomocou R1a 3. n + d p z 2, pomocou R1 4.  n + d p z 3, pomocou T3. Keďže P2 je časová interpretácia odvoditeľná z P1 (Chrisippovým) zavrhnutím takejto interpretácie P2 sa zároveň popiera P1 a tým sa, – podľa Michaela – ukazuje aj nedokonalosť Rescherovej Rekonštrukcie R. Na konci Michaelovej rekonštrukcie sa musíme opäť vrátiť k stále otvoreným otázkam a pripomenúť Epiktetov zdroj, v ktorom sa dôsledne tvrdí, že nekonzistentnosť argumentov nakoniec poukáže na chybnosť tretej premisy, ale – samozrejme – na základe predošlých premís. Predpokladá sa platnosť prinajmenšom prvých dvoch premís. O dodatočných, zamlčaných alebo skrytých premisách by sa ešte dalo diskutovať. Ale podstatnou námietkou voči Michaelovmu výsledku je aj tak to, že je získaný vďaka ___________________ 504 Alexander, in an. pr., 177-178 [Wallies]; Philoponus, in an. pr., 166,3 sq. [Wallies] ; Cf. Mates [1961:30]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 275 problematickým dôvodom na vynechanie základnej idey Diodorovho zámeru – odvodiť platný argument z dvoch platných premís, negáciou tretej. I keby sme súhlasili s Michaelovým usudzovaním ako logicky uspokojivým, táto medzera nás vracia na začiatok problému – ide o problém korešpondencie určitej rekonštrukcie s úmyslom, s ktorým bola robená. Preto sa Michaelova rekonštrukcia nejaví uspokojivou a jej výsledky môžeme považovať za problematické. Denyerova rekonštrukcia Denyer [1981] berie za východisko svojej rekonštrukcie Alexandrov návod505 a za zámer rekonštrukcie považuje potvrdenie ekvivalencie p  (p  Fp). Podľa neho je prvá časť ekvivalencie, p  (p  Fp), problematickejšia než druhá, p (p  Fp). Tlmočiac toto, na základe zdroja odkazujúceho na Epikteta, ako: „nie je možné nič, čo ani nie je pravdivé, ani nebude pravdivé",506 ako bezprostredný záver AV dostávame formálne prepísanú druhú časť ekvivalencie v podobe [p(pFp )] . Keďže táto forma záveru sa získava popretím tretej premisy, bolo by potrebné, aby tretia premisa bola formulovaná spôsobom blízkym Priorovej rekonštrukcii, teda ako [p ( pFp)] (alebo jednoducho p (pF p) , čiže povedané Epiktetovými slovami: „Je možné niečo, čo ani nie je, ani nebude pravdivé.").507 ___________________ 505 Döring, Fr. 135: Alex. Aphr., in an. pr. i 183,34-184,6 [Wallies] = Diodorus Fr. 27 Giannantoni (časť); LS 38B: „... tak, ako Diodoros hovorí o možnom ako o tom, čo buď je alebo bude. Podľa neho možné je len to, čo je alebo v každom prípade bude (τὸ γὰρ ἢ ὂν ἢ ἐσόμενον πάντως δυνατὸν μόνον ἐκεῖνος ἐτίθετο). Podľa neho – aby som bol v Korinte, je pre mňa možné vtedy, keď v Korinte som alebo v Korinte v každom prípade budem; a že by som tam nebol, to nie je ani možné. Pre dieťa, aby bolo gramotné, by bolo možné, ak ono v každom prípade takým bude. S týmto zámerom formoval Diodoros svoj AV". 506 Döring, Fr. 131 (Epict., Diss., (ed.) Schenkl [1916] ii 19, 1-5; Diodorus Fr. 24, Giannantoni, (part); < FDS 993; LS 38A; (cf. SVF i 489; SVF iii Ant. 30; SVF ii 283): „δυνατὸν εἶναι ὃ οὔτ' ἔστιν ἀληθὲς οὔτ' ἔσται". 507 Ibid.: „ὅτι ἔστι τέ τι δυνατόν, ὃ οὔτ' ἔστιν ἀληθὲς οὔτ' ἔσται". 276 Vladimír Marko Denyerovým zámerom je ukázať spôsob, ktorým Diodoros dokázal druhú polovicu jeho ekvivalenčnej definície možnosti. Skôr, než sa pustí do tejto úlohy, predstavuje svoju „najjednoduchšiu verziu rekonštrukcie",508 ktorú je vôbec možné ponúknuť. Ukážeme si jeho formálne spracovanie argumentu, aj komentáre jednotlivých krokov. Prvá časť „Diodorovej ekvivalencie" má v jeho rekonštrukcii nasledujúcu formálnu štruktúru: P r v e j premise, ktorá tvrdí, že "každá minulá pravda je nutná", rozumie vo zvyčajnom modernom zmysle, aký sme mohli vidieť aj v Priorovej rekonštrukcii. Domnieva sa, že táto premisa „nevedie k žiadnemu bizarnému záveru",509 takže keď ju pojmeme ako Pp  Pp, ona vedie k známej téze časovej logiky, Pp  GPp. Preto ju formuluje ako 1 (1) Pp  Pp A kým d r u h ú premisu, ktorá tvrdí, že „nemožné nevyplýva z možného," ako 2 (2) [H (p  q)  p  q)]  (p q) A Odtiaľ Denyer odvodzuje krok (3), 2 (3) [H (p  q)  p  q)]  (p  q) 2, q/q. Tento dostáva dôslednou zámenou q namiesto q, aby ho dosiahol v tvare, ktorý tvrdí, že "ak negácia výroku vyplýva z možného, potom negácia toho výroku dáva taktiež možný výrok". Z (3) pomocou kontrapozície a použitia pravidla dvojitej negácie odvodzuje nasledujúce tvrdenie 2 (4) [H (q  p)  q  p)]     (q  p) 3, pq/qp, DN ktoré hovorí, že "ak negácia vyplýva z nutnosti, potom je výrok nemožný". Teraz sa pokúša nájsť adekvátny výrok, z ktorého vyplýva p a ktorý je, ak je pravdivý, potom aj nutný. Týmto výrokom je ___________________ 508 Denyer [1981:42]. 509 Ibid. p. 37. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 277 5 (5) P G  p A Pomocou pravidla časovej logiky (alebo – ako on tvrdí – „akejkoľvek logiky citlivej na gramatické časy"510) teraz dostáva: 5 (6)   p 5, p  HFp. Kroky (5) a (6) spočívajú na predpoklade, že „ak je raz isté, že p bude vždy dodatočne nepravdivé, potom je p nepravdivé teraz".511 Krok (7) je získaný z antecedentu (2), ako jednej verzie dôkazu „prispôsobeného tak, aby bol v súlade s Diodorovým chápaním implikácie",512 ako aj pomocou zodpovedajúcej zámeny, ktorá obsahuje (5) a (6). Význam tohto kroku sa zakladá na tom, že (6) vyplýva z (5): 2,5 (7) H (PGp  p)  PGp  p) Sub. [5+6], „Diod. " a jeho účelom je získať konzekvent zo (4) cez modus ponens. Zodpovedajúcou zámenou teraz získame nasledujúci krok: 2,5 (8) PGp  p 4,7, MPP, S. q / P G  p . Na tomto mieste sa teraz zavádza predpoklad 9 (9) (p  Fp) A, aby sme dostali krok 9 (10) PGp 9, p  Gp  PGp. Prechod z (9) na (10) nie je možný bez dodatočného predpokladu, založeného na teoréme, ktorá predstavuje hypotézu vychádzajúcu z ___________________ 510 Ibid. p. 42. 511 Prechod z kroku (5) na (6) sme dostali nasledujúcim spôsobom: (5) ├─ P G  p A ├─ p  HFp A, td ├─ p  HFp DN ├─ p  PFp S.H/P ├─ p  PGp S.F/G ├─ PGp  p pq/qp (6) ├─  p D . 512 Ibid., p. 43. 278 Vladimír Marko koncepcie času ako diskrétneho a bez vetvenia.513 Z (1) a (10), cez MPP a zodpovedajúce zámeny v (1) môžeme teraz odvodiť: 1,9 (11)  PGp 1,10, S.Pp/PGp, MPP, čo je antecedent v (8), a odtiaľ dostávame: 1,2,9 (12)  p 8,11, MPP, ___________________ 513 Prechod sme dostali nasledujúcim spôsob: (9) ├─  ( p  F p ) A ├─ p  G p  P G p A, td ├─  p  G  p  P G  p p/p ├─  p   F p  P G  p GF ├─  ( p  F p )  P G  p / (10) ├─ P G  p MPP Posledný krok nie je možný bez dodatočného predpokladu d i s k r é t n e h o času. Pretože, ak ako posledný krok je PG  p, potom tvrdíme, že G  p bolo pravdivé v nejakom momente v minulosti. Ak predpokladáme tézu spojitého, kontinuálneho času, medzi tým a súčasným momentom by existoval tretí, ďalší moment. Ale, keďže G  p bolo pravdivé v nejakom momente práve pred tým tretím momentom, potom by  p bolo pravdivé v tomto prechodnom. Ak máme ako dané len to, že  (p  Fp), potom nie je možne tvrdiť, že  p bolo pravdivé v minulosti. To znamená, že – na základe predpokladu spojitého času –  (p  Fp) nevedie k poslednému kroku horného vykladu, resp. k PG  p. Táto cesta usudzovania vedie k záveru, že nie je tretí moment medzi posledným momentom minulosti a súčasnosťou, v ktorom by sme boli v stave tvrdiť, že je  p pravdivé. Prechod z kroku (9) na krok (10) tiež predpokladá nielen diskrétnosť času, ale aj l i n e a r i t u. Tieto dva predpoklady treba zvažovať spolu, keď chceme dosiahnuť jeho správnosť. Ak predpokladáme len prvé a zanedbáme druhé, resp. zvažujeme diskrétnosť bez linearity, nemôžeme zabezpečiť správnosť kroku (10). Predpokladajme, že je čas diskrétny, ale že má rozvetvenú štruktúru smerom k budúcnosti. Vtedy by sme na jednej vetve mohli mať ako pravdivé  (p  F p), a nemať ako pravdivé PG  p v poslednej časti tejto vetvy. V tejto vetve by  p mohlo byť pravdivé – ako aj vo všetkých iných vetvách, ktorá odtiaľto pochádzajú – ale zároveň by sme mali nepravdivé  p v tej časti, ktorá jej bezprostredne predchádza. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 279 ktoré spočíva na predpokladoch (1), (2) a (9), a ktoré by teraz mohli byť využité použitím teorémy dedukcie (CP), čo dáva: 1,2 (13) (p  Fp)  p 12, CP, ktoré sú založené len na predpokladoch (1) a (2). Výsledok je ekvivalentný s p(pFp) , čo je v skutočnosti spomínaná polovica definície možnosti, ktorú sa Denyer pokúša ustanoviť. Výsledok je taktiež ekvivalentný negácii tretej premisy, teda [p(pFp)] – "NIE: čo nie je, ani nebude – je možné." Denyerova „inovácia" uvedená v rekonštrukcii, má osobitnú váhu pri jeho čítaní druhej premisy AV. Druhá premisa je tu konštruovaná tak, že preberá zmysel termínu „následnosť" v protiklade k „časovému" Rescherovmu prístupu. Denyer svoje stanovisko zakladá na výklade prameňa (Döring Frgs. 141 a 142), kde je implikácia pravdivá vtedy a len vtedy, keď ani nebolo možné, ani nie je možné, aby začínal pravdou, a končil sa nepravdou. Tvrdenie, že q vyplýva (v takto chápanom „diodorovskom zmysle") z p, sa – podľa Denyera – môže zachytiť v nasledujúcej forme: P (p  q)   (p  q), čo sa dá transformovať a zachytiť v prehľadnejšom tvare ako: H (p  q)  (p  q). Druhá premisa sa môže zachytiť ako: [H (p  q)  (p  q)]  (p  q), čo tu predstavuje jej širší zmysel, ktorého základ môžeme nájsť v známej téze modálnej logiky: (p  q)  (p  q).514 Denyer sa rozhoduje pre tento priebeh v interpretácii druhej premisy a základ preň stavia na Sextovom prameni,515 kde používa rovnaký výraz pre vyplývanie a pravdivú implikáciu – vlastne nerobí striktný rozdiel medzi ___________________ 514 Túto tézu sme dostali z definície striktnej implikácie, Def. – : a – b  (a  b) , a z tvrdenia modálnej logiky, že (p – q)  (pq ) . 515 Döring Frg. 142 = S.E. am vii, 112-117. 280 Vladimír Marko otázkami „kedy sú implikácie pravdivé?" a „kedy konzekvent implikácie vyplýva z antecedentu?". Idea je založená na predpoklade, že formulácia Diodorovho čítania vyplývania – prečítané ako P(p  q)  (p  q) – by bola prijateľnejšia než tá, čo bezprostredne vedie k fatalistickému názoru, že q v y p l ý v a z p vtedy a len vtedy keď (p q). Denyerovo tvrdenie je v protiklade k Rescherovmu prístupu, ktorého zmysel má za následok tzv. permanentnú možnosť – ak je raz výrok možný, zostane možný navždy. To znamená, že ak bol výrok „Cézar je diktátor" niekedy pravdivý, bol niekedy aj možný. Ale ak bol niekedy možný, znamená to, že je možný aj teraz. Tvrdenie, že „výrok, ktorý bol raz možný, je alebo bude možný neskôr" nekorešponduje s Diodorovým chápaním možnosti, ktoré nachádzame v niektorých fragmentoch,516 kde možné vymedzuje ako „to, čo buď je alebo bude pravdivé". V Rescherovej formulácii by toto tvrdenie viedlo k problematickým dôsledkom, a to "čokoľvek raz bolo pravdivé, buď je alebo bude opäť pravdivé", Pp  (p  Fp). Z toho, že niečo je raz pravdivé, by vyplývalo že raz bolo možné; ak niečo bolo pravdivé, bolo niekedy možné; ak raz bolo možné, je možné aj teraz alebo bude možné neskôr, takže „ak raz Cézar bol diktátorom, buď je diktátorom teraz alebo ešte bude diktátorom". Z týchto dôvodov chce Denyer dať do súvisu Diodorovu definíciu nutnosti s jeho chápaním implikácie a posilniť hrubé tvrdenie „q vyplýva z p len vtedy keď (p q)" rozšírením podmienky (2), čo zahŕňa aj H (p q), „ktoré sa zdá nadbytočné tým, ktorí ešte nie sú pripravení prijať jeho definíciu nutnosti", pretože upravený tvar tohto výroku by mal „veľmi neuspokojujúci následok, že platnosť výroku sa v priebehu času mení."517 Zvyšná polovica vyššie uvedenej ekvivalencie bude prevedená nasledovným spôsobom: 1 (1) p  Fp A 2 (2) p A 2 (3) p 2, A td : pp, MPP 4 (4) Fp A 4 (5) p 4 ___________________ 516 Döring, Frgs. 132; 134; 135; 138; 139. 517 Denyer [1981:40 – 41]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 281 1 (6) p 1(2,3),(4,5) E 1 (7) (p  Fp)  p 1,6 CP Týmto spôsobom Denyer potvrdzuje druhú časť ekvivalencie p  p  Fp. Tak má možnosť porovnať výsledky so svedectvami, ktoré sa týkajú vzťahu tejto definície s inými modálnymi pojmami a dajú sa nájsť u Boethia.518 Rozšírený zoznam týchto vzťahov je nasledujúci: p  p  Fp , p  p  G p ,  p  p  Fp . Týmito definíciami chce Denyer zdôrazniť dve veci. P o p r v é, predchádzajúca rekonštrukcia je v súlade s Boethiovým návodom, ktorý vytyčuje rozdiel medzi Diodorovým a Filónovým prístupom k problému platných implikácií. P o d r u h é , rekonštrukcia naznačuje niečo viac o Diodorovom postoji k determinizmu a k problému budúcej náhodnosti. Denyer jasne rozlišuje modálne pojmy a ukazuje, že v Diodorovom systéme p, p a p nie sú ekvivalentné a že u Diodora nejde o kolaps modalít. Predložené formulácie poukazujú na existenciu r o z d i e l u medzi údajnou „všeobecnou" megarskou koncepciou, o ktorej informuje Aristoteles519 – a tou, ktorú napadá ako koncepciu, kde „to, čo je možné, je skutočné" – a tou ___________________ 518 Döring, Fr. 138 [= Boëthius, Comm. in Aristotelis de interpr., sec. ed. 234, 10-235, 9 Meiser (1880); Diodorus Fr. 28 Giannantoni (časť); FDS 988: "Diodor definuje m o ž n é ako to, čo je alebo bude, ako n e m o ž n é to, čo tým, že je nepravdivé ani nebude pravdivé, ako n u t n é to, čo tým, že je pravdivé, nebude nepravdivé, a ako n e n u t n é to, čo teraz je (nepravdivé) alebo bude nepravdivé." 519 Arist. metaph. , 1046b29-30 = Döring Fr. 130A: „Někteří však, například megarikové, tvrdí, že možnost jest jenom tam, kde je skutečná činnost, tam však, kde není, že není ani možnost. Tak prý ten, kdo nestaví, nemá schopnost stavětí, nýbrž má ji jenom stavitel, když staví, a stejně prý je tak i v ostatním." [Εἰσὶ δέ τινες οἵ φασιν, οἷον οἱ Μεγαρικοί, ὅταν ἐνεργῇ μόνον δύνασθαι, ὅταν δὲ μὴ ἐνεργῇ οὐ δύνασθαι...] Rovnaké riadky nachadzame v Alexandrovom komentári tohto miesta [Alex. Aphr. in metaph. 570, 25-30 Hayd. = Döring Fr. 130B], kde sú megarčania tí, ktorí vyrovnávajú možné zo súčasným: „οἱ Μεγαρικοὶ δύναμιν καὶ ἐνέργειαν ταὐτὸν ποιοῦσιν..." 282 Vladimír Marko koncepciou, o ktorej Denyer predpokladá, že ju mohol zastávať Diodoros. Takto predchádzajúce formulácie eliminujú zaužívané pripisovanie fatalistického zámeru Diodorovmu AV, podľa ktorého sa možné stotožňuje s nutným. Podľa Denyera Diodoros obhajuje stanovisko, podľa ktorého „minulosť je nutná", kým „budúcnosť je náhodná". Podopiera to faktom, že Diodorov údajný systém obsahoval tézu konzervácie minulosti, Pp Pp, ale chýbala mu zodpovedajúca symetria s obrátenou tézou smerujúcou do budúcnosti Fp  Fp, z ktorej by – s ohľadom na definíciu nutnosti ktorá sa mu pripisuje – bezprostredne vyplývala aj téza Fp  GFp. Na toto stanovisko je možné nazerať rozličným spôsobom z perspektívy historických prameňov. Hoci si uvedomuje, že predchádzajúce tvrdenie je v rozpore s Cicerónovými informáciami o Diodorovi – ktoré nachádzame v de fato,520 kde je Diodorovo stanovisko konfrontované s Chrisippovým – Denyer vychádza z presvedčenia, že aj Cicero, aj Hieronymos predstavujú osamelé miesta, ktoré nám poskytujú málo presvedčivé svedectvá o Diodorových definíciach modálnosti. Podľa neho je užitočnejšie zaoberať sa prameňmi, ktoré sú v súlade s takými Diodorovými definíciami, ktoré ho nezaraďujú na fatalistickú stranu a ktoré sú ďaleko od tézy princípu plodnosti Fp  Fp. Spôsob Denyerovej organizácie výberu historických prameňov je založený predovšetkým na analógii, ako i na jeho logickej intuícii. Zdá sa, že niet ďalších vážnych dôvodov, na základe ktorých by sme mohli posúdiť opodstatnenosť tohto ___________________ 520 Döring, Fr. 132A; Cicero, de fato, 7, 13; LS38E; FDS 437: „... pretože on [Diodoros] hovorí, že len to, čo je alebo čo bude, je možné (quod aut sit verum aut futurum sit verum), a to, čo bude – hovorí – nutne musí byť, a to čo nebude, je nutne nemožné. Ty (Chryssipos) hovoríš, že to, čo nebude, je možné..." Porovnaj, ibid. 9, 17 aj s Döring Frs. 133 (Cic. fam. 9, 4 < FDS 990) a 132B (Hieron. adv. Pelag. i 702, PL 23 p. 502 C-D; FDS 991). Döringov Fr. 132B je takmer doslovný prepis Fr. 133, v ktorom Hieronymos bez úprav odpisuje Cicerónove slová (alebo používa rovnaký zdroj ako Cicero). 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 283 výberu. Dáva prednosť iným antickým prameňom – Plútarchovi,521 Alexandrovi522 a Boethiovi523 – kde je Diodorov prístup predstavovaný v protiklade tak voči stoickému, ako aj voči Filónovmu a Aristotelovmu. Podobnosť postojov trojice uvedených autorov, ktorých považuje za dôležitých pri jeho prístupe, ťažko môže komplexne zachytiť Diodorove stanoviská a naplniť Denyerov zámer. Napríklad je známe, že Boethius – na rozdiel od Ciceróna – píše na základe spomienok, a nie na základe dostupných prameňov pred sebou.524 Cicerónov dôsledný prístup k tradícii je známy, ako aj jeho bezprostredné opieranie sa o zdrojové texty, takže často lepšie osvetľuje osoby a názory, ktorými sa zaoberá.525 ___________________ 521 Döring, Fr. 134: Plut., de Stoic. repugn., 1055D-E; < FDS 1008; SVF ii, 202: „Či nie je jasné, že je jeho (Chrysippove) učenie o možnom v rozpore s jeho učením o osude? Ak možné nie je to, čo je alebo bude pravdivé, ako je to podľa Diodora, ale je možné všetko, čo sa môže udiať aj vtedy, keď sa to neudeje, potom mnohé z tých vecí budú možné a ktoré sa – podľa nezvrátiteľného, neprekonateľného a vždy víťaziaceho osudu – neudejú. Takže, buď sila osudu bude klesať, alebo je osud to, čo by Chrysippos chcel, že je tým, čomu je povolené udiať sa, a čo sa často stane nemožným. Pretože všetko, čo je pravdivé nutne, bude, ale všetko, čo je nepravdivé, bude nemožné, pretože mu najsilnejšia príčina bráni, aby bolo pravdivé." 522 Döring, Fr. 135 = Alex. Aphr. in an. pr. i 183,34-184,10 [Wallies] = Diodorus Fr. 27 Giannantoni (deo); LS 38B. 523 Döring, Fr. 138: Boëthius, comm. in Ar. de int. sec. ed. 234, 10-235,9 Meiser [1880]; Diodorus Fr. 28 Giannantoni (časť); FDS 988; Döring, Fr. 139: Boëthius, comm. in Ar. de int. sec. ed. 412, 8-21, 9 Meiser [1880]. 524 O okolnostiach, v ktorých Boethius píše, cf. Sharples [1991], p. 41. Tiež, ibid. fne. 2 i 3, v ktorých nachádzame referencie na iné názory o probléme týkajúceho sa Boethia ako priameho a autentického prameňa. 525 Niektorí autori vidia Boethiov prameň (Döring, Fr. 138) ako problematický tým, že nie sú dôsledne uvedené Diodorove definície modalít. Napríklad, McKirahan v súlade s modernou tradíciou normálnej interpretácie (akú nachádzame u Knealovcov [1962/1984] a Matesa [1961]), tvrdí, že táto interpretácia ponúka definíciu kompatibilnú s modálnym štvorcom, kým Boethiova interpretácia nie je v tomto zmysle dôsledná. Ako vysvetlenie, McKirahan [1979:225; 248, fn. 8] predpokladá, že Boethius „mohol nesprávne rozumieť použitiu členov a brať ich v 284 Vladimír Marko Denyerove dôvody sú formálneho charakteru – to, čo Cicero pripisuje Diodorovi, považuje za nezodpovedajúce a vyplývajúce z nepochopenia problému. Cicero sa domnieva, že Diodorovo stanovisko tvrdí ekvivalenciu Fp  Fp s Fp  Fp. Hoci posledný výrok by mohol byť zaradený ako téza Diodorovho „systému", prvý by to byť nemal. Podobne to určite nie je časť týkajúca sa minulosti, Pp  Pp. Podľa Denyera je Cicerónovo opomenutie nesporné, pretože Diodorov počiatočný predpoklad je očividný pri zdôrazňovaní rozlišovania medzi povahou „výrokov" obrátených do minulosti a obrátených do budúcnosti – inými slovami, Diodoros je zástanca antisymetrie diania v čase. V každom prípade – podľa Denyera – pokiaľ je reč o časovo závislých výrokoch a problémoch, ktoré sa týkajú priebehu času, zvyšné tri pramene (okrem Ciceróna) sú jedinečné v tom, že pripisujú Diodorovi časovú koncepciu a deterministické stanovisko obsahujúce pojem náhodnosti. Zdá sa, že v Diodorovom prípade pojem náhodnosti korešponduje s koncepciou náhodnosti ako neaktualizovaných možností alebo takých možností, ktoré „ešte nie sú" uskutočnené. Toto vyzerá ako priamy dôsledok Denyerovej interpretácie druhej Diodorovej premisy. Systém, ktorý Diodoros predkladá, sa zdá „syntézou determinizmu a indeterminizmu",526 lebo obsahuje aj deterministickú tézu Fp  Fp, aj indeterministickú, keďže mu chýba korešpondentná téza Fp  Fp. Takýto systém podľa Denyera „hovorí, že jediné výroky o budúcnosti, ktoré sú možné, sú tie, ktoré sú pravdivé, ale nehovorí, že jediné výroky o budúcnosti, ktoré sú pravdivé, sú tie, ktoré sú nutné".527 Na mieste, kde uvádza predošlé tvrdenie, dáva Denyer nasledujúci príklad. Vezmime si výrok „umriem o polnoci 27. septembra 2020", ktorý môžeme predstaviť ako F(p  q) pričom p je dosadené za „umieram", kým q predstavuje výrok s konkrétnym dátumom „teraz je polnoc 27. septembra ___________________ kauzálnom, a nie atributívnom zmysle" tým, že bol sústredený na grécke stanovisko, ktoré Diodorovu definíciu nutnosti podáva ako „ὃ, ἀληθὲς ὅν, οὐκ ἔσται ψευδές" a „nemožnosti" ako „ὃ, ψευδές ὅν, οὐκ ἔσται ἀληθὲς". 526 Denyer [1981:52]. 527 Ibid. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 285 2020". Ak je tento zložený výrok pravdivý, potom podľa Denyera existujú aspoň tri spôsoby, ktoré sú v súlade s indeterministickou stránkou Diodorovho postoja, ktorú do systému zahŕňajú a vyjadrujú náhodnú povahu mojej smrti, a to: ( pq)  (pq), F(pq)  F(pq) , F(pq)  F(pq) . Na druhej, deterministickej strane systému, sa daný výrok môže vyjadriť nasledujúcimi piatimi spôsobmi, ktoré nekoincidujú s mojou smrťou ako náhodnosťou: ( pq) , (pq) , F(pq) , (pq) , FP(p  q) . Na jednej strane sa Denyerova rekonštrukcia zdá v mnohom presvedčivejšou než Hintikkova, Rescherova či Michaelova. Predovšetkým pri rekonštrukcii nestráca zo zreteľa zámer, s ktorým bol AV vytvorený. Okrem toho nezabúda na širšiu doménu jeho logického „systému", ako aj nevyhnutného metafyzického zázemia, ktoré mohlo byť zahrnuté jeho predpokladanou „teóriou" v pozadí. Táto teória dosť dobre pojíma Diodorovu koncepciu povahy implikácie, ako aj relevantné časti jeho chápania času ako diskrétneho a lineárneho, hoci je ťažké dať jednoznačnú odpoveď na otvorenú otázku: aká mohla byť Diodorova predstava o náhodnosti v „duálnom" systéme pravdy, usporiadanom tak, že neaktualizované udalosti zaraďuje medzi náhodné veci. Na druhej strane sa nám nedostáva odpovedí na otázky, týkajúcich sa povahy sporu o modalitách, ktorý sa mohol odvíjať medzi Diodorovým a Aristotelovým stanoviskom (ak taký spor, prirodzene, vôbec jestvoval). Ak je Diodoros reformovaný megarčan, potom sa ho Aristotelova kritika nedotýka. Ak sa ho Aristotelova kritika nedotýka, potom jeho argument nie je namierený proti Aristotelovi a v rekonštrukciách by nemal byť dávaný do súvisu s Aristotelom. Idea preformulovania druhej premisy, hoci sa zdá byť správnou cestou k vyhnutiu sa nedostatkom predošlých rekonštrukcií, necháva rovnako otvorenou otázku adekvátnej revízie pravidiel, o ktorých sa predpokladá, že s nimi Diodoros v argumente počítal alebo ich mohol mať k dispozícii. McKirahan – kritická revízia Priorovej rekonštrukcie McKirahan [1979] sa vo svojej rekonštrukcii snaží ukázať, že chybou v rekonštrukcii Diodorovho argumentu nie je rozhodnutie pripísať mu 286 Vladimír Marko pozíciu temporálneho dualizmu – ako to videl Prior – ale že nedostatky rekonštrukcie AV sú obsiahnuté ponajprv v predpokladoch obsiahnutých v premisách. Jeho rekonštrukcia v podstate sleduje Priorovu procedúru s deklarovaným zámerom spraviť túto procedúru „úplnejšie", než ju spravil Prior a ukázať „ambiguity v dvoch jeho premisách".528 McKirahan rozoberá početné časové situácie, v ktorých by si Diodorove premisy mohli nájsť miesto, ako aj také, kde sa ich formulácia javí neprimeraná. Sleduje a analyzuje tieto príklady a prichádza k záveru, že v Priorovej rekonštrukcii je chyba – takže Priorova analýza platí iba čiastočne vzhľadom na tie projektované časové situácie, ktorým by sa mohol venovať Diodoros, čiže platí iba v ohraničenej oblasti. Keď analyzuje rozličné časové situácie a vzájomné vnútorné logické súvislosti postojov vzťahujúcich sa k argumentu, jeho postup vrhá viacej svetla na možné Diodorovo chápanie pojmu „propozícia", resp. „výrok". Vo svojom prístupe vychádza práve z týchto korekcií a ich explikácií. Čo je v každom prípade na McKirahanovom pokuse významné, je snaha nájsť širší kontext platnosti predpokladanej Diodorovej koncepcie tým, že rekonštrukcia je nasmerovaná k dopĺňaniu podobných elementov z Diodorovho Argumentu proti pohybu. Tieto dva argumenty majú dosť spoločného a ich analýza môže napomôcť osvetliť a pochopiť rozličné aspekty jednej jedinečnej teoretickej koncepcie. Ďalším prínosom je skúmanie AV poňatého ako argument v prospech determinizmu. McKirahan chce ukázať, nakoľko je Priorova koncepcia uspokojujúca a či skutočne má deterministické dôsledky. V záverečnom hodnotení McKirahan súhlasí s M. Blanchéom [1965] a opakuje jeho slová, že z Diodorovho argumentu nevyplýva žiadna „m e t a f y z i c k á" nutnosť. Preto forma argumentu, ktorú nachádzame u Priora, stráca silu, pretože je daná s úmyslom nastoliť deterministickú koncepciu. McKirahan vychádza z toho, že Diodoros sa riadil špecifickým zmyslom výrazu „výrok", resp. nositeľa pravdivostnej hodnoty, ktorý sa líši od bežného použitia tohto termínu. Základný rozdiel je v dispozícii výroku niesť rozličné pravdivostné hodnoty v rozličných časoch. V súlade s tým by Diodorova ___________________ 528 McKirahan [1979:225]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 287 definícia „výroku" mala obsahovať nielen elementy času, ale aj zodpovedajúci vzťah k pravdivosti v modálnych kontextoch. Ak je reč o relevantnosti časových elementov pre pravdivosť výroku, vychádza sa z Matesovho chápania diodorovského typu „výrokov". Tie sú chápané tak, že sa skladajú zo zodpovedajúcich funkcií – ktoré sú tvorené pridávaním frázy „v čase t" ku každému výroku.529 Základný problém s takouto interpretáciou Diodorových výrokov je podľa McKirahana v tom, že výroky ako „dnes je deň" nie sú skratkami pre funkcie, ktoré dávajú odlišný zmysel výroku v odlišných časoch, ale že je to tá „jedna vec, ktorá môže mať rozdielne pravdivostné hodnoty v rôznych časoch, v závislosti od času, v ktorom je vyjadrená."530 Symbolické výrazy pre takto chápané Diodorove údajné výroky, ktoré sa zakladajú na myšlienke o „pravde-v-určitom-čase", by boli nasledujúce: Tt(p ) v čase t je „výrok" p pravdivý, Tt(p) v čase t je „výrok" p nepravdivý, TtTt'(p) v čase t je pravda, že „výrok" p j e / b o l / b u d e pravdivý v čase t' . Dôsledkom toho je, že sa pravdivostné hodnoty Diodorových „výrokov" môžu v priebehu času meniť, že sa môžu meniť aj ich modality. McKirahan tak uvádza notáciu, ktorá zahŕňa pripisovanie pravdivosti modalitám s ohľadom na časové usporiadanie – resp. „v určitom čase". Tt t'(p) v čase t je pravda, že „výrok" p j e / b o l / b u d e nutný v čase t' ; Predošlý výrok je založený na modalitách, ktoré sa symbolicky môžu zapísať pomocou nasledujúcich výrazov a ich ekvivalencií v kalkule prvého rádu, vybavených indexovými ukazovateľmi, ktoré sa vzťahujú na ich postavenie „v určitom čase". t(p)  (t')[t ≤ t'  T t ' (p)] v čase t je „výrok" p nutný, t(p)  (t')[t ≤ t' T t ' (p)] v čase t je „výrok" p možný, ___________________ 529 Mates [1961:36] uvádza, že vzor diodorovského výroku by mohol byť: „sneh je biely v t," pričom (t)(„sneh je biely v t") by predstavoval výrok „'Sneh je biely' je vždy[ἀεὶ] pravdivý". 530 McKirahan [1979:226]. 288 Vladimír Marko  t(p)  (t')[t ≤ t' t t ' (p)] v čase t je „výrok" p nie-nutný, t(p)  (t')[t ≤ t'  Tt ' (p)] v čase t je „výrok" p nemožný. Priorove symboly sú pretransformované, aby boli v súlade so základným McKirahanovým zámerom spraviť dôsledky Priorových predpokladov prehľadnejšími v kalkule prvého rádu. Čas vyjadrenia „výroku" bude predstavovať „n" a malo by byť chápané ako analógia pojmu „teraz". Priorova formulácia Ekvivalencie v kalkule prvého rádu McKirahanovej interpretácie Fp Bude to tak, že p; (t)[n< t  Tt(p)] Pp Bolo to tak, že p; (t)[t<n  Tt(p)] Hp Vždy to bolo tak, že p; (t)[t<n  Tt(p)] Až keď implicitné časové ukazovatele z Priorovej rekonštrukcie spraví explicitnými, dostáva McKirahan niekoľko možných interpretácií predpokladov, ktoré Prior považuje za nevyhnutné pre odvodenie záveru. Po explikácii je teraz jasné, že by niektoré z nich bolo potrebné eliminovať ako neudržateľné, kým iné by sa – podľa ich dosahu – mohli poňať v ich širšom alebo užšom zmysle. Okrem vyššie uvedenej transformácie Priorových predpokladov do logiky prvého rádu McKirahan pridáva niektoré dodatočné tvrdenia, ktoré platia v Diodorovom „systéme" časovej logiky, ktoré nie sú priamo odvodené z jeho definícií modalít. Niektoré z nich využíva v ďalšej analýze Priorovej rekonštrukcie: (e) T t ' ( p )  ( t ) [ T t T t ' ( p ) ] (f) T t " T t ' ( p )  T t ' ( p ) (g) T t { ( t ' ) [ n < t '  T t ' ( p ) ] }  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] (h) T t { ( t ' ) [ t < t '  T t ' ( p ) ] }  ( t ' ) [ t < t '  T t T t ' ( p ) ] (i) T n { ( t ) [ t < n  T t ( p ) ] }  ( t ) [ t < n  T t ( p ) ] A) Priorova p r v á premisa, ktorá hovorí ( a ) P p  P p „keď sa niečo stalo, nemôže byť, že sa to nestalo", sa dá predstaviť v explicitnom tvare ako (a') ( t ) [ t < n  T t ( p ) ]   n ( t ) [ t < n  T t ( p ) ]. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 289 Táto verzia531 Priorovej tézy má nasledujúci zmysel: „Ak p vo vzťahu k 'teraz' bolo predtým pravdivé, potom nemôže byť, že p vo vzťahu k 'teraz' nikdy predtým nebolo pravdivé". Ak chceme toto zovšeobecniť tak, aby to platilo pre všetky časy a nie iba vo vzťahu k teraz, dostávame nasledovné: „ak p bolo kedykoľvek predtým vo vzťahu ku ktorémukoľvek konkrétnemu času pravdivé, potom nemôže byť, že p nikdy predtým vo vzťahu ku ktorémukoľvek konkrétnemu času nebolo pravdivé" a jeho zodpovedajúcu symbolickú formuláciu: (a'') (t)(t)[t'<t  Tt'(p)]  t(t')[t'<t  Tt'(p)]. B) Ten istý postup je aplikovateľný aj na Priorovu d r u h ú premisu ( b )    q  [ ( p  q )   p ] Ak je niečo nemožné, potom aj čokoľvek, z čoho to nutne vyplýva, je nemožné. Premisa má tiež širšiu a užšiu verziu v závislosti od čítania jej časových ukazovateľov. Menej všeobecná verzia bude nasledovná: (b') n(q)  { n[Tn(p)  Tn(q)]  n(p)} alebo „ak je niečo teraz nemožné, potom aj čokoľvek, z čoho to nutne teraz vyplýva, je teraz nemožné". Vo všeobecnejšej verzii by Priorovo tvrdenie bolo „ak je niečo v ktoromkoľvek konkrétnom čase nemožné, potom čokoľvek, z čoho to vyplýva, je v tom čase nemožné" alebo v zodpovedajúcom symbolickom tvare (b' ') (t)[t(q)  { t[Tt(p)  Tt(q)]  t(p)}]. Ako sme predtým videli, z Priorových predpokladov (c) a (d) vyplýva niekoľko otázok vzťahujúcich sa predovšetkým na relevantný počet premís, z ktorých sa v argumente vychádza a ktorý je zároveň indikatívny pri rozpoznávaní zmyslu pôvodného argumentu. Hoci aj Rescher sa domnieva, ___________________ 531 Toto nie je aj jediný spôsob čítania priorovského (a). Existuje verzia – dlhujeme ju Knealeovi – ktorá ho interpretuje ako tvrdenie, v ktorom pravda a nutnosť koincidujú, takže berie (a) ako [(t < n)  T t (p)]  t (p) , čo je ekvivalentné s [(t < n)  T t(p)]  t(p) a čo McKirahan [ibid. p. 251] hodnotí, že to nie je uspokojivý spôsob interpretácie, pretože podľa neho nutnosť, pravdivosť a možnosť môžu koincidovať len v nasledujúcom pásme: Tt' (p)  (t)[ tT t ' (p)] , Tt' (p)  (t)[T tT t ' (p)] i Tt'(p)  (t)[ tT t ' (p)] . 290 Vladimír Marko že údaje, ktoré ponúka Epiktetos, sú dostatočné na rekonštrukciu prvotného tvaru argumentu, rekonštrukcie sa predsa len odlišujú v počte použitých predpokladov. Tu rozoberané diskusie sa opierajú o Beckerovo pozorovanie o nevyhnutnosti zavedenia dodatočných elementov na dosiahnutie zámeru argumentu, a toto si osvojuje aj Prior v neskoršej verzii svojho návrhu. Takéto dodatočné predpoklady, ktoré sú v tvare premís rozoberané už skôr, sa opakujú aj v konkurenčných pokusoch. C) Videli sme, že Prior sa domnieva, že Diodorovi musel byť blízky aj dodatočný predpoklad, ktorý sa u Epikteta neobjavuje. Umožňuje niekoľko verzií interpretácie v logike prvého rádu. Ako McKirahan hovorí, táto premisa obsahuje dvojzmysel, „ktorý sa ukazuje fatálnym pre platnosť AV v podobe, ako je rekonštruovaný u Priora".532 ( c ) p  H F p Ak niečo je, tak vždy bolo tak, že to bude. V menej všeobecnej verzii čítania v logike prvého rádu máme pridávaním zodpovedajúcich indexov prechádzajúcich cez rozličné oblasti dve interpretácie: (c') „ak je niečo teraz pravda, predtým to vždy malo byť tak, že to bude pravda" a (c'') „ak je niečo v ktoromkoľvek čase pravda, pred tým časom to vždy malo byť tak, že to bude pravda". Tak prichádzame k rôznym odpovediam na otázku: „V budúcnosti vzhľadom na ktorý moment to vždy malo byť tak, že to bude pravda?" Z pohľadu menej všeobecnej verzie tu máme dve odpovede na otázku – „nabudúce s ohľadom na ktorýkoľvek moment pred terajškom" a „nabudúce od terajšku". Takže: T n ( p )  ( t ) [ t < n  T t { (  t ' ) [ t < t '  T t ' ( p ) ]}], v prvej verzii – kde je zamenená časť obsiahnutá v konzekvente vzťahujúcemu sa k Priorovmu Fp pomocou (h),533 ktoré predstavuje všeobecnejšiu verziu – dostávame (c'1) T n ( p )  ( t ) [ t < n  (  t ' ) [ t < t '  T t T t ' ( p ) ]} a s ohľadom na „nabudúce od terajšku" dostávame ___________________ 532 McKirahan [1979:231]. 533 ( h ) T t { ( t ' ) [ t < t '  T t ' ( p ) ] }  ( t ' ) [ t < t '  T t T t ' ( p ) ] 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 291 T n ( p )  ( t ) [ t < n  T t { (  t ' ) [ n < t '  T t ' ( p ) ]} a pomocou substitúcie časti predstavujúcej konzekvent vo výraze (g)534 získame (c'2) T n ( p )  ( t ) [ t < n  (  t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ]}. Zovšeobecnené verzie by v súlade s predošlými bodmi mali vyzerať takto: (c''1) (t)[T t ( p )  ( t ' ) [ t ' < t  { (  t '') [ t ' < t "  T t ' T t " ( p ) ]}], ako aj (c''2) (t)[T t ( p )  ( t ' ) [ t ' < t  { (  t '') [ t < t "  T t 'T t '' ( p ) ]}]. (c'1) nám hovorí, že „ak je p teraz pravdivé, vždy bolo pravdivé, že p bude pravdivé", a pravdivé je dokonca aj pre tie „výroky", ktoré sú určené na čas vypovedania alebo naň poukazujú, resp. ak sú vyslovené v naznačenom momente. To isté platí aj pre (c''1). (c'2) a (c''2) – tým, že tvrdia, že „ak je p teraz pravdivé, vždy bolo pravdou, že p bude pravdivé v nejakom budúcom čase, ktorý je budúci s ohľadom na teraz" – nie sú platné pre všetky prípady „diodorovských" výrokov, ktoré môžu meniť časové hodnoty, pretože obsahujú posledný moment pravdivosti. D) Ten istý druh dvojzmyslu, ktorý sa objavuje v predošlom prípade s (c), nachádzame aj v Priorovom predpoklade (d), ktorý je formulovaný takto: ( d ) ( p   F p )  P F p Keď niečo ani nie je, ani nebude, bolo to tak, že to nebude. Menej všeobecná verzia tlmočenia tohto výroku by bola: „Ak nič nie je, ani nebude pravdivé, potom v nejakom čase pred terajškom bolo pravdivé, že nikdy nebude pravdivé." Majúc na zreteli otázku: „Po ktorom čase nikdy nebude pravdivé?," ak výraz pojmeme v zmysle „po čase pred terajškom", najprv dostávame:  T n ( p )   (  t ) [ n < t  T t ( p ) ]  (  t ) [ t < n T t { (  t ' ) [ t < t '  T t ' ( p )]}, čo na základe použitia zámeny na (h) dáva jeho menej všeobecnú verziu: (d'1)  T n ( p )   (  t ) [ n < t  T t ( p ) ]  (  t ) { t < n   (  t ' ) [ t < t '  T t T t ' ( p )]}, ___________________ 534 (g) T t { ( t ' ) [ n < t '  T t ' ( p ) ] }  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] 292 Vladimír Marko kým – ako druhé – majúc na zreteli zmysel založený na fráze „po terajšku", by dávalo:    T n ( p )   (  t ) [ n < t  T t ( p ) ]    (  t ) [ t < n  T t { (  t ' ) [ n < t '  T t ' ( p )]}, alebo – použijúc substitúciu pomocou (g): (d' 2)  T n ( p )   (  t ) [ n < t  T t ( p ) ]   (  t ) { t < n   (  t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p )]}. Všeobecnejšia verzia tohto tvrdenia – „ak niečo v žiadnom čase nie je pravdivé a vo vzťahu k tomuto času nebude pravdivé, potom v nejakom predošlom čase vo vzťahu k tomu času bolo pravdivé povedať, že nikdy to nebolo tak, že to bude pravdivé", má svoj zodpovedajúci tvar: (d''1) (t)( T n ( p )   (  t ' ) [ t < t '  T t ' ( p ) ]    (  t ' ) { t ' < t   (  t '') [ t '< t ''  T t ' T t ' ' ( p )]} a vo vzťahu k druhému (d''2) (t)( T n ( p )   (  t ' ) [ t < t '  T t ' ( p ) ]    (  t ' ) { t ' < t   (  t '') [ t < t ''  T t ' T t ' ' ( p )]}. Ako v predchádzajúcich prípadoch, (c'1) a (c''1) – ktorých tvar je v súlade s (d'2) a (d''2) – sú pravdivé výroky. (d'2) tvrdí, že „ak p nie je teraz pravdivé a nikdy nebude pravdivé, potom v nejakom predošlom čase vo vzťahu k terajšku bolo pravdivé povedať, že p nikdy nebude pravdivé po terajšku". Povaha jeho hodnoty je podobná tej, ktorá sa vzťahuje na prípady (c'1), kde je ukazovateľ naviazaný na nejaký striktne uvedený okamih a jeho hodnota sa mení po tomto okamihu. Rovnako je to aj s (d''2), kým (d'1) – ktoré tvrdí, že „ak p nie je teraz pravdivé a nikdy nebude pravdivé, potom v nejakom čase predchádzajúcom terajšok bolo pravdivé povedať, že p nikdy nebude pravdivé po tom čase" – nie je pravdivé vo všeobecnom zmysle, keďže neexistuje najskorší moment, od ktorého je „výrok" nepravdivý. (Z) Záver daný Priorom: (z) p  Fp  p To, čo ani nie je, ani nebude, je nemožné. Tento záver, ako aj vyššie rozobrané predpoklady, sa môžu čítať dvomi spôsobmi, pričom menej všeobecná verzia by bola „To, čo nie je ani teraz a ani nebude pravdivé, je teraz nemožné", alebo: 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 293 (z') T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ]   n ( p ) , kým všeobecnejšia verzia by tvrdila, že „To, čo v nejakom čase nie je pravdivé, ani nikdy v budúcnosti vo vzťahu k tomu času nebude pravdivé, je v tom čase nemožné". Symbolicky tak máme: (z' ') (t){T t ( p )   ( t ' )[ t < t '  T t ' ( p ) ]   t ( p )}. DÔKAZ:535 P R I O R – ROZŠÍRENÁ VERZIA M C K I R A H A N – MENEJ VŠEOBECNÁ VERZIA ( a) P p  P p (a') ( t ) [ t < n  T t ( p ) ]   n ( t ) [ t < n  T t (p)] ( b) q[ ( p q )p ] (b')  n ( q )  { n [ T n ( p )  T n ( q ) ]   n ( p ) } ( c ) p  H F p (c) T n ( p )  ( t ) [ t < n  T t { ( t ' ) [ t t ' T t ' (p)]}] ( d ) ( p   F p )  PF p (d'2)  T n ( p )   (  t ) [ n < t  T t ( p ) ]  (  t ) { t < n   (  t ' ) [ n < t '  T t T t ' (p)]} RL: ├─ α  ├─  α RL' : (t)[Tt (p)]  n (p) (1) ( p  q )  [ ( q  r )  ( p  r ) ] , pravidlo sylogizmu (2) [ p  ( q  r ) ]  [ q  ( p  r ) ] , zákon komutácie (3) P F p   P F p (3') ( t ) { t < n   ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] }   n ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } z (a): p /Fp ; z (a') pomocou sub. /, a ekvival.  ( t ) [ t < n  T t ( p ) ]  ( t ) [ t < n  T t ( p ) ] , a pomocou sub. p / ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] (3°) P F p  H F p z (3), pomocou P def H ___________________ 535 Kroky označené s '°' sú tie dodatočne explikované. 294 Vladimír Marko (4)  p   F p  H F p (4') T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ]   n ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t ' T t T t ' ( p ) ] } z (d) i (3°) pomocou (1):  p   F p / p ; P  F p / q ;   H F p / r ; Krok (4') dostávame z (d'2) a (3') pomocou (1), pričom: p /T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ] ; q / ( t ) { t < n   ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ; r / n ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } (4°) H F p  [ ( p  H F p )   p ] (4'°)  n ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] }  { n [ T n ( p )  ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ]   n ( p ) } z (b): q / H F ; Krok (4'°) dostávame z (b') a (i): najprv cez sub. v (b') q / ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } , a potom  n ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] }  { n [ T n ( p )  T n ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t ' T t T t ' ( p ) ] } ]   n ( p ) } , a použijeme ekviv. (i) T n { ( t ) [ t < n  T t ( p ) ] }  ( t ) [ t < n  T t ( p ) ] , t.j. tu je to: T n ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ]  ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t ' T t T t ' ( p ) ] } ] (5)  p   F p  [ ( p  H F p )   p ] (5') T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ]  { n [ T n ( p )  ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ]   n ( p ) } z (b), i.e. (4) i (4°) pomocou (1):p  Fp / p ; H F p / q ; ( p  H Fp )  p / r Krok (5') dostávame z (4') a (4'°) [získaných z (b')] pomocou nasledujúcich sub. v (1): p /T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ] ; q / n ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ; r / { n [ T n ( p )  ( t ) { t < n  4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 295 ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ] n ( p ) } (6) ( p  H F p ) (6'1) n [ T n ( p )  ( t ) { t < n  ( t ' ) [ t < t ' T t T t ' ( p ) ] } ] z (c) pomocou RL Krok (6'1) dostávame aplikáciou RL' na (c'1) (6'2) n [ T n ( p )  ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p )]}] Krok (6' 2 ) dostávame aplikáciou RL' na (c'2) (6°) {  p   F p  [ ( p  H F p )    p ] }  { ( p  H F p )  [ (  p   F p )    p ] } (6'°) T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ]  { n [ T n ( p )  ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ]   n ( p ) }  n [ T n ( p )  ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ]  T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ]   n ( p ) z (5) pomocou (2):  p   F p / p ; ( p  H F p ) / q ;   p / r ; z (5') pomocou (2), použitím (62') v q; (6°°) ( p  H F p )  [ ( p   F p )   p ] (6'°°) n [ T n ( p )  ( t ) { t < n  ( t ' ) [ n < t '  T t T t ' ( p ) ] } ]  T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ]   n ( p ) z (6) i (6°) pomocou MPP MPP z (5') a (6'°) (z)  p   F p   p (z') T n ( p )   ( t ) [ n < t  T t ( p ) ]   n ( p ) z (5) i (6°°) pomocou MPP Záver (z)  p   F p   p – podľa Priora – je získaný z (2) pomocou sub.  p   F p / p ; ( p  H F p ) / q ;  p / r , ktoré dáva ( x  ( y  z ) , pričom je x = def formula (5), y = def formula (6), z = def formula (z); V McKirahanovej interpretácii Priorovej rekonštrukcie máme dve vyššie uvedené verzie (6), získané aplikáciou RL' na (c'1) a (c'2). Pritom vidíme, 296 Vladimír Marko majúc na zreteli námietky, ktoré platili pre rozšírené verzie (c) a (d), že (6'1) je pravdivé všeobecne, kým (6'2) nie je. Vidíme, že (5') je ekvivalentné s p ( q  r ) z (2), takže výsledok zodpovedajúcej zámeny musí byť ekvivalentý s p r , čo predstavuje hľadaný tvar (z). Keďže q v (5') je ekvivalentné s (6'2), dostávame (z') cez q, ktoré je nepravdivé, takže pravdivosť (z') nie je spoľahlivo podložená. V prípade, že je q zamenené so (6'1), ktoré je všeobecne pravdivý sekvent, máme – ako výstup zodpovedajúcej zámeny v (2) – platnú implikáciu p r ako konzekvent, tj. (6'1) ( z'). Avšak antecedent už nie je ekvivalentný s (5'), ktoré je založené na prijateľnom dôsledku (d'2), ale na neprijateľnom, danom v (d'1). Teraz vidíme nedostatky oboch verzií, ako aj to, že ani jedna z nich nie je schopná v tomto explicitnom tvare v úplnosti uspokojiť očakávania ani úspešnej rekonštrukcie, ani presvedčivého argumentu. McKirahanov významný prínos je v tom, že nastoľuje nevyhnutnosť zapojenia AV do vzťahu s inými aspektami možných Diodorových postojov k povahe času. On sa napríklad zvlášť zaoberá argumentom proti existencii pohybu, ktorý spomína Sextos,536 pripisujúc Diodorovi myšlienky blízke tradícii Parmenida a Melissa. Hoci Sextos pripomína, ako je Diodoros v „súlade" s tými, ktorí tvrdia, že sa „žiadna vec nepohybuje", spomína aj Diodorov posun v tejto otázke, keďže podľa neho „niečo predsa bolo uvedené do pohybu [κεκινῆσθαι μέν τι, κινεῖσθαι δὲ μηδὲ ἕν]."537 Toto miesto je v súlade s iným Sextovým údajom o Diodorovi, že „hoci sa nič nepohybuje, predsa ___________________ 536 S.E. am x 47-48 > Döring, Fr. 122: „Pretože to, čo sa pohybuje, musí prejsť určitú vzdialenosť, ale žiadna vzdialenosť sa nedá prekonať tým, že sa delí ad infinitum, takže žiadny pohyb nebude existovať. |48| A s tými ľuďmi (t.j. Parmenidom i Melissom, cf. l. 46) sa Diodoros zhoduje, len treba aj to povedať, že podľa neho, niečo sa pohybovalo, i keď sa nič nepohybuje [κεκινῆσθαι μέν τι, κινεῖσθαι δὲ μηδὲ ἕν]..." Cf. ibid. 85 sq., 120. 537Ibid., 10.48.2-3 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 297 bolo uvedené do pohybu".538 Sextov text pokračuje niekoľkými príkladmi, ktoré by mali predstavovať Diodorovo stanovisko. Argument je rovnako v súlade aj so svedectvami, ktorými sa predpisuje spôsob záväzného prehovoru. Ten sa má vyhnúť dvojzmyslom plodiacim paradoxy. Tieto návody na preskriptívne použitie zaraďujú Diodora medzi časových atomistov a približujú ho aj ku koncepcii nedeliteľných telies – tej koncepcii, ktorá sa preberala aj u epikurovcov.539 Hoci početné otázky, ktoré sa vzťahujú na tlmočenie dostupných svedectiev, ostávajú v McKirahanovom tlmočení stále otvorené, tento pokus zašiel výrazne ďalej než všetky predošlé. McKirahan si v rámci (rozšírenej, explikovanej) interpretácie Priorovej rekonštrukcie všíma, že by takýto prístup ponechal Diodorovi voľný priestor na manévrovanie a vyhnutie sa voľbe medzi (c'1) a (c'2), ktoré sú v nesúlade, ako aj v ďalších z toho vyplývajúcich dôsledkoch, ktoré nachádzame v (6'1) a (6'2). V príklade s loptou, ktorá sa dotýka strechy,540 chcel Diodoros pravdepodobne vyjadriť svoje stanovisko k tomu, čo považuje za legitímny význam pojmu „výrok". Toto doplnenie istým spôsobom vypĺňa medzeru, ktorá sa zjavuje v Priorovej rekonštrukcii. Eliminácia (niektorých) používaných tvarov slovies v prítomnom čase a ich transformácia do minulého času nám približuje jeho zámer. Keď „výrok" v prítomnom čase („lopta sa dotýka strechy", ktorý indexne korešponduje s časom jeho vyslovenia n) zameníme adekvátnym tvarom v minulom čase („lopta sa dotkla strechy"), získame súlad medzi stranami, ktoré predtým boli v nesúlade. Tak získavame sekventy, ktoré boli prítomné v (c'1). Čiže Tn (p) a (t)[t < n (t ')[t < t '  T t T t ' ( p)]}. To, v čom mohol spočívať Diodorov trik, je, že pri tomto prístupe platí aj sekvent z (c'2), teda ( t ) [ t < n (t ' ) [ n < t '  T t T t ' (p)]}. V tomto kontexte aj (c'1) aj (c'2) ___________________ 538 Döring, Fr. 123 (= S.E. am x 85-101): „Ďalšie vážne upozornenie (argument) o neexistencii pohybu podal Diodoros Kronos, ktorým poukazuje, že i keď sa nič nepohybuje, pohybovalo sa." 539 Simpl., comm. in phys. (Diels) 934.25. 540 Pozri tu, kapitola 4.1. Kalimachova hádanka o Diodorovi. 298 Vladimír Marko tvrdia, že: keď sa raz lopta dotkla strechy, vždy bude pravdou, že sa dotkla strechy. McKiharan sa nádeja, že by sa takýmto prístupom „kľúčový dvojzmysel v tlmočení (c) stal irelevantným".541 Ako sme už spomenuli, McKirahan pestuje pochybnosti o adekvátnosti svedectiev podávaných zo strany Ciceróna, resp. o autentickosti ich zdrojov. Táto téza je blízka postoju, podľa ktorého Cicero číta zdroje nekriticky, bez skutočného porozumenia. Námietka, že Cicero konzultuje skôr kritikov Diodora, a nie pramene s autentickými údajmi o Diodorovi, nie je celkom podložená.542 Základ pre uspokojujúcu rekonštrukciu je zosnovaný predovšetkým na Sextovi, pretože dôslednejšie nahráva onomu poslednému ťahu, ktorým by sa dalo vyhnúť dvojzmyslom. McKirahanova rekonštrukcia je založená na nedôslednostiach Priorovej rekonštrukcie a jej nedostatkoch. Hoci u McKirahana nie je dostatočne objasnené, aká je povaha výrokov, ktoré by v Diodorovom systéme mohli byť zaradené medzi platné, aj tak bezpochyby pozdvihol úroveň AV a posunul ho ďalej. Predošlé skúmania privádzajú McKirahana k záverečným stanoviskám, ktoré sa vzťahujú k povahe Diodorovho determinizmu. Je náchylný vidieť Diodorov „systém" vo svetle indeterministického nazerania, ktoré je nevyhnutné – na základe predošlej analýzy – istým spôsobom vymedziť. To, čo je pre rekonštrukcie tohto druhu významné a čo často spôsobuje medzeru v dostupných pokusoch, je problémvzťahujúci sa predovšetkým na možný zámer autora argumentu a jeho teoretické východiská – s akým zámerom argument mohol byť formovaný – čo nutne musí predurčovať spôsob formovania každej adekvátnej rekonštrukcie. V tomto poslednom pokuse, ktorý sme predstavili, sa predsa načrtáva ten základný Diodorov zámer. U Diodora nejde iba o to, aby predstavil vlastnú koncepciu ako platnú, ale chce ukázať neuspokojivé dôsledky konkurenčných koncepcií, ako aj nedôslednosť v ich postojoch, a potom cestou reductio argumentu ukázať platnosť vlastných. Popri tom, že McKirahanova interpretácia predstavuje posun v explikácii syntaktických modelov rekonštrukcie AV, a je ako ___________________ 541 McKirahan [1979:244]. 542 O tom, že Diodorovo učenie mohlo byť predmetom častých diskusií, svedčí jeho často spomínanie Diodora, aj jeho korešpondencia s Varrónom, v ktorej spomína aj Diodorov rukopis. Cf. napr. Cic. fam. ix 4 = SVF ii 284. 4.2 Rekonštrukcie argumentu Vládca 299 východiskový vzor prebratá od Priora, zároveň osvetľuje a ukazuje nevyhnutnosť skúmania iných aspektov, ktoré sa v ďalšom skúmaní musia brať do úvahy. Keď McKirahan skúma určité Cicerónove svedectvá, je to uhol pohľadu, z ktorého je Diodorovu teóriu modálnych pojmov možné interpretovať ako deterministickú koncepciu. Cicerónova evidencia nespomína osobitosti týkajúce sa skúmania povahy „výrokov", ktoré sa tu sugerujú. Ide napr. o tie s indexovanými ukazovateľmi alebo časovými vlastnosťami viet, ktoré nachádzame v príklade s loptou, ktorá sa dotýka strechy. Podľa McKirahana tým, že stotožňuje budúcu pravdivosť s (budúcou) nutnosťou alebo dáva do rovnosti budúcu pravdivosť a nutnosť všeobecne,543 sa Cicero pripravuje o možnosť vidieť skutočnú povahu Diodorovej koncepcie. Bez vytýčenia rozdielu medzi „byť nutne pravdivý" a „byť nutne" nie je možné deterministickú tézu – ktorú Cicero pripisuje Diodorovi – rozpoznať ako špecificky diodorovské tvrdenie. Aké sú dôvody pre takýto postoj? U Ciceróna – ako to vidí McKirahan – nenachádzame dodatočné závažné tvrdenia (ktoré môžeme nájsť v Diodorových „argumentoch o pohybe").544 Keď je to ukázané takto zjednodušene, Diodorova koncepcia ho skutočne zaraďuje medzi zástancov determinizmu. Avšak McKirahanove opomenutie spočíva aj v tom, že neponúka ďalšie vyjasnenia povahy Diodorových „výrokov", ani sa nepúšťa do jeho sémantiky a teórie významu, o ktorej máme relevantnú evidenciu – ktorá až doteraz zostala takmer zanedbaná medzi výskumníkmi. Predovšetkým má na zreteli najmä kritiku a elaboráciu Priorovej rekonštrukcie a nezaoberá sa inými aspektami Diodorovej fyziky a teórie pohybu, o ktorých ___________________ 543 Táto sa hypotéza zakladá na Cicerónovom odstavci – Döring, Fr. 132A (Cic. fat. 6, 7.12-13 i 9.17; <FDS 437) – v ktorom je Diodoros predstavený ako zástanca determinizmu: „Pretože on hovorí, že je možné alebo to, čo je alebo to, čo bude; a že to, čo nebude, o tom hovorí, že je nemožné". ... 9,17: „... že sa nič nedeje, čo nie je nutné; a to, čo sa môže stať, to buď už je alebo bude; ako aj to, že sa to, čo bude, nemôže vo väčšej miere zmeniť z pravdivého na nepravdivé [nec magis commutari ex veris in falsa] než to, čo už raz bolo". 544 Döring, Fr. 123 [S.E. am x, 85-112), 124 [S.E. ph iii, 71], 125 [S.E. am x, 142-143], 126 [S.E. am x, 347], 127 [SE, ph ii, 245]; 143 [S.E. am vii, 332-354]. 300 Vladimír Marko máme taktiež informácie od Sexta, ku ktorému – ako prameňu – inak McKirahan inklinuje. Bez ohľadu na tieto námietky, McKirahan aj tak zostáva zriedkavým príkladom medzi kritikmi tohto problému, ktorý disponuje citom pre potrebu toho skúmania argumentu v širšom kontexte svedectiev, v rámci ktorých argument pôvodne vznikol. Hoci sú tieto údaje neúplné a roztrúsené – často mnohonásobne sprostredkované kritickými odkazmi a rozbormi – aj tak predstavujú mozaikové čiastočky Diodorovej „teórie" a jeho filozofickej koncepcie, ktorá (v porovnaní s prvými Prantlovými hrubými hodnoteniami tohto obdobia v logike,545 ktoré mali silný vplyv aj na Zellera546) časom stále viac získava obrysy jednej zrelej a koherentnej teórie. Vo svetle stále vyspelejšieho kritického aparátu a rozširovania našich vedomostí o prameňoch, cez ktoré k nám presakujú informácie o Diodorovi a jeho argumente, naďalej priťahuje pozornosť ku skúmaniu rôznych formálnych prostriedkov, ako aj analýze iných stránok jeho názorov. ___________________ 545 Prantl [1855:379 – 380; 404; 408]. 546 Zeller [1923:vol. 3. 1]. Apendix Rozhovor Ciceróna a Varróna; Iluminácia zo stredovekého manuskriptu Augustínovho de civitates dei.

A1. Analogisti verzus anomalisti Dnes nemôžeme bez obmedzení a s istotou presne povedať, v čom spočíval centrálny bod konfliktu medzi obhajcami dvoch rivalitných gramatických koncepcií – medzi a n o m a l i s t a m i a a na l o g i s t a m i . J e d e n z dôvodov dnešnej neistoty o tom, aký bol správny smer, ktorým sa rozvíjala táto diskusia, sa týka f a k t o g r a f i e – resp. údajov o stanoviskách v spore. Tie sú skromné, skôr naznačujúce, a nikdy deklaratívne alebo nepochybené. D r u h ý dôvod sa vzťahuje na celý druh problematických m e t o d o l o g i c k ý c h otázok pri rekonštrukcii stanovísk, ktoré – ako v našom prípade – boli aktuálne pred viac ako 2000 rokmi. Väčšina údajov týkajúca sa týchto otázok pochádza z druhej alebo tretej ruky. Preto sa naše bádanie o tom, aká bola fyziognómia týchto stanovísk, skôr zakladá na analógiach a extrapoláciach – ktoré vznikajú vzájomným splietaním ostatných bodov ich koncepcií – zo širokej škály problémov, o ktorých súčasne kladieme naše otázky. Ešte pred niekoľkými rokmi sa zdalo, že debata medzi analogistami a anomalistami v skutočnosti nikdy neprebiehala. Náš dojem z dvoch koncepcií ako rozličných pochádza hlavne z nesprávneho čítania Varróna (1. storočie pred n.l.) a jeho dilemy, či gramatika má byť regulovaná p r a v i d l a m i (aj teóriou) alebo p o z o r o v a n í m skutočného použitia jazyka. Tento názor bol dodatočne ovplyvnený Fehlingovým štúdiom o probléme.547 Dôvodom je určite fakt, že zatiaľ najdôležitejšie svedectvo o debate nájdeme u Varróna. ___________________ 547 Cf. Fehling [1956 – 1957]. Fehling podáva rozličné dostupné definície „analógie" [1956:236 ff]. 304 Vladimír Marko Varro548 predstavuje stoika Kratesa549 ako obhajcu anomalistov.550 Krates, ako aj jeho nasledovníci z Pergamu, protirečia alexandrijskému knihovníkovi, žiakovi Aristofana z Byzancie551 – „analogistovi" Aristarchovi Samotráckemu.552 Krates sa odvoláva na Chrysippovo tvrdenie, že jazyk je anomálny, ___________________ 548 Varr. ling. lat. ix, 1 (= FDS 640 > SVF ii 151): „Insignis eorum est error qui malunt quae nesciunt docere quam discere quae ignorant: in quo fuit Crates, nobilis grammaticus, qui fretus Chrysippo, homine acutissimo qui reliquit peri anomalias III libros, contra analogian atque Aristarchum est nixus, sed ita, ut scripta indicant eius, ut neutrius videatur pervidisse voluntatem, quod et Chrysippus de inaequabilitate cum scribit sermonis, propositum habet ostendere similes res dissimilibus verbis et dissimiles similibus esse vocabulis notatas, id quod est verum, et quod Aristarchus, de aequabilitate cum scribit eiusdem,vuerborum similitudinem quandam in inclinatione sequi iubet, quoad patiatur conseutudo". 549 Podľa Sudu [Krates-K2342]: Krates (2. stor. pred n. l.), syn Timokratov; z Mala, v Kilikii, stoický filozof. Bol prezývaný Homér pre jeho vášnivé zapojenie do gramatických a básnických rozborov. Bol súčasníkom gramatika Aristarcha v čase Ptolemaia VI. Filometra. Bol autorom textového komentára eposov Iliady a Odysey (9 kníh), atď. V Pergame podal základ tzv. pergamskej gramatickej školy, ktorá sledovala princípy anomálie. 550 Cf. Frs. 65-70 Mette. 551 Podľa Sudu [Aristophanes-A3933] Aristofanes Byzantský (cca 257 – 180 pred n. l.) bol žiakom Kallimacha a Zenodota, vedúcim alexandrijskej knižnice okolo roku 197. Bol odborníkom na akcentuáciu a punktuáciu, ako aj autorom štúdií z dejín jazyka. Na poli lexikografie spracoval zoznam zriedkavých a cudzích slov, ako aj gréckych fráz, a tiež špeciálne štúdie usporiadané podľa predmetu alebo dialektu. Zoznam slovies zverejnil v šiestich knihách. Okrem spisu o dejinách Téb, Boecie, o aténskej prostitúcii a biológii, napísal spis o jazykových anomáliach ako odpoveď na Chrysippovu knižku o probléme, čím sa skutočne začala polemika medzi dvoma školami. 552 Aristarchos (cca 217 – 143 pred n. l.) bol astronóm a posledný zaznamenaný knihovník v Alexandrijskej knižnici. Na post sa dostal v roku 180 pred n. l., kým nebol odstránený kvôli dynastickým súťaženiam medzi Ptolemaiovcami. Zachovala sa jeho redakcia Iliady a Odysey, ktorá sa zakladala na detailne spracovaných analýzach. Apendix 1. Analógisti verzus anomalisti 305 pretože príbuzné v e c i sú pomenované rozličnými m e n a m i , kým príbuzné m e n á ukazujú úplne rozličné v e c i .553 Na druhej strane Aristarchos – ako uvádza na tom istom mieste Varro – tvrdí, že podobné slová musia mať aj podobné koncovky pri skloňovaní. Tak, ak sú dve slová príbuzné, môžeme očakávať, že aj pri ich skloňovaní budú mať podobné koncovky. Treba povedať aj to, že Aristarchos k tomu dodáva aj určité obmedzenie: tieto pravidlá platia do „tej miery, do akej nám to umožňuje ich používanie". Mal na mysli predovšetkým kritériá, ktoré rozlišujú rod, pád, koncovku, počet slabík, prízvuk a figúru (t. j. či je slovo jednoduché alebo zložené).554 Tieto kritériá sa časom medzi analogistami znásobovali, aby sa zosilnili prostriedky zachytávania jazykových regularít. Stanovisko, ktoré obhajuje Krates z Téb, nebolo ojedinelé a nachádzame ho ešte medzi staršími sofistami, u Gorgia a Protagora.555 Dilemy o tom, kto predpisuje zákony a aký je vzťah medzi nomos a physis, resp. konvenciou a prírodou, pokračujú medzi sofistami. Týkajú sa Antifóna a jeho tvrdenia o arbitrarite predpisov a zákonov a ich nesúlade s prírodou,556 pretože „vyslovená jedinečná vec nemá aj jedinečný význam".557 Antifón sa preto venuje vzťahu medzi jazykom a jeho predmetmi, aby mohol poúčať o tom, aká je správna cesta pre vytváranie nových mien.558 Tento problém – problém korektnosti mien (resp. „orthotés onomatón")559 – sa zdá všeobecnou témou ___________________ 553 Podľa názvov na Diogenovom zozname môžeme tvrdiť, že Chrysippos musel tejto téme venovať viacero kníh [cf. D.L. vii 189-201], i keď len jedna má priamo názov Peri anomalias [Varro, de ling. lat. ix, 1; FDS 640]. Sextos napríklad [am i 199] tvrdí, že porovnávanie mnohých príbuzných slov je analógia; cf. ib. 236, ako aj Sextov príklad z Pindaria, am i 202. 554 Charis. p. 149.26 ff. Barwick. 555 S.E. am vii, 84. O popularite tejto témy v Aténach svedčí aj Xenofón, mem. iii 14.2sq: „Teraz sa rozhovor viedol o menách a spôsobe, akým sú správne použité..." 556 Cf. Oxyr. pap. 1364. fr.1, Oxyr. pap. 1797 [Antiphon, fr.44A; 44B DK ii, 353]. 557 Gal. in. Hipp. de med. off. xviiiB., 656 K. 558 Gal. gloss. Hipp. (prooem). v, 706 B. = xx, 66-7 Kuhn. 559 Democr. 20a (apud Schol in Dion. Thr.), Plat. Phaedrus 267c; Phld. rhet. 1. 191S; D.H. Dem. 26, Quint. 1.6.20; cf. D.L. vii, 83 = SVF ii 130 = LS 31C: „Lebo [podľa stoikov] sú 306 Vladimír Marko počas 5. storočia. Tá sa začína s problémami správneho vyslovovania, dikcie (orthoepeia)560 a neskôr pokračuje otázkami, ktoré sa týkajú správnosti spôsobu, akým meno, t.j. znak, označuje pomenovanú vec. Platón tému pripisuje Protagorovi, Prodikovi a takmer výlučne sofistom.561 Platónov Sokrates videl jedinečný zákonitý prameň pre význam mien v zákonodarcovi a jazykotvorcovi (nomothetés)562 v jednej osobe, ktorá nielenže vytvára a určuje s p r á v n y v ý z n a m m i e n, ale aj udržiava ich trvanie. Inými slovami, mená majú svoj ideál a jazykotvorca zachováva ideálnosť mien. Túto tému spomína ešte Sokratov učiteľ Prodikos, odborník na svojho krajana a dávneho básnika Simonida. Prodikos bol Sokratom uznaný majster v o d h a ľ o v a n í s y n o n ý m563 – za päťdesiat drachiem učil o sémantických otázkach a pre sofistov „najvýznamnejšej otázke vo filozofii" – o k o r e k t n o s t i m i e n".564 (Platón štyri pätiny svojho dialógu Kratylos venuje Sokratovej debate s Hermogenom. Iba jedna pätina, záverečná časť, zostáva pre rozhovor s Kratylom.) Platón si tiež uvedomuje, že jazyk je nedôsledný.565 Tak je napríklad menom Sokrates pomenovaný sám Sokrates. Keď ide o meno Hermogenes, prípad je už iný (i keď slovenský prekladateľ nám nehovorí, že je to preto, že Hermogenes nie je z Hermovho rodu). Sokrates je, povedali by sme, ___________________ dve veci, ktoré patria do jej kompetencie [logiky] – jednou je skúmanie pravej podstaty každého súcna, druhou dať mu slovné pomenovanie". 560 Cf. Phld. rhet. 1. 186S; D.H. 1. 90. 561 P r o t a g o r a s – Crat. 391c; P r o d i k o s – Crat. 384b, Euthyd. 277e; s o f i s t i – Crat. 391b. 562 Plat. Crat. 389d sq: „Nemusí teda, môj najlepší, aj onen zákonodarca vedieť prednášať do hlások a slabík meno prirodzene vhodné pre každú jednotlivú vec a s pohľadom na to samé skutočné meno tvoriť a dávať všetky ostatné mená, ak chce byť uznávaným darcom mien? ..." [Špaňár]. 563 Cf. Plat. Euthyd. 277e. 564 Plat. Crat. 384b. Sokrates počul len prednášku, ktorá stála jednu drachmu. Aristoteles hovorí (rh. 1415b12), že tí, ktorí tú sumu platili, zaspávali počas prednášky. 565 Democr. 68B20a DK; Plat. Phaedr. 267c charakterizuje Protagorove lingvistické záujmy. Apendix 1. Analógisti verzus anomalisti 307 atomárne meno a má jedinečný význam. Keď ide o meno Hermogenes (Hermo – genes), to nie je tak. Význam mena „Hermogenes" je niečo iné, akoby samotný Hermogenes skutočne bol z Hermovho rodu, i keď to sám Hermogenes nie je.566 Hermogenovo meno nie je pravdivé – ono nepomenúva správnym spôsobom. Hermogenes s týmto Sokratovým tvrdením nesúhlasí, a tak kritizuje Kratylovu definíciu prirodzenej korektnosti mien: Nemôžem uveriť tomu, že existuje akási iná korektnosť mena ako tá, čo vznikla dohodou a súhlasom (synthéké kai homologia),567 ... alebo povedzme zmluvou568... pretože žiadne meno nevzniká od prírody (perphykenai physei) pre každú jedinečnú vec, ale podľa dohody (nomôi) a zvyku (ethei) tých, ktorí sú zvyknutí tak to nazývať (kalountôn).569 Stoická citlivosť na jazykové anomálie, akú Varro pripisuje Kratesovi, mala príčinu aj v tom, že ako cudzinci väčšinou semitského, nehelénskeho pôvodu, si všímali mnohé nedostatky v každodennom používaní mien, fráz a výrazov. Na druhej strane, ako obhajcovia gréckej klasickej tradície a kultúry zastávali stanovisko, že mnohé filozofické problémy a paradoxy majú príčinu v nedôslednom používaní jazyka (inými slovami, keby sa jazyk dôsledne používal, nielenže by sme sa vyhli určitým paradoxom, ale aj všetci ľudia by hovorili jedným jazykom). Sextos Empirikos okrem Chrysippových príkladov uvádza aj ten, že Atény alebo Téby majú formu množného čísla, i keď ide o jedno mesto.570 Chrysippov (pseudo) rival Diodoros išiel ešte ďalej od Hermogenovej zmluvnej dohody a súhlasu. Dávanie mien, sám krst, je úplne arbitrárny. Podľa Diodora pri chápaní významu mien je dôležité to, čo by sme dnes nazvali zachytávanie intencionálneho aktu hovorcu: Žiadne meno nie je dvojzmyselné. Nikto nemôže myslieť alebo povedať niečo ___________________ 566 Plat. Crat. 383b. 567 Ibid. 384c10-d1. 568 Ibid. 383a6-7. 569 Ibid. 384d7-9 570 S.E. am i 154. 308 Vladimír Marko dvojzmyselné a nič netreba považovať za také, že môže byť mimo toho, o čom si hovoriaci myslí, že hovorí. Ak si rozumel niečo iné, ako to, čo som mal na mysli povedať, vedz, že som hovoril skôr nejasne než dvojzmyselne. Pretože vlastnosť dvojzmyselných slov by mala byť taká, že ktokoľvek by niečo povedal, boli by povedané dve alebo viac vecí, i keď si myslí, že hovorí jednu.571 Preto Diodoros svojim sluhom dal mená "Predsa" (ale aj podľa iných spojok) a „Tento" a „Hento".572 Svojej dcére dal mužské meno, Theogonis.573 Príklad, ktorý mal Diodoros na mysli, keď dával mená svojim sluhom, má pravdepodobne svoj prameň v Hermogenovom tvrdení, že mená sú korektné nielen po ich prvom krste, ale aj po ich výmene, substitúcii: ako keď zmeníme mená našich sluhov, mená, ktorými sme tie predchádzujúce zmenili, nie sú menej korektné ako predchádzajúce.574 Varro sa vo svojej analýze problému regularít snaží presvedčiť čitateľa o svojom vlastnom názore na problém. Podľa neho žiadny konflikt medzi dvoma filozofmi a ich tvrdeniami, ako aj školami v skutočnosti neexistuje, skôr ide o Kratesovo nedorozumenie. I keby toto tvrdenie nebolo úplne chybné z Varrónovho stanoviska, to ešte neznamená, že tento spor skutočne nikdy neexistoval. Aristarchovo stanovisko skôr vychádza zo skúsenosti služobnej jazykovej politiky z prvého obdobia helenizmu. Tá za svoj cieľ mala nielen kultúrnu, ale aj úradnú motiváciu pre štandardizáciu jazyka. V Alexandrii – v Museione ___________________ 571 Döring Fr. 111; Gell. xi 12, 1-3, ed Marchall (1969); Diodorus fr. 7 Giannantoni (časť); LS 37N; SVF ii 152; FDS 636; cf. Varr. ling. lat. ix, 1 = SVF ii 151 = FDS 640; cf. D.L. vii 187: „Diodorus autem, cui cognomen Crono fuit: 'nulum' inquit 'verbum est ambiguum, nec quisquam ambiguam dicit aut sentit, nec aliud dici videri debet, quam quod se dicere sentit is, qui dicit. At cum ego' inquit 'aliud sensi, tu aliud accepisti, obscure magis dictum videri potest quam ambigue; ambigui enim verbi natura illa esse debuit, ut qui id diceret, duo vel plura diceret. Nemo qutem duo vel plura diceret. Nemo qutem duo vel plura dicit, qui se sensit unum dicere". 572 Döring, Frgs. 112; 114; Ammon. in int. 38, 17-20; Diodorus fr.7 Giannantoni (časť); LS 37O; Döring Frg. 111; Gell. xi 12, 1-3; Diodorus fr.7 Giannantoni (časť); LS 37N; SVF ii 152; FDS 636; cf. Varro, de ling. lat. ix, 1 = SVF II. ii 151 = FDS 640; cf. D.L. vii 187. 573 Döring Fr. 101 = Clem. strom. iv, 19,121,3. 574 Plat. Crat. 384d3-5 Apendix 1. Analógisti verzus anomalisti 309 a v knižnici – prebiehala redakcia Homérových spisov, ich štandardizácia z rozličných rukopisov zozbieraných z celého helenistického sveta. Veľký počet alexandrijských jazykovedcov pod vedením Zenodota z Efezu a iných odborníkov sa snažil odhaliť, čo z nich skutočne patrí Homérovi. Jedno zo základných kritérií sa prejavovalo v úsilí eliminovať výrazy, ktoré nie sú v duchu gréckeho jazyka. Význam problematických viet a fráz, slov a mien sa dekódoval predovšetkým rafinovanou etymologickou analýzou. Tak sa aj barbarizmus, helenizmus, etymológia, solicizmus – okrem iných prostriedkov, ktoré spomína Aristarchos – opierali o viac ako dve storočia dlhú tradíciu úsilia odpovedať na otázku o pôvode jazyka. Konečným výsledkom redakcie Homérových prác mal byť, samozrejme, j e d e n správny a autentický rukopis. Cesta rekonštrukcie Homérových prác vychádzala z presvedčenia, že ak jazyk má byť univerzálnym prostriedkom dorozumievania, potom jeho povaha musí vznikať z jedinečného pôvodu. V opačnom prípade slová stratia význam, a tým zanikne aj možnosť dorozumenia medzi ľuďmi. Správne používanie jazyka v komunikácii musí byť regulované uniformne a všeobecne. Platónova analogistická koncepcia mala vplyv, aj keď išlo o alexandrijskú redakciu Starého zákona;575 vyskytuje sa už v jeho prvých riadkoch, aby sa eliminovali všetky neskoršie možné nedorozumenia. Správny význam každého zapísaného Božieho slova je len jeden, a Boh je tým tvorcom a zákonným udržiavateľom správnosti (pomenovania a významov) mien. To znamená, že aj pravidlá jazyka musia vychádzať z jedného zákonného prameňa, ktorý bude kritériom na rozoznávanie správnych mien od tých nesprávnych.576 ___________________ 575 Len na prekladanie Septuagintu, na odporúčanie Demetria z Faleronu, Ptolemaios I. Sótér zamestnal a uhostil 72 rabínov [Aristeas, Philocr. 9-10, 47, 273]. 576 Ak sa na vec pozeráme z aspektu politických motívov pre obhajobu tejto teórie, musíme uznať aj nasledujúci fakt, ktorý mohol motivovať alexandrijcov. Keby to nebolo tak, rozpočet pre prácu na projektoch viazaných na redakciu Homéra a Nového zákona, ktorý vykonával obrovský počet knihovníkov platených alexandrijskými daňovými poplatníkmi, by bol pred lokálnou byrokraciou neobhájiteľný. 310 Vladimír Marko Orthoepeia alebo diskusia na tému správnosti mien mala svoju kontinuitu až do Quintiliana,577 ktorý ju rozoberá spolu s ortografiou, správnou latinčinou a ostatnými tradičnými gramatickými otázkami Tie sa netýkajú štýlu alebo rétoriky, pretože ešte od prvých stoikov predstavujú klasické dialektické problémy.578 Keď všetky slová sú vedené jedinečnou povahou, význam mena sa dá rozobrať alebo rekonštruovať (aj) z jeho etymológie. Tak je napríklad podľa Augustína slovo verbum etymologicky odvodené od vero boando – pravdivá ozvena.579 Etymologicky môžeme rozčleniť nejasné výrazy na jeho časti. Idea je čisto platónska.580 Analýza vedie k určitým atomárnym formám jazyka alebo k jazykovým prvkom. (Tak sa i meno Pegasus skladá z dvoch atomárnych ideí alebo pojmov, krídlatosti a koňovitosti). Meno nám hovorí o dejinách svojho generovania a navodzuje nás na jeho tonálny a zmyslový prvok. „Jazykotvorca", ako aj básnik, musia začať podobne ako v hudbe určitými zvukmi: hláskami, spoluhláskami atď.581 Meno je fonetický mimesis objektov pomenovania. Galenos hovorí o tom, že (ako pri ohni), aj prvky zvuku vytvárajú najprv slabiky, potom z nich vzniká meno a sloveso, ale aj predložka, člen a spojka, ktoré zasa Chrysippos nazýva prvkami reči. 582 Origenes uvádza, že Aristoteles (ako aj Hermogenes583) hovoril, že mená a ich významy vznikli dohodou medzi ľuďmi,584 i keď je sám pôvod jazyka podľa ___________________ 577 i. 6. 1; i. 7. 1. 578 O niektorých aspektoch tejto diskusie cf. Gahér [2006: kap. I. – III.]. 579 Aug. de dial. 6. Augustínov návod pripomína Platónov návod z Crat. 389b-e a rozoberanie prírodného ladenia zvukov, z ktorých sa skladajú zvuky hlások pre mená. 580 Niekto by mohol povedať, že sa tá idea dnes podobá na predpoklady Chomského pojmu Deep Grammar Structure. 581 Plat. Crat. 390d sq. 582 Gal. de placitis Hippocratis et Platonis, viii, 3 = SVF ii 148 [prel. M. Okál]. 583 Plat. Crat. 384d. 584 Arist. de int. 16a. Apendix 1. Analógisti verzus anomalisti 311 Aristotela tiež mimetický.585 Pre stoikov sú slová „prirodzeným" napodobnením vecí586 a určitým druhom deskripcie (môžu byť takým niečím, ako sú Russellove „skrátené opisy").587 Podľa stoikov mená označujú veci prirodzeným spôsobom. Pri dohode o menách, hoci ide o konvencionalistický prístup, stoici tvrdia, že sme tiež vedení prírodou, ktorá preniká našou vôľou, aj sa za ňou skrýva.588 O správnosť mien sa tiež starajú bohovia, za postavami ktorých sa metaforicky skrývajú vlastnosti, ako aj relácie medzi vlastnosťami prírody. V pozadí všetkých vlastne stojí jeden zákonodarca.589 Epikuros, ako aj Aristoteles pripúšťa, že jazyk vznikol mimetickým spôsobom. Na rozdiel od stoikov tvrdí, že ďalej sa už jazyk pohybuje smerom ku konvenčnej štandardizácii.590 Zdá sa, že takéto vysvetlenie otázky jazyka a jeho začiatku bolo medzi Grékmi bežné. Jeho ďalší rozvoj sa často vysvetľoval jeho e v o l ú c i o u . Tak historik Diodoros Sicílsky tvrdí, že sa výkriky – zmätené a bez významu – pomaly formujú a artikulujú do formy jazyka.591 Podľa jeho názoru časom sa musí prejaviť súhlas s výrazmi pre každý objekt, a tak sa vytvára komunikácia o všetkom.592 Na druhej strane, podľa Platónovho návodu v Prot., v ktorom sa popiera evolúcia, jazyk sa dostáva k ľudom priamo od bohov, prostredníctvom Prometea – ten odhalil ľudom mnohé božské tajomstvá, medzi inými aj jazyk, ktorý zvládli postupným nacvičovaním.593 Takéto ___________________ 585 Arist. rh. 1404a20. 586 Orig. Cels. i. 24 = SVF ii 146: „O prirodzenosti mien vznikol veľký spor – totiž, či vznikli ustanovením ľudí, ako sa nazdával Aristoteles, alebo či majú prirodzený pôvod, ako si myslia stoici; lebo vraj prvé zvuky sú napodobnením vecí, podľa ktorých vznikajú slová" [Okál]. 587 Cf. LS p. 195. 588 Orig. Cels. i. 24. 589 Ammon. in int. 35. 16; 36, 23; cf. SVF ii 1066, 1070, etc. 590 Varr. ling. lat. vi, 56; Sen. de ira, i. 3 – deti ani zvieratá nemajú jazyk, ale vydávajú zvuky podobné jazyku. 591 Diod. Sic., 1.8.1 – 7. 592 Ibid. 593 Prot. 322a. 312 Vladimír Marko tvrdenie nachádzame aj u Euripida, kde podľa slov jeho Thésea jazyk ako orgán a posla reči nám tiež darovali bohovia, aby sme sa vyhli zmätku vládnucemu medzi zvieratami.594 Musíme dodať aj Sokratovo tvrdenie, že podľa Homérovej autority bohovia aj ľudia často používajú rozličné mená pre rovnaké veci, s tým, že „mená, ktoré používajú bohovia, správne a prirodzene patria veciam".595 Sama teória mimetického pôvodu sa nám nemusí zdať úplne prijateľná, i keď posledná významná teória takéhoto druhu bola Marrova, tzv. „pracovná teória jazyka", inšpirovaná onehdy dosť vplyvnou knihou Otázky leninizmu. Keby to však bolo tak, že každý správny význam je len jeden, platila by pripomienka stoikov: buď musíme tvrdiť, že je jeden jazyk pre všetkých (a vieme, že to nie je tak), alebo musíme dať odpoveď na otázku, ako vznikajú jazykové nedôslednosti, ktoré sa prejavujú v jeho každodennom použití, pričom ako dôsledok máme paradoxy typu „Voz"596 a iné. Aj alexandrijci, aj stoici boli obhajcovia klasickej helenistickej tradície. V prípade redakcie Homérových prác tu ide o jasnú vec. Ale čo s Aristofanom, ktorý sa s významom mena často len pohráva? Stoici skôr inklinovali práve k takým výnimkám a príkladom, akými sa bavil Aristofanes. Aj stoicizmus, aj alexandrijská tradícia až po latinských autorov, akým bol Varro alebo neskôr Augustín (vo svojej de Dialectica), sa zhodujú v jednom. Tam, kde regularity nie sú, treba ich zabezpečiť a zaviesť. Rozlišovanie existuje len v spôsobe, akým dochádzame k správnym regularitám. Alexandrijci vychádzajúci z klasickej tradície verili, že regularity už nejakým spôsobom sú, len ich treba odhaliť a snažiť sa zredukovať iregularity na regulárne štandardy. Stoici sa skôr prikláňali k stanovisku, že iregularity musíme podriadiť určitým p r e s k r i p c i á m. To platí nielen vtedy, keď ide o vžité výrazy, ale i keď ide o n o v é, resp. konštruované slová a mená, ktorým prisudzujeme (alebo konštruujeme) nové, zatiaľ neexistujúce významy. Pre alexandrijcov význam mien už raz e x i s t o v a l a my sa ___________________ 594 Eur. Supp. 201 sq. 595 Plat. Crat. 391d. 596 D.L. vii 187 = LS 37R. Cf. LS 37S. Apendix 1. Analógisti verzus anomalisti 313 musíme snažiť vyhýbať iregularitám úsilím odhaliť ich pôvod, t.j. pôvodný význam. Pre stoikov význam je regulovaný d o h o d o u a dohoda je základom platnosti p r e d p i s u. Ešte od čias Zenóna boli stoici známi vymýšľaním nových mien alebo pridávaním starým významom nové.597 Ale aj jedni, aj druhí by sa zhodli v tom, že predpis, ktorý sa týka mien, by mal byť jeden a platiť všeobecne. Ak sa predpisy líšia, vzniká amfibolia, resp. ambiguita a potom – ako v prípade mnohých nejasných pasáží u Homéra – množstvo filozofických paradoxov. Až s neskorým stoicizmom – ako aj u Dionýzia Thráckeho (c. 170 – 90 pred n. l.)598 a v Syntaxe Apollónia Dyskola, na ktoré mal stoicizmus výnimočný vplyv – sa opis gramatických kritérií alebo predpisov pre pridávanie a odhalenie správnych významov zdá takmer kompletný. Tu sa stráca ostrá hranica medzi analogistami a anomalistami a končí sa debata o prirodzenosti mien. Čo pre nás z historického hľadiska zostáva zaujímavé, je to, že táto debata predstavuje prvý pokus o riešenie filozofických problémov ako sú ambiguity – pomenovaním povahy problémov a vytváraním prostriedkov na ich gramatickú analýzu. Na záver pripomeňme, že i keď sa Sextovi zdalo, že na to, aby sme hovorili správnou gréčtinou599 a zaoberali sa filozofiou, nepotrebujeme gramatiku, zdá sa, že väčšina filozofických problémov helenistického obdobia nie je zrozumiteľná bez presného pochopenia vzťahu predstaviteľov filozofie tohto obdobia k jazyku, ako aj toho, z akých prameňov vznikali ich koncepcie. ___________________ 597 FDS 232; 254; 115; 248a – SVF i 33, 34a, b, 35. 598 Dionýzios sa narodil v Byzancii a študoval v Alexandrii u Aristarcha. 599 S.E. am i. 191. Každodenná konverzácia stačí, aby sme jej prostredníctvom štandardizovali správne používanie slov.

A2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα600 Prekladanie pôvodných gréckych termínov do latinčiny je téma, ktorá začína byť aktuálnou koncom helenistického obdobia – so zánikom samostatnosti a vplyvu gréckej kultúry a súčasným pôsobením všeobecnej rímskej dominancie, začína sa koncom republikánskeho a začiatkom imperiálneho obdobia, v priebehu prvého storočia p. n. l. Na tomto mieste sa sústredíme len na jeden dôležitý problém „archeológie logiky" – na pokus o preklad stoického termínu ἀξίωμα. Cicero píše svoje filozofické knihy hlavne po nešťastných udalostiach, ktorými sa končí jeho kariéra. Pred koncom svojho plodného politického života sa zaväzuje, ako k svojej verejnej povinnosti,601 venovať rímskej mládeži spisy, ktoré by mali preberať najdôležitejšie filozofické otázky. Tento filozofický opus obsahuje de natura deorum, de divinatione, de fato, academica priora et secunda, topica, Tusculum disputationes. Knihy sú písané dialógovou formou, akademickým spôsobom vykladania pro et contra, kým ich skutočný obsah predstavuje encyklopedický prehľad a výklad najvplyvnejších filozofických škôl: akadémie a stoicizmu, v menšej miere peripatetikov, a stále negatívnej kritike epikurovcov. Pre nás sú jeho knihy dôležitým prameňom formovania predstáv o dejinách logiky. Tým skôr, že spôsob jeho písania sa nezriedka opiera nielen o výklad týchto učení, ale aj o ich dôsledné citovanie priamo z prameňov, z rukopisov, ktoré ležali na jeho stole. Ako aj jeho priateľ Varro, aj Cicero sa pokúša preniesť a priblížiť filozofiu rímskemu prostrediu. Cicero píše pod tlakom politických hrozieb a nepríjemných okolností, ako aj veľkých očakávaní. Pracuje s pocitom poslania a ponáhľa sa čím skôr dokončiť svoju úlohy. Tento tlak má pre nás aj jeden výhodný výsledok – z písania týmto spôsobom nám zostalo bohatstvo pôvodných prameňov, keďže sa autor často odvoláva ___________________ 600 Text bol prezentovaný na XI. Česko-slovenskom sympóziu analytickej filozofie v Smoleniciach, na jar 1998. 601 Cic. nat. deo. i. 7. 316 Vladimír Marko na práce alebo v detailoch polemizuje s prácami, ktoré ovplyvňovali jeho dobu. Na druhej strane, svedectvá tohto druhu sú často aj dôvodom mylných interpretácií: ťažko je presne určiť, čo je prebraté z pôvodného zdroja a čo je názor alebo komentár samotného autora. S touto charakteristikou sa stretávame aj v iných učených kruhoch tej doby. Vo svojej snahe Cicero čelí jednému problému – zaviesť adekvátne latinské termíny, ktoré korešpondujú s ich miestom v aparáte tej gréckej školy, ktorú chce predstaviť. V niektorých prípadoch Cicero pri preklade ponecháva pôvodný grécky termín – vtedy, keď sa mu zdá, že tento je už do značnej miery zaužívaný, že by ho jeho latinská transkripcia nenahradila. Okrem toho je presvedčený, že jazyk Rimanov už má istú úroveň a je často v mnohých aspektoch v odbornom zmysle vyspelejší než jazyk Grékov.602 Problém, na ktorý Cicero naráža, je určite aj v tom, že grécka odborná terminológia – predovšetkým zo stoického prostredia – často využíva novovytvorené termíny plniace technickú rolu. Tieto termíny sa zdajú byť cudzími dokonca aj v gréckom jazykovom prostredí.603 Z toho dôvodu sa Cicero často snaží podať aj dodatočné vysvetlenie svojich rozhodnutí pri preklade. Uvádza tak spolu p ô v o d n é grécke slovo, n o v ý latinský názov a k o n t e x t, ktorý zachytáva jeho význam. Ako sám uvádza,604 v preklade chce dodržiavať niektoré princípy – resp. a) nachádza latinské termíny, ktoré sú častejšie používané a menej technické ako ich grécky ekvivalent; b) používa viacero termínov pre preklad gréckeho slova; c) priamo používa grécky termín.605 ___________________ 602 K tejto otázke sa Cicero vracia v úvodných slovách de fato, de nat. deo. i tusc. disp. Pozri predovšetkým Cic. tusc. disp. i, i, 1 – 2., nat. deo. i, iv, 8; div. i, i, 1; fat. i, 1. 603 Cf. Cic. nat. deo. i. 44; fin. i. 3 – 5; pre stoickú terminologickú invenciu cf. SVF i, 33 – 35 [Gal. de diff. puls. iii,1]; ibid. Cic. fin. iii. 2,5; 4,15; tusc. v. 12,34. 604 Cic. fin. iii. 15. 605 Keď rozoberá Cicerónove filozofické prekladateľské umenie, predovšetkým v jeho pokuse o preklad Platónovho spisu Timaios, Powell [1996:247] uvádza celkové Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 317 Sústredíme sa len na jeden kľúčový termín stoickej filozofie – termín ἀξίωμα – a na Cicerónov pokus o jeho preklad. A tiež na návrhy jeho chápania, ako aj na jeho ďalší osud v prostredí rímskej a latinskej filozofie. Význam termínu ἀξίωμα – ktorý sa dnes najčastejšie nahrádza termínom výrok resp. propozícia – sa v stoickej filozofii odlišuje od tých, ktoré nachádzame u Aristotela606 ako súd alebo v použití u alexandrijského matematika Euklida.607 Preto spomenieme nasledujúce tradičné rozlišovanie medzi dvoma teóriami propozícií. Prvú nazvime t e r m i n i s t i c k á teória propozície. Svoj pôvod má v Aristotelovom de interpretatione608 a zakladá sa na propozičnej referencii. V tomto prístupe sa analýza zakladá na spôsobe, akým všetky slová v propozícii vplývajú jedny na druhé s ohľadom na ich referenciu alebo logický status. Inými slovami, analýza propozície je analýzou jej súčastí – mena, slovesa, predikátu – a toho, čo tieto súčasti označujú. Časti, z ktorých sa skladá propozícia, majú samy osebe vlastný význam. Čokoľvek propozícia znamená, čerpá to z významu svojich konštituentov.609 Ale všetky slová neúčinkujú rovnakým spôsobom na formovanie významu vety. Slová rozlišujeme podľa toho, či sú kategorematické (subjektové alebo predikátové termíny), alebo synkategorematické (ktoré majú určitú funkciu) [lat. ___________________ hodnotenie, že rímska skúsenosť je pri preklade gréckych termínov počas Cicerónovej doby veľmi skromná a to by mohol byť zároveň aj dôvod, prečo sa raným rímskym výsledkom môže pripísať nedostatok dôslednosti a disciplíny. 606 Napr. Arist. metaph. 997a7, 1005b33, an. po. 72a17; alebo Arist. metaph. 1005a20; Polystr. p.16 W. 607 Cf. Proclus in prim. Eucl. el. podľa Morrow [1970:159; 203; 205 – 14]; Gould [1962]. Heath [1926]. 608 Arist. de int. 17a20: „Soudy jsou jednak jednoduché, v nichž se něco o něčem vypovídá nebo něco něčemu odpírá, jednak spojené z těchto jednoduchých, a to jsou pak již soudy složené." Ib. 17a25: „Kladný soud je soud, v němž se něco něčemu přičítá, záporný soud je soud, v němž se něco něčemu odpírá" [Kříž]. 609 Podobnú formuláciu nachádzame aj u Russella [1919:290]. 318 Vladimír Marko officium]610 v interpretácii kategorematických slov – také sú spojky negácia, disjunkcia, excepcia, exklúzia, konjunkcia, implikácia. Druhá koncepcia, tzv. d i k t i s t i c k á , sa zakladá na tvrdení o príbuznosti sémantických, logických, epistemologických a ontologických učení. To, v čom sa diktizmus značne odlišuje od terminizmu, je fakt, že analýza celej propozície nie je v jej častiach, ale v tom, čo tvrdí ako celok. Tento holistický prístup má svoje pramene v stoicizme. Pozrime sa preto na grécke pramene, ktoré uvádzajú jeho bližší význam. Interpretáciu tohto termínu podľa stoického chápania nachádzame na niekoľkých miestach – u Diogena Laertského, Sexta Empirika, Gellia a Sudu. D i o g e n e s sa takto vyjadruje: Ἀξίωμα je to, čo je pravdivé alebo nepravdivé, alebo ú p l n á v e c, ktorá môže byť sama osebe poprené, ako hovorí Chrysippos vo svojich Dialektických definíciach: Ἀξίωμα je to, čo môže byť samo osebe popreté alebo potvrdené, napríklad: „je deň, Dion sa prechádza". Pomenovanie ἀξίωμα má od uznať (ἀξιοῦσθαι) alebo odmietnuť.611 Pre Diogena je ἀξίωμα úplná (dokonalá) vec, πρᾶγμα αὐτοτελὲς.612 Pár riadkov predtým sa vyjadruje, že ἀξίωματα sú úplné s ohľadom na to, či patria pod úplné (dokonalé) λ ε κ τ ὸ ν.613 Zdá sa, že definície a kontexty nachádzané u S u d u,614 pochádzajú z rovnakých zdrojov, aké používajú aj jeho predchodcovia, predovšetkým Diogenes, čo svedčí o tom, že mohli predstavovať akúsi štandardnú ___________________ 610 Cf. Cic. komentár o svojom rozhodnutí prekladať grécky termín καθῆκον ako officium v att. 16.11.4; 16.14.3; off. 1, 2, 4 sq. 611 D.L. vii, 65: „Ἀξίωμα δέ ἐστιν ὅ ἐστιν ἀληθὲς ἢ ψεῦδος* ἢ πρᾶγμα αὐτοτελὲς ἀποφαντὸν ὅσον ἐφ' ἑαυτῷ, ὡς ὁ Χρύσιππός φησιν ἐν τοῖς Διαλεκτικοῖς ὅροις, "ἀξίωμα ἐστι τὸ ἀποφαντὸν ἢ καταφαντὸν ὅσον ἐφ' ἑαυτῷ, οἷον Ἡμέρα ἐστί, Δίων περιπατεῖ." ὠνόμασται δὲ τὸ ἀξίωμα ἀπὸ τοῦ ἀξιοῦσθαι ἢ ἀθετεῖσθαι." Cf. SVF ii 193-206a [cf. LSJ: ἀξιόω]. 612 Long a Sedley [1987:195 – 202] termín πρᾶγμα αὐτοτελὲς čítajú ako „a state of affairs". 613 Cf. Mates [1961:16]. O sémantických stránkach tohto pojmu, v kontexte stoickej sémantickej teórie, cf. Kneale [1962], Frede [1994] i Gahér [2006]. 614 Suda, Adler No: A 2825-7 (Ἀξίωμα); 2828 (Ἀξιώματα); 3628 (Ἀποφαντόν); K 844 (Καταφαντὸν); 1039 (Κατηγόρημα), Π 3254 (Πύσμα). Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 319 formuláciu termínu.615 Ἀξίωμα je to, čo je buď pravdivé alebo nepravdivé, alebo úplná vec, ktorá môže byť kladená alebo popieraná sama osebe. Napríklad „je deň", „Dion sa prechádza". Medzi filozofmi názov ἀξίωμα dostala podľa toho, či platí alebo neplatí... preto, že ἀξίωμα hovoríme, keď niečo tvrdíme alebo popierame ako pravdivé alebo nepravdivé. Rímske zdroje nám poukazujú na určité problémy v interpretácii tohto pojmu. G e l l i u s svoju definíciu preberá z gréckych zdrojov. Poznámky z Atických nocí svedčia o snahe dozvedieť sa viac o jeho význame. V dilemách nad tým, ako podať jeho preklad, sa mu zdá potrebné podať aj originál:616 ... pretože som sa musel naučiť περὶ ἀξιωμάτων, ktoré Marcus Varro označuje raz profata a raz proloquia... Zdržal som sa prekladu, pretože by bolo treba použiť nové a ešte nezhotovené slová, ktoré by – pre ich nezvyčajnosť – ucho ťažko znášalo. Odvoláva sa aj na svojich predchodcov, na Varróna a Ciceróna: M. Varro v dvadsiatej štvrtej knihe O latinčine, venovanej Cicerónovi, podáva takúto definíciu: Proloquium je myšlienka, ktorej nič nechýba.617 ___________________ 615 Suda, s.v. A x i o m a [Adler No: alpha, 2827]: „Ἀξίωμα δέ ἐστιν τουτέστιν ἀληθὲς ἢ ψευδὲς ἢ πρᾶγμα αὐτοτελὲς ἀποφαντὸν ὅσον ἐφ' ἑαυτῷ ἢ καταφαντόν* οἷον, ἡμέρα ἐστί* Δίων περιπατεῖ. ὠνόμασται δὲ ἀξίωμα παρὰ φιλοσόφοις ἀπὸ τοῦ ἀξιοῦσθαι ἢ ἀθετεῖσθαι... ἀξίωμα μὲν γάρ ἐστιν, ὃ λέγοντες ἀποφαινόμεθα, ἢ ἀληθὲς ἢ ψευδές." Terministickú formuláciu nachádzame aj u Sudu, s.v. A x i o m a t a [Adler No: alpha, 2828]: „Αξιώματα*οὕτως λέγει  Αριστοτέλης καὶ τὰς δεομένας ἀποδείξεως προτάσεις, καὶ τὰς ἀναποδείκτους, ὡς ἔθος αὐτῷ". Porovnanie dvoch formulácií nájdeme ešte u Ammonia, in arist. an. pr. p. 26,33-27,4 (>SVF ii, 237): „οἱ δὲ Στωικοὶ ἀξιώματα αὐτὰς ἐκάλουν καὶ λήμματα παρὰ τὸ λαμβάνειν καὶ αὐτὰς ὰληθεῖς εἶναι, ὡς τὰ παρὰ τοῖς γεωμέτραις ἀξιώματα. ὁ δὲ Ἀριστοτέλης προτάσεις αὐτὰς καλεῖ." 616 Gell. xvi. 8.2: „Tum, quia in primo περὶ ἀξιωμάτων discendum, quae M. Varro alias profata alias proloquia appellat... Hoc ego supersedi vertere, quia novis et inconditis vocibus utendum fuit, quas pati aures per insolentiam vix possent." Varr. ling. lat. Fr. 28. 617 Gell. xvi. 8. 4: „Sed M. Varro in libro de Lingua Latina ad Cicero nem quarto vicesimo expeditissime ita finit: Proloquium est sententia in qua nihil desideratur". 320 Vladimír Marko V snahe preštudovať prvú kapitolu stoickej logiky pod menom περὶ ἀξιωμάτων a lepšie sa oboznámiť s témou, Gellius sa pokúša zohnať rukopis Commentarium de Proloquiis Lucia Elia. Ten ho vôbec neuspokojil, pretože v ňom nie je nič také, čo by bolo písané na poučenie. Vo svojej správe pokračuje:618 Bol som preto nútený obrátiť sa na grécke knihy. Z nich som sa dozvedel túto definíciu slova ἀξίωμα: ú p l n é λ ε κ τ ὸ ν samo osebe tvrdené. S e x t o s podáva formuláciu, ktorá je totožná s horeuvedeným Gelliovým návodom z Varróna.619 Propozícia, resp. ἀξίωμα, môže byť formovaná a s pomocou negácie aj tvoriť záporný výrok. Tak napríklad S e x t o s uvádza, že:620 ... [stoici] hovoria, že ἀξίωμα „je deň" je aktuálne pravdivá, kým „je noc" je nepravdivá, a „nie je, že: je deň" nepravdivá, zatiaľ čo výpoveď „nie je, že: je noc" je pravdivá. Pritom „aktuálnosť", a tým aj pravdivosť propozície je závislá od momentu jej vyslovenia. Zatiaľ len predbežne podčiarkneme rozdiel medzi horeuvedenými definíciami. D i o g e n e s uvádza, že ἀξίωμα je „úplná (resp. dokonalá) vec". Pod úplnou vecou, ako sa vyjadruje o niekoľko odsekov pred tým,621 chce povedať, že axiómata sú úplné, pretože patria pod úplné (alebo dokonalé, perfektné) λεκτόν. Diogenes, rovnako ako aj Suda, uvádzajú príklad v p r í t o m n o m čase: „je deň, Dion sa prechádza". Keď chce podať príklady charakteristické pre tieto propozície, G e l l i u s – verný autoritám gréckych ___________________ 618 Gell. xvi. 8.4: „Redimus igitur necessario ad Graecos libros. Ex quibus accepimus ἀξίωμα esse his verbis definitum: λεκτὸν αὐτοτελὲς ἀπόφαντον ὅσον ἐφ  αὑτῷ". 619 S.E. ph ii 104 (LS35C2): καὶ τὸ μὲν ἀξίωμα φασιν εἶναι λεκτὸν αὐτοτελὲς ἀποφαντὸν ὅσον ἐφ' ἑαυτῷ; cf. jeho definícia pojmu ἀξίωμα: SE am viii, 12. 620 S.E. am viii, 103 (= LS34F): „Πρὸς τούτοις ὅταν λέγωσι τὸ μὲν "ἡμέρα ἔστιν" ἀξίωμα ἐπὶ τοῦ παρόντος εἶναι ἀληθές, τὸ δὲ "νὺξ ἔστι" ψεῦδος, καὶ τὸ μὲν "οὐχὶ ἡμέρα ἔστι" ψεῦδος, τὸ δὲ "οὐχὶ νὺξ ἔστιν" ἀληθές." 621 D.L. vii, 63, cf. S.E. am viii, 11 (=SVF ii 266, LS 33B). Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 321 zdrojov, na ktoré sa „obracia", – ich väčšinou uvádza v m i n u l o m čase:622 ... jeho definícia bude jasnejšia, ak poviem príklad. Ἀξίωμα alebo – ak chceš – p r o l o q u i u m, je tohto druhu: „Hanibal bol z Kartága"; „Scipius zničil Numantiu"; „Milo bol obvinený za vraždu"; „pôžitok nie je ani to dobré, ani to zlé"; tak všeobecne, všetko, čo je povedané a čo je úplné a dokonale myslené, vyjadrené slovami, a čo je nutne buď pravdivé alebo nepravdivé, dialektici označujú ἀξίωμα; ako som povedal, podľa M. Varróna to je p r o l o q u i u m a podľa samotného M. Ciceróna p r o n u n t i a t u m, čo je slovo, o ktorom sa vyjadril, že ho bude používať, kým nenájde lepšie. Cicero potrebuje dodatočne poukázať na Chrysippov názor, že každá propozícia je buď pravdivá alebo nepravdivá.623 Toto stoické stanovisko zdôrazňuje aj Plutarchos v de fato.624 Na niekoľkých miestach Cicero opakuje štandardnú definíciu, ale zdôrazňuje aj jej stoický kontext. Chrysippos by uvažoval takto: „Ak existuje pohyb bez príčiny, nebude každá propozícia (ktorú dialektici volajú ἀξίωμα) buď pravdivá alebo nepravdivá. Pretože to, čo nemá žiadne účinné príčiny, nebude ani pravdivé ani nepravdivé. Ale každá propozícia je buď pravdivá alebo nepravdivá; to znamená, že nie je pohyb bez príčiny".625 ___________________ 622 Gell. xvi. 8.7-8: „Erit autem planius quid istud sit, si exemplum eius dixerimus. Ἀξίωμα igitur, sive id proloquium dicere placet, huiuscemodi est: Hannibal Poenus fuit; Scipio Numantiam delevit; Milo caedis damnatus est; Neque bonum est voluptas neque malum; (8) et omnino quicquid ita dicitur plena atque perfecta verborum sententia, ut id necesse sit aut verum aut falsum esse, id a dialecticis ἀξίωμα appellatum est, a M. Varrone, sicuti dixi, proloquium, a M. autem Cicerone pronuntiatum, quo ille tamen vocabulo tantisper uti se adtestatus est, "quoad melius," inquit, "invenero"." 623 Cic. fat. x, 20; xvi, 38. 624 Plut. fat. xi, 574 F: „... τρίτον δὲ τὸ πολυθρύλητον τοῦτο, ὅτι πᾶν ἀξίωμα ἢ ἀληθές ἢ ψευδές". 625 Cic. fat. x, 20: „Concludit enim Chrysippus hoc modo: 'Si est motus sine causa, non omnis e n u n t i a t i o (quod ἀξίωμα dialectici appellant) aut vera aut falsa erit; causas enim efficientis quod non habebit, id nec verum nec falsum erit; omnis autem enuntiatio aut vera aut falsa est; motus ergo sine causa nullus est." Cf. Cic. fat. c. ix, 322 Vladimír Marko Keď rozoberá túto tému, akoby mal dojem, že termín ani nie je treba dodatočne vysvetľovať, i keď iba na základe výkladu z de fato a bez dodatočného poznania stoickej sémantiky pojem nemusí byť jasný: Ani oni (sc. stoici), ktorí hovoria, že sú tie budúce (sc. propozície) nepremeniteľné (inmutabilia) a že budúce pravdy sa nedajú obrátiť na nepravdy (nec posse verum futurum convertere in falsum). Cicero predstavuje cenný prameň, keďže uvádza nasledujúcu dôležitú charakteristiku, ktorá mohla upútať pozornosť súčasníkov: Treba vysvetliť význam toho, čo je výrok (ratioque enuntiationum), čo Gréci nazývajú ἀξίωματα. Nie je jasná otázka, aký význam majú [ἀξίωματα], keď tvrdia niečo o veciach budúcich – toho, čo je možné alebo nemožné – a čo filozofi nazývajú περὶ δυνατῶν.626 To, čo pre súčasníkov mohlo predstavovať „nejasnú otázku", sa týka pravdivosti prediktívnych výrokov, ako aj ich modálnych vlastností:627 aká je povaha propozícií, ktoré hovoria o budúcich veciach? V texte, ktorý pokračuje, Cicero uvádza príklady v b u d ú c o m čase („Capiet Numantiam Scipio") a ___________________ 19: „Licet enim Epicuro concedenti omne enuntiatum aut verum aut falsum esse;" xii, 28: „nec si omne enuntiatum aut rerum aut falsum est"; xii, 27: „an aliter haec emuntiatio vera esse potest". 626 „... explicandaque vis est ratioque enuntiationum, quae Graeci ἀξίωματα vocant; quae de re futura cum aliquid dicunt deque eo, quod possit fieri aut non possit, quam vim habeant, obscura quaestio est, quam περὶ δυνατῶν philosophi appellant". Περὶ δυνατῶν (O možnom) – pravdepodobne ide o stoickú odpoveď na Diodorov argument Vládca, o čom svedčí aj názov Chrysippovej knihy z Dioklovho opisu uvedeného v DL. Okolo r. 45, keď dokončuje svoj filozofický opus, Cicero zbiera literatúru potrebnú na písanie týchto prác. Z listu Varrónovi [Cic. fam. ix 4.1 = SVF ii 284] vieme, že sa priamo odvoláva na Diodorov spis Περὶ δυνατῶν a Chrysippov komentár na Diodora. V korešpondencii s Atikom žiada od neho, aby mu poslal tituly, ktoré sa zaoberajú témami prediktívnych výrokov, akými sú περὶ προνοίας stoika Panaitia [Cic. att. xiii, 8.1], ktorého aj extenzívne cituje. 627 Cicerónov latinský preklad termínu δυνατόν je q u o d f i e r i p o s s i t. Cf. fat. 17. Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 323 rozoberá ich rôzne charakteristiky, ako napríklad otázku závislosti pravdivostnej hodnoty propozície od času jej vyslovenia.628 Spolu s Gelliovým odkazom na Varróna teraz môžeme zhrnúť doterajšie poznatky o vlastnostiach, ktoré platia pre propozíciu. Bola by niečím, čo je a) vyjadrené slovami; b) povedané úplne; c) dokonale myslená výpoveď; d) správna alebo nesprávna (výpoveď); e) ak je d) potom je aj nutná (výpoveď). Do zoznamu pridáme ešte, že propozícia sa dá vyjadriť v f) negovanej forme (o čom nám svedčí Sextos), g) pomocou spojok, h) môže obsahovať kvantifikáciu.629 Z Cicerónových formulácií sú nám bližšie aj iné vlastnosti, ktoré dodatočne ujasňujú, o čom bola reč v Geliovom odkaze na Varróna – že propozícia môže byť sformulovaná i) aj iným časom než prítomným630 a že j) môže obsahovať modálne prvky.631 Ďalšia vlastnosť, o ktorej nás Cicero informuje, sa týka stoických technických preskripcií pri formovaní propozícií. Propozícia k) znáša substitúciu spojok, pri ktorej sa nestráca jej pravdivostná hodnota: Na tomto mieste Chrysippos – rozčúlený – očakáva, že Chaldejci a iní, ktorí sa zaoberajú veštením, sa môžu mýliť a že nebudú používať implikácie, ale ___________________ 628 Cic. fat. xii, 27 629 Npr. Cic. fat. vi, 12 ff. 630 D.L. vii, 190 uvádza v opise Chrysippových kníh dve, ktoré sú v priamom spojení s touto témou: „O časových výrokoch, dve knihy", i „O výrokoch v minulom čase". O funkcii pravdivosti a časovom charaktere axiomát cf. Gahér [2000:29 – 30]. 631 Cic. fat. i, 1. 324 Vladimír Marko konjunkcie... A čo je to, čo by sa nedalo premeniť z implikácie na negáciu konjunkcie?632 Z iných stoických príkladov vieme, že neboli až takí striktní – akých ich predstavuje Cicero – aby deklarovali povinnú formu prediktívnych výrokov v konjunktívnej podobe a požadovali konverziu všetkých implikácií na konjunkcie. Stoici mohli mať na zreteli to, že empirické poznatky, resp. jedinečné tvrdenia – aké boli výsledkom chaldejského zaznamenávania astrologických pozorovaní – nemajú dostatočne silnú podobu vzájomných závislostí elementov, aby boli považované za podmienkové vety. Empirické pozorovania sa môžu týkať len kauzálne neurčitej prepojenosti, resp. len akejsi príbuznosti antecedentov a konzekventov. Tieto prediktívne vety nehovoria o príčinách, ale skôr o príznakoch, kým príčiny sú často skryté a nefungujú priamo. Implikačná väzba by skôr platila pre vyjadrenie kauzálnej alebo predikačnej väzby. Tvrdenia opierajúce sa o empirické poznatky môžu byť chápané len ako druh nepriameho s p o j e n i a (prepojenosti) medzi dvomi deskriptívnymi propozíciami. Ďalej, analytické tvrdenia, rovnako ako aj tie abstraktné, u ktorých sa predpokladá všeobecnosť, sa tiež dajú transformovať na konjunktívne. U stoikov, veta „najväčšie kružnice na guli sa pretínajú" sa dá preformulovať ako „nie je to tak, že zároveň platí: na guli existujú najväčšie kružnice a vzájomne sa nepretínajú".633 Toto zabezpečuje nutnosť pravdivému výroku, lebo v príklade ide o výroky ___________________ 632 Cic. fat. viii, 1516: „Hoc loco Chrysippus aestuans falli sperat Chaldaeos ceterosque divinos, neque eos usuros esse conexis sed coniunctionibus... Quid est, quod non possit isto modo ex conexo transferri ad coniunctionum negationem?" 633 Cic. fat. viii, 15-16. Cf. Sedley, [1982] a Sedley [1984]. Cicero popiera možnosť formulovania astrologických princípov vo forme materiálnych implikácií. Cf. Sambursky [1956:42 – 43]. Stoická odpoveď nie je ďaleko od toho, čo tvrdí Cicero, že ak sú astrologické princípy pravdivé, potom sú aj nutné. Je však potrebné, aby boli formulované nie pomocou striktnej implikácie, ale pomocou ekvivalentnej formulácie s negovanou druhou časťou, aby prepojenosť astrologických udalostí nebola vyjadrená pomocou implikácie (Cf. Frede [1980:248]; LS vol ii:210). Ide o určitý druh relevantnej prepojenosti dvoch zložiek (že pre konzekvent je relevantný uvedený antecedent), čo pripomína skôr relevantnú implikáciu. Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 325 rovnakej všeobecnosti, resp. o abstraktné tvrdenia. Varrónove latinské termíny sú profatum634 a proloquium,635 a Cicerónove enuntiatio a často aj pronuntiatum.636 Treba upozorniť, že dva Varrónove termíny sú blízke kontextom, ktoré poukazujú na prediktívne vety, a tým aj na propozície, ktoré majú modálny charakter a môžu sa týkať problému περὶ δυνατῶν. Cicero, často nespokojný so svojím riešením, pociťuje za nutné dodať, že tento termín bude používať, len kým nevymyslí lepší („si invenero melius"). Zdá sa, že jeho váhavosť pochádza z obavy, že tento termín, po prvé – nevyjadruje celkom všetko to, čo obsahuje stoický termín ἀξίωμα; po druhé – že nekorešponduje doslovne s kontextom, pretože predstavuje technický výraz prevzatý z rétoriky. Formulácia z de fato (i.1) túto nerozhodnosť ešte zdôrazňuje. Cicero znovu ponecháva pôvodný grécky termín, keď hovorí o nutnej potrebe vysvetlenia toho, čo propozícia (enuntiatio) je, a ktorú Gréci označujú ἀξίωμα. Pritom vôbec nemá dilemu týkajúcu sa toho, že by použil dnešnému chápaniu bližší termín propositio, o ktorom je presvedčený, že je skôr adekvátny pre preklad termínu πρότασις, i.e. premisa sylogizmu637 (i.e. ___________________ 634 Livius Andronicus ap. Gell. 3, 16, 11 [in Hom. Odyss. 2, 99]; Lucr. 1, 739; 5, 112; Petr. 89; Dig. 21. Cf. Gell. 16, 8, 2: „... ἀξιώματα, quae M. Varro alias profata, alias proloquia appellat". 635 Propertius, Eleg. 3, 13 (4, 12), 59: „Proloquar, atque utinam patriae sim vanus haruspex." 636 Cic. tusc. 1, vii, 14: „omne pronuntiatum (sic enim mihi in praesentia occurrit ut appellarem ἀξίωμα, – utar post alio, si invenero melius) id ergo est pronuntiatum, quod est verum aut falsum. cum igitur dicis: 'miser M.Crassus', aut hoc dicis: 'miser est Crassus', ut possit iudicari, verum id falsumne sit, aut nihil dicis omnino." 637 Použitie termínu propositio u Ciceróna sa dá overiť v jeho inv. [predovšetkým v inv. i, xxxix, 70; xl,72], kde ním označuje niekedy väčšiu a niekedy menšiu premisu sylogizmu: Cic. inv. i, 39, 70; používa ho spolu s termínmi adprobatio, approbatio, – záver (sylogizmu) – „haec propositio indiget approbationis", Cic. inv. i, xxxvi, 67: „propositio est, per quem locus is breviter exponitur, ex quo vis omnis oportet emanet ratiocinationis", Cic. inv. i, xxxvii, 67; i, xxxiv, 35; Sen. q.n. 1, 8, 4. Cf. termín propositum, v zmysle argument: „nam est in proposito finis fides", Cic. part. 3, 9. V tomto kontexte 326 Vladimír Marko veľká premisa – premisu major – u Ciceróna, niekedy aj assumptio). Ale ako aj v iných knihách, aj v prípade niektorých iných termínov, u ktorých nemá definitívne riešenie ich prekladu, tak ani v de fato nie je dôsledný v používaní samotného latinského prekladu stoického termínu ἀξίωμα. Namiesto termínu enuntiatio používa v tomto kontexte a s rovnakým významom aj termín pronuntiatio.638 Komentujúc Chrysippovo tvrdenie, kritizuje Epikurovcov, ktorí obmedzenie propozície na pravdivú a nepravdivú neuznávali,639 a to predovšetkým vtedy, keď ide o prediktívne výroky. Ale teraz pridáva ešte jednu vlastnosť, ktorá bude dôležitým predmetom skúmania počas obdobia starej logiky (logica vetus). Hovorí, že: ak v p r e h o v o r e niečo nie je ani pravdivé, ani nepravdivé, určite (to) nie je pravdivé.640 Inými slovami, lokalizuje propozíciu na prehovor, a týmto tvrdením zdôrazňuje reťazový vzťah, na ktorom stoikom záležalo – zvuk (prehovor), výpoveď, λεκτόν a označená vec. Týmto Cicero len opakuje to, čo sa v latinskom prostredí presadilo ako štandardný názor nielen počas starej logiky – že hodnota propozície sa pripisuje s ohľadom na to, čo je povedané, a to vtedy, keď je povedané, vyslovené. K nášmu zoznamu by sme teraz mohli pridať aj nasledujúci bod, že propozícia sa dá chápať aj v súvislosti s l) určitým druhom rečového aktu. Potvrdenie o tom, že je pravdivosť výpovede viazaná na čas jej vyslovenia, nachádzame aj na inom mieste, v Cicerónovej academica: Základom dialektiky je, že každá výpoveď (čo oni nazývajú ἀξίωμα, a čo je ___________________ Cicero používa aj termín assumptio, id. ib. i, 34; assumptio je napr. v Cic. inv. i, xxxvii, 64. menšia premisa sylogizmu; (prvá) premisa sylogizmu Cic. de or. ii, liii, 215; Cic. inv. 1, xxxvii, 64. Je zaujímavé, že sa v de divinatione explicitne vyjadruje o tom gréckom páre adekvátnom pre termín assumptio – „adsumptio, quam πρόσληψιν īdem (dialectici) vocant", id. div. 2, 53, 108. Cf. Quint. 5, 14, 5 sq.; Isid. Orig. 2, 9, 2. 638 Cic. fat. xi, 26. 639 Cic. fat. x, 21. Cic. Luc. xxx, 97. 640 Cic. fat. xvi, 38: „Si enim aliquid i n e l o q u e n d o nec verum nec falsum est, certe id verum non est." Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 327 akoby ecfatum) je alebo pravdivá alebo klamná. Čo teda? Je výpoveď „Ak vravíš, že klameš, a hovoríš pravdu, klameš, keď hovoríš pravdu" pravdivá, alebo nepravdivá? Vravíte, že sú to nevysvetliteľné veci. ... Ak sa tieto veci nedajú rozriešiť a nijaké kritérium neumožňuje vyjadriť sa o pravde alebo nepravde týchto výpovedí, na čo je vaša definícia, že výpoveď je to, čo je alebo pravdivé alebo klamné? ... táto definícia: výrok je to, čo je buď pravdivé alebo nepravdivé...641 Cicero na tomto mieste zavádza enuntiatio642 ako adekvátny latinský termín, namiesto doterajšieho effatum (ecfatum). Ten predtým mohol byť používaný ako technický termín v zmysle, ktorý nezachytáva len výpoveď, ale aj správu, ohlas (o niečom, čo bolo skryté, neznáme), oznam pri určení miesta „templum" pre augurský obrad643 resp. augurskú predpoveď na základe auspicií.644 Berie do úvahy aj to, že vlastnosť výrokov je tiež v tom, že zahŕňajú aj obsah týkajúci sa predikcií a rozoberajú sa spolu s περὶ δυνατῶν, a pravdepodobne vníma ako prirodzené zdôrazniť kontext, v ktorom sa tento termín tradične používa. Aj preto je pre určenie jej hodnoty dôležité poukázať na moment jej vyslovenia. O relevancii momentu vyslovovania propozície pre jej pravdivosť nachádzame početné svedectvá u komentátorov stoického učenia645 (takým bol aj predtým uvedený Sextov príklad, v ___________________ 641 Cic. acad. (Luc.) ii, xxix, 95 [FDS 880; SVF ii 196]: „nempe fundamentum dialecticae est, quidquid e n u n t i e t u r id autem appellant ἀξίωμα, quod est quasi e c f a t u m aut verum esse aut falsum. quid igitur haec vera an falsa sunt: "si te mentiri dicis idque verum dicis, mentiris verum dicis?" haec scilicet inexplicabilia esse dicitis; ... si ista explicari non possunt nec eorum ullum iudicium invenitur, ut respondere possitis verane an falsa sint, ubi est illa definitio, effatum esse id quod aut verum aut falsum sit? xxx,95 ... illa definitio, effatum esse id quod aut verum aut falsum sit ..." 642 Cic. fat. ix, 19; xii, 28. 643 Cic. Att. 13, 42, 3; cf. Varr. L. L. 6, 7, § 53: „effata dicitur, quod augures finem auspiciorum caelestum extra urbem agris sunt effati ubi esset; hinc effari templa dicuntur ab auguribus". 644 Cic. leg. 2, 8, 20 ; cf. Liv. 1, 24. 645 S.E. ph ii 229-235 = LS37; O tom napr. svedčia aj výklady stoického argumentu Meniaci sa, ako sú Epict. dis. 1.7.1.10-21 = LS37J; Alexander apud Simpl. comm. an. pr. 1299,36-1300,10 = LS37K. 328 Vladimír Marko ktorom je pravdivosť propozície naviazaná na „súčasnosť", resp. okamih jej vyslovovania).646 Komponent prehovoru, vlastne moment vyjadrenia, ako aj modálny kontext predstavujú elementy dôležité pre pravdivosť výroku ešte od doby Diodora647 alebo aj skôr, od jeho predchodcu K l i n o m a c h a z Turie, ktorý „prvý písal περὶ ἀξίωμἀτων, o predikácii a podobnom".648 Ako ilustráciu – na rozdiel od stoického, i.e. diktistického prístupu – uvedieme charakteristický príklad terministického pohľadu na veci, pri ktorých je čas vyslovenia irelevantný. Sv. T o m á š spomína a kritizuje určitých „antických nominalistov" a ich postoj, že raz pravdivá veta je navždy pravdivá, ako aj ich zanedbávanie toho, že rozličné časti vety môžu inak vplývať na vetu ako celok: Antickí nominalisti povedali, že je rovnaká výpoveď to, že Kristus je narodený, že Kristus bude narodený, a že Kristus bol narodený, že je to jedna a tá istá enuntiabile, pretože jedna a tá istá vec – narodenie Kristove – je označené týmito troma.649 Až začiatkom obdobia, známom ako logica vetus, nachádzame termín propositio ako latinskú analógiu pre grécke ἀξίωμα. Toto obdobie v logike sa ___________________ 646 S.E. am viii 103 = LS34F. 647 Zdôrazňovanie časových prvkov zachytených výrokom, času vyslovenia výroku alebo času, na ktorý výrok poukazuje, boli pre stoikov a megarčanov dôležité pre únik pred celým radom známych sémantických problémov. Charakteristický druh diodorovského príkladu (ako aj preskripcií týkajúcich sa použitia určitých vetných prvkov) sa dá predstaviť vetou Helena mala troch mužov. Príklad mohol byť dobre známy Stoikom ešte od Zenónových čias. Výrok v minulom čase „Helena mala troch mužov" je teraz pravdivý, kým výrok v prítomnom čase, „Helena má troch mužov", nie je pravdivý ani teraz, ani v minulosti, pretože v žiadnom čase nemala zároveň troch mužov, ani keď bola vydatá za Menelaa, ani keď bola vydatá za Parida či Déifoba [S.E. am x 98-99 = Döring, Fr. 123]. 648 Döring, Fr. 32A = D.L. ii, 112: „ὃς πρῶτος περὶ ἀξιωμάτων καὶ κατηγορημάτων καὶ τῶν τοιούτων συνέγραψε". 649 Summa theologiae i q. xiv, a. 15: „Antiqui Nominales dixerunt idem esse enuntiabile, Christum nasci, et esse nasciturum, et esse natum: quia eadem res significatur per haec tria, scilicet nativitas Christi." Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 329 začína knihou o kategorickom sylogizme, chybne nazvanou peri hermeneias, ktorú C a s s i o d o r u s pripisuje A p u l e i o v i z Madaury. Kniha bola používaná ako príručka medzi učencami (e.g. Martianus Capella) oveľa skôr, než Boethius predložil svoje latinské preklady Aristotela. V nej po prvýkrát nachádzame formuláciu, zakladajúcu sa na stoickej tradícii, ktorá utvrdzuje propositio ako nový, adekvátny latinský termín pre ἀξίωμα a determinuje jeho ďalšie použitie. Pritom Apuleius ponúka zoznam príbuzných termínov a snaží sa tým vytvoriť kompromisné riešenie, že aristotelovské πρότασις prirovnáva k stoickému termínu ἀξίωμα.650 U Apuleia, ktorý súhlasí s Gelliom v tom, že ἀξίωμα vyjadruje úplnú myšlienku (absoluta sententia), môžeme vidieť snahu o kompromis. Až Platónovi pripisuje použitie termínu propozícia – Theaetetus 206D651 – ktorá sa skladá z dvoch častí prehovoru: substantívum + sloveso. Apuleius ju vysvetľuje takto: To, čo je buď pravdivé alebo nepravdivé, je propozíciou.652 K aristotelovskému riešeniu, že význam vety ako celku je výsledok významu sumy významov jej častí, Apuleius pridáva aj tvrdenie, s ktorým by dôsledne skôr súhlasili stoici ako peripatetici – o tom, že propozícia môže byť buď pravdivá alebo nepravdivá. Pritom v týchto odsekoch zdôrazňuje ďalší spoločný element dvoch škôl. I keď ich je viacero, len jeden druh prehovoru (oratio) – vlastne deklaratívny prehovor (oratio pronuntiatiabilis) – obsahuje úplný význam, a práve ten je predmetom pravdivosti alebo nepravdivosti. ___________________ 650 Apul. peri herm. i, 189-190 (Moreschini): „Sed cum disseramus oratione, cuius varie species sunt, ... est una inter has ad propositum potissima, quae pronuntiabilis appellatur, absolutam sententiam comprehendens, sola ex omnibus veritati aut falsitati obnoxia, quam vocat Sergius effatum, Varro proloquium, Cicero enuntiatum, Graeci πρότασιν tum ἀξίωμα, ego verbum e verbo tum protensionem tum rogamentum; familiarius tamen dicetur propositio." 651 Pravdepodobne ide o Apuleiov omyl a skôr mal na mysli Plat. soph. 261-262. 652 Apul. peri herm. iv, 191 (Moreschini): „Ceterum propositio, ut ait in Theaeteto lato, duabus paucissimis oration is partibus constat, nomine et verbo, ut: Apuleius disserit, quod aut verum aut falsum est et ideo propositio est." 330 Vladimír Marko Seneca opakuje niektoré základné vlastnosti termínu ἀξίωμα, ale ako neskoršie Boethius653 tvrdí, že zmyslové vnímanie – akási naivná korešpondencia so skutočnosťou – je kritériom toho, čomu ma myseľ veriť, keď ide o obsah propozície.654 Napríklad, vidím Catóna prechádzať sa. Zmyslové vnímanie mi to ukazuje, myseľ tomu verí. Čo vidím, je teleso; je to teleso, na ktoré mám zamerané oči aj myseľ. Potom poviem: „Cato sa prechádza." Čo som teraz povedal, nie je nejaké teleso, ale určitá propozícia [i.e. ἀξίωμα, enuntiativum] o tom telese, ktorú niektorí označujú ako effatum alebo ako enuntiatum, iní zas ako dictum. V týchto kontextoch termín dictum, ako aj predtým uvádzané termíny effatum (ecfatum) i profatum, sa používajú tiež vo funkcii prediktívnej vety.655 Rovnako ako Seneca, tak aj neznámy autor Ars Burana explicitne svedčí o takomto prístupe v pomenovaní ako o štandardnom.656 Podľa Ars Burana, význam propozície Sokrates je človek dostávame konštrukciou vety takým spôsobom, že s ňou počítame ako so subjektom širšieho hovoru, ktorý má formu To že + subjekt hovoru + znamená, že + označený objekt, alebo povedané príkladom: To že + Sokrates je človek + znamená, že + Sokrates je človek. Neskoršia evidencia o použití termínu dictum/dicibile je skromná, i keď tento pár by najbližšie zodpovedal páru termínov λεκτόν/ἀξίωμα, ___________________ 653 Boëth. in lib de int ed. sec. i, 404C. 654 Seneca, ep. 117,13 [FDS 892; LS33E]: „Tamquam video Catonem ambulatem: hoc sensus ostemdit, animus credidit. Corpus est quod video, cui et oculos intendi et animum. Dico deinde: Cato ambulat. Non corpus inquit: est quod nunc loquor, sed enuntiativum quiddam de corpore, quid alii effatum vocant, alii enuntiatum, alii dictum." 655 Cf. Lucr. 1, 103; Verg. A. 2, 115; Val. Fl. 2, 326. Termín dictio sa u Ciceróna nikde nepoužíva v prediktívnom zmysle. Nachádzame ho explicitne v Pac. ap. Non. 237, 4 (Rib. Trag. v. 308); Att. ap. Auct. Her. 2, 26, 42; Liv. 8, 24, 2. 656 Ars Burana: „Nota ergo, sive dicatur 'dictum propositionis', sive 'significatum propositionis', sive enuntiabile' idem ist" in de Rijk [1967: II (2); 208.16-17]. Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 331 predovšetkým s ohľadom na etymologicky pôvod termínu λεκτόν – od slovesa povedať, hovoriť (λέγω, λέγειν [τινά τι, niečo niekomu]). Pár dicto/dicibile nachádzame až u Augustína, v jeho Principia dialecticae:657 To, čo som nazval dicibile (i.e. λεκτόν), je (vyslovené) slovo, ale ono (samotné) neoznačuje (vyslovené) slovo, ale to, čo je pochopené v slove a zachytené duchom. To, čo som nazval dictio, je slovo, ale ono (samotné) označuje niečo podobajúce sa aj jednému aj druhému, aj samému slovu, aj tomu, čo sa deje v duchu cez slovo. Zdá sa, že celá pasáž v de dial., odkiaľ pochádza tento odsek, je inšpirovaná stoickým prameňom.658 Augustín, ako diktista, sa vo svojom tvrdení v mnohom podobá Boethiovi, a práve táto pasáž mohla inšpirovať stredovekých logikov, aby sa znovu sústredili na prvky stoickej sémantickej teórie. I keď sa samotný Augustín sústreďuje na slová, a nie na propozície, zo širšieho kontextu de dial. je zjavné, že jeho zámerom je vysvetliť stoickú ideu propozičného obsahu:659 ... niečo nazývame písaným slovom, i keď je to odznakom slova, to jest, ukazuje sa znakom označujúceho hlasu (vox). Tak, ako sme to povedali, každé slovo má zvuk.660 Hlas (alebo zvuk, φωνή , vox) je sprostredkovateľom označovania aj vtedy, keď ide o písané slová, a nielen hovorené. To, čo je napísané, je len odznakom vysloveného slova alebo vyjadrenej výpovede – prostredníctvom ___________________ 657 Aug. de dial. v (Patr. lat. 32.1411): „Quod dixi, 'dicibile', verbum est, nec tamen `verbum', sed quod in verbo intellegitur et animo continetur, significat. Quod dixi `dictionem' verbum est, sed quod iam illa duo simul id est et ipsum verbum et quod fit in animo per verbum significat." 658 Rozsiahlejšiu analýzu tejto témy nájdeme v [Buzássyová, 2016], predovšetkým v druhej kapitole, ktorá je venovaná stoickým názorom na hlas a na ich teóriu o označovaní. 659 Cf. Kneale [1962:188]. 660 Aug. de dial. v (patr. lat. 32): „Ita etiam verbum appellatur cum scriptum est, quamvis verbi signum, id est signum significantis vocis, eluceat. Ergo ut coeperam dicere omne verbum sonat." 332 Vladimír Marko zmysluplných zvukov. Ale len deklaratívny hovor, na rozdiel od iných druhov (akými sú vokatívny, imperatívny, interrogatívny alebo optatívny), môže byť pravdivý.661 Tradícia pochádzajúca od Augustína pretrvávala aj obdobím novej logiky a latinských prekladov Aristotela (logica nuova, xii st.). Dicibile – ako latinský preklad stoického λεκτόν – sa zjavuje tiež v preklade Ammoniových komentárov de interpretatione, ktorý pripravil Willém z Moerbeke,662 pracujúci aj na redakcii Aristotelových prác – v roku 1268, dva roky po preklade Simpliciových komentárov Aristotelových Kategórií. Tieto preklady mali značný vplyv ako na formulácie jeho priateľa Tomáša Akvinského, tak aj na neskorších autorov skúmajúcich Aristotela. V takejto podobe, propositio sa bude striedať v stredoveku s termínom dictum, a nejasnosti z tejto unifikácie pretrvávajú určitým spôsobom do dnešných dní. Neskoršia tradícia len potvrdzuje elementy, ktoré nachádzame už u Apulea. Tak aj u Boethia – ktorý už má zadefinovaný preklad termínu axióma ako propositio – preh o v o r (oratio) je to, čo umožňuje označovanie, a to prostredníctvom h l a s u (vox).663 Hlas (alebo hlásenie) je aj to, čím sa ___________________ 661 Ps.-August. cat. dec. ex arist. decerptae, viii, 1425d-6a: „Haec quoque latino ore monstremus, vel imperatum, vel optatum, vel interrogatum, vel vocatum. Haec quoque sermonis quasi quatuor genera suspensa sunt atque simplicia interim, ideoque semiplena. Neque enim jam intelligitur vel quid imperativum sit, vel quid optativum, vel quid interrogativum, [1426] vel quid vocativum, nisi accesserit genu, ἀποφαντικὸν, id est pronuntiativum, quod habeat in se quamdam confirmandi sententiam, quae aliquid aut addat aut demat: quod Aristoteles κατάφασιν et ἀπόφασιν dixit, ut est, coelum hoc volubile est, coelum hoc non est volubile. Ipsum denique pronuntiativum, quod diximus ἀποφαντικόν, aut falsum est aut verum. Quamobrem omissis illis quatuor quae magis ad grammaticos vel oratores pertinent, hujus apophantici, quod ad philosophos attingit, Aristoteles habuit mentionem". 662 Corpus Latinum Comentarium in Aristotelem Graecorum ii; ed. G. Verbeke; Louvain: Publications Universitaires, 1961; p. 32; cf. p. 385 – 386. 663 Boëth. de syll. cat. i. 795B: „quod oratio et ipsa vox est"; ibid. i. 797A: „oratio est vox designativa ad placitum, cujus partes aliquid extra significant, ut dicto, non ut affirmatio". Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 333 zachytáva pravdivosť a nepravdivosť – opakovane tvrdí Boethius664 – a v tomto zmysle neexistuje iný hovor okrem práve toho, ktorý je hlasom sprostredkovaný.665 Písaný hovor je len odtieňom toho, čo je vyslovené (neskôr, na inom mieste, predsa uznáva aj písaný prehovor ako sprostredkovateľa). Na prehovore sa zakladá aj jeho interpretácia toho, čo je pravdivé alebo nepravdivé. Ako u Apuleia, deklaratívny prehovor (oratio enuntiativa) – ako zmysluplný hlas, v rámci ktorého je sformulovaná propozícia – je nositeľom označovania (significatio) propozície. Tak sa často opakuje, že je otázka pravdivosti propozície naviazaná na deklaratívny prehovor.666 Ale Boethius dodáva, že táto otázka sa týka aj mysle – pretože formovanie propozície a nadväzovanie jednej na tie iné sa odohráva v sfére myslenia.667 Ťažkosti, s ohľadom na otázky, čo je skutočným nositeľom pravdivostných hodnôt, čo je pravdivé alebo nepravdivé, čo označuje a čo je označené, sa vyjasňujú len čiastočne. Na niektorých miestach sa nám Boethius zdá skôr peripatetikom, pretože význam viaže na existenciu veci: enuntiatio označuje, že niečo existuje alebo neexistuje,668 že j e (esse) alebo n i e j e. Zostáva však otázka, čo vlastne pod existenciou chápe? Na iných miestach pokračuje práve návodom Cicerónovho použitia termínu enuntiatio resp. proloquium, ako príkladom toho, čo o z n a m u j e (denuntiat) pravdivosť alebo nepravdivosť.669 Alebo tiež hovorí, že propositio ___________________ 664 Boëth. in lib de int ed. sec. ii, 454D: „quod si [vox] hujusmodi proferat intellectum, qui in se verum falsuve contineat, ipsa quoque veri falsique retinet significationem." 665 Boëth. in cat. Arist., ii, 204A-B. Cf. In lib de int ed. pr., i, 314C-315A. 666 Boëth. in lib de int ed. pr.,. i, 306A, 313D, 314. 667 Boëth. in lib de int ed. pr., i. 300A: „quoties enim substantiam cum accidente conjugimus atque componimus, vel intellectum intellectui copulamus, ut fieri propositio posit in cogitatione, tunc fit idem voce." 668 Boëth. in lib de int ed. sec. i, 767C: „enuntiatio vero semper esse aliquid aut non esse significat." 669 Boëth. in lib de int ed. sec. i, 767C: „Unde etiam enuntiationis nascitur diffinitio, est enim enuntiatio quaeverum falsumve denuntiat... Hanc etiam proloquium vel propositionem Tullius vocat." 334 Vladimír Marko označuje aj myseľ (intellectūs),670 ktorá môžu byť pravdivá alebo nepravdivá.671 Ale myseľ je prostriedok, cez ktorý výpoveď u k a z u j e (demonstrat) na aktuálne veci, ktoré sú predmetom mysle.672 V komentári na Cicerónove Topica, nachádzame Boethiovu definíciu propozície, ktorá sa stala známou počas obdobia novej logiky. P r o p o s i t i o je definované ako oratio verum fasumve significans673 – je to prehovor, ktorý o z n a č u j e (significans) niečo pravdivým alebo nepravdivým spôsobom. Táto formulácia dôsledne korešponduje s tým chápaním stoickej teórie významu, akú neskoršie nachádzame v riadkoch Augustínovej de dialectica. Štruktúru tohto tvrdenia by sme mohli predstaviť nasledujúcim spôsobom. Podobne ako v Ars Burana je propozícia čokoľvek, čo predstavuje subjekt vo výpovedi s nasledujúcou formou: „to, že (...), je pravdivé" alebo „to, že (...), je nepravdivé". V prípade vety Sokrates je človek tak dostávame výraz: To, že – Sokrates je človek – je pravdivé. Nasledujúci odsek však akoby relativizoval túto definíciu: propositio o b s a h u j e (continens) pravdivosť alebo nepravdivosť.674 Vráťme sa k vete, že propozícia je to, čo označuje niečo pravdivým alebo nepravdivým spôsobom. Je jasné, že za týmto tvrdením sa Aristotelova stopa už stráca a prihovára sa skôr stoický vplyv. Aristoteles by radšej povedal, že propozícia (vlastne súd) môže byť pravdivá vtedy, keď môžeme nájsť aspoň jeden reálny výskyt, ktorý je propozíciou označený. Stoici by skôr inklinovali ___________________ 670 Boëth. in lib de int ed. sec. 395B. 671 Boëth. in lib de int ed. pr. i, 299D: „compositione et coniunctione hujusmodi intelectus fit, in quo vel possit esse vel veritas." 672 Boëth. in lib de int ed. sec. 395B. 673 Boëth. in top cic. comm. lobri quantuor PL 64, i, 1174B: „Propositio est oratio verum falsumve significans, ut si quis dicit coelum esse volubile, haec et enuntiatio et proloquium nuncupatur. [i, 1177C:] propositio ... oratio est verum falsumve significans." 674 Boëth. in top. Cic. comm. lobri quantuor PL 64, i, 1174D: „Ac prius de propositione asserendum est. Hanc esse diximus orationem, veritatem vel mendacium continentem." Apendix 2. Cicerónov preklad termínu ἀξίωμα 335 k tomu, že propozíciou označujeme nemateriálne λεκτόν. V tomto zmysle, aj Boethius, verný Cicerónovmu odkazu, pokračuje diktistickou cestou, ktorú postavili stoici a pravdivostné hodnoty opisuje ako umiestnené v mysli, čo by bola jeho artikulácia stoického pojmu λεκτόν. Dnešné chápanie pojmu propozícia, ktoré by v mnohom redukovalo náš zoznam vlastností propozícií (a-l), často prehliada historické pozadie tohto pre logiku kľúčového termínu.675 Stáva sa, že pri historických rekonštrukciách historických argumentov a interpretáciach historických textov sa neberie do úvahy táto komplexná skutočnosť a prístup je často obmedzený len na aktuálne použitie termínov, ktoré tieto texty obsahujú. Možno najevidentnejší príklad nachádzame v pokusoch o formalizáciu stoickej propozičnej a modálnej logiky a ich sémantiky, ako aj v snahe interpretovať filozofické problémy, ktoré boli preberané v stoickom prostredí. Rozdiel medzi viacerými možnosťami interpretácie pojmu propozície – povedzme, toho stoického (ktorý uvádza Cicero) – a súčasného (napríklad toho, ktorý nachádzame u Quinea, že propozície nemôžu meniť pravdivostnú hodnotu676), len vzďaľuje tieto dve koncepcie, ale skôr sa zakladá na nedostatočnom porozumení problému. ___________________ 675 V Hülserovom zozname [Hülser, vol. II.; §4.1, s. 801] nájdeme nasledujúce zdroje a latinské termíny použité ako preklad stoického ἀξίωμα: dictum ili edictum Sen. ep. 117,13; FDS 892; dignitas: Priscianus, inst. gramm. xvii 4, GrL ii p. 211, FDS 798; ecfatum/effatum: Cic. acad. pr. 29,95; FDS 880; 30,95, FDS 880; Sen. ep. 117,13 (FDS 892); [Apuleius], de int. p.176,15 (FDS 686); enuntiatio: Cic. fat. i, 1, FDS 85; x, 20, FDS 884; xii, 27, FDS 825; xvi, 37 sq.; FDS 886; enuntiativum (quiddam): Sen. ep. 117,13 (FDS 892); enuntiatum: Cic. fat. ix, 19, xii, 28, FDS 885; Sen. ep. 117,13 (FDS 892); [Apuleius], de int. p.176,15 (FDS 686); profatum: Gell. xvi, 8,2; FDS 877; proloqioum: Gell. xvi, 8,2.6.7.8 FDS 877; Martianus Capella iv 343, p. 110; 390, p. 396, p. 133sq. Willis; [Apileius], de int. p.176,15 (FDS 686); pronuntiatio: Cic. fat. xi, 26, FDS 885; pronuntiativum: Cic. tusc. i 7,14; Gell. xvi, 8, 8 FDS 877; Hieronymus, apol. adv. libr. Rufini §30, PG 23 col. 441 C, FDS 230; rogamentum: [Apuleius], de int. p.177,1 (FDS 686); 179,7; 183,22. 676 Quine [1941:6]. Podobnú formuláciu, ktorá uvádza atemporálny zmysel propozície, nájde u Churcha [1956:§04]. Knealeovci [1968:153 – 4] medzi prvými 336 Vladimír Marko Polemiky o povahe propozícií – o tom, či je propozícia atemporálna a ktoré vlastnosti alebo ich kombinácie z nášho zoznamu (a-l) môže mať, a pri akých dodatočných podmienkach – sa vedú dodnes. V každom prípade, stoická ἀξίωμα – ako sme to mohli sledovať – je svojím spôsobom prepojená s moderným použitím tohto termínu, má širšie spektrum významov, a okrem toho, jej chápanie sa v rôznych obdobiach aj vyvíjalo, aj menilo. Z tých dôvodov historici logiky majú za úlohu rešpektovať – pri rekonštrukciách antických argumentov – vlastnosti sémantických názorov ich autorov. Inak nám jadro týchto argumentov a teórií, v rámci ktorých boli zobrazované, aj naďalej zostanú neodhalené a naše pokusy o ich pochopenie budú viesť na scestie. ___________________ poukazujú na tento rozdiel – ἀξίωμα sa rozlišuje od moderného spôsobu použitia tohto termínu propozícia preto, že zahŕňa aj temporálny komponent a časom môže meniť pravdivostnú hodnotu. Cf. LS [vol. I.:105]; Mignucci [1985: 219 – 224]. Literatúra Historické pramene677 Aetios (1879): [Aëtius] De placitis reliquiae (Stobaei excerpta), ed. H. Diels, Doxographi Graeci. Berlin : Reimer (repr. De Gruyter, 1965). Alcinous (1990): Alcinous, Didaskalikos. Enseignement des doctrines de Platon, ed., trans. J. Whittaker, Paris : CUFr. (1993): Alcinous. The Handbook of Platonism. Trans. J. Dillon, Oxford : Clarendon Press. Alexander (1887) De anima libri mantissa (= De anima liber alter). Ed. I. Bruns, Alexandri Aphrodisiensis praeter commentaria scripta minora [Commentaria in Aristotelem Graeca, suppl. 2.1.]. Berlin : Reimer. (1891): In Aristotelis topicorum libros octo commentaria. Ed. M. Wallies, Alexandri Aphrodisiensis in Aristotelis topicorum libros octo commentaria [Commentaria in Aristotelem Graeca 2.2.]. Berlin : Reimer. (1892): De fato. Alexandri Aphrodisiensis praeter commentaria scripta minora. Ed. I. Bruns [Commentaria in Aristotelem Graeca, suppl. 2.2.]. Berlin : Reimer. (1991): On Aristotle Prior Analytics 1.1–7. Trans. J. Barnes – S. Bobzien – K. Flannery et al., London and Ithaca: Duckworth. Ammonios (1897): In Aristotelis de interpretatione. Red. A. Busse, CAG IV 5, Berlin : Reimer. (1998a): Ammonius: On Aristotle On Interpretation 9 with Boethius: On Aristotle On Interpretation 9. Trans. N. D. Blank – N. Kretzmann, Ancient Commentators on Aristotle. London and Ithaca : Duckworth. Anonymous (1978): Anonymous Commentarium in librum de interpretatione (e cod. Paris. gr. 2064) (fort. auctore quodam Alexandrino vel Constantinopolitano). Ed. L. Taran, Meisenheim am Glan: Hain. ___________________ 677 Odkazy na autorov sú uvádzané väčšinou podľa LSJ [1968], Glare [1968] a Lewis – Short [1958]. Kvôli lepšej identifikovateľnosti, názvy diel sú na niektorých miestach uvedené v prehľadnejšej podobe. 338 Vladimír Marko Apuleius (1987): The Logic of Apuleius. Including a complete Latin text and English translation of the Peri Hermeneias of Apuleius of Madaura. Eds. D. Londey and C. Johnson, Leiden, New York, København, Köln : E.J. Brill (1991): Apuleius Platonici Madaurensis. Opera quae supersunt tom. III., De philosophia libri. Ed. C. Moreschini. Stuttgart : Teubner. Aratus (1956): Phaenomena. Ed. J. Martin, Arati phaenomena. Florence : La Nuova Italia Editrice, pp. 3-154. Aristophanes (1923): Acharnenses. Ed. V. Coulon and M. van Daele, Aristophane, vol. 1. Paris : Les Belles Lettres, [repr. 1967 (1st edn. corr.)]. (1928): Aves. Ed. Coulon, V. and M. van Daele. Aristophane. Vol. 3. Paris : Les Belles Lettres [repr. 1967 (1st edn. corr.)]. (1968): Nubes. Ed. Dover, K. J., Aristophanes. Clouds. Oxford : Clarendon Press, repr. 1970. (1971): Vespae. Ed. MacDowell, D. M., Aristophanes. Wasps. Oxford : Clarendon Press. Aristoteles (1924): Metaphysica. Ed. Ross, W. D. Aristotle's metaphysics. 2 Vols. Oxford : Clarendon Press, repr. 1970 [1953 corr. edn.]). (1936): Physica. Red. Ross, W. D.. Oxford : Clarendon Press. (1937): Etika Nikomachova. Prekl. A. Kříž. Praha : Jan Laichter. (1956): De partibus animalium. Ed. P. Louis. Aristoteles. Les parties des animaux. Paris : Les Belles Lettres. (1959): O vyjadřování. Prekl. A. Kříž. Praha : ČSAV. (1960): Kategorie. Prekl. A. Kříž. Praha : ČSAV. (1961): První analytiky. (Organon III). Prekl. A. Kříž. Praha : ČSAV. (1965): De generatione animalium. Ed. H.J. Drossaart Lulofs. Aristotelis de generatione animalium. Oxford : Clarendon Press, repr. 1972. (1975): Posterior Analytics. J. Barnes (translated with notes). Oxford : Clarendon Press. (1978): O sofistických důkazech. (Organon VI). Praha : ČSAV. (1983): Prior Analytics. In: Aristotle I, Categories, On Interpretatione, Prior Analytics. Transl. H.P. Cooke, H. Tredennick, Cambridge, MA : Loeb. (1995): O paměti a vzpomínání. In: Aristotelés o paměti. Transl. to English R. Sorabji., sloven. prekl. M. Pokorný. Praha : Rezek. (1996): Fyzika. Přeložil a poznámkami opatřil A. Kříž, Praha : Rezek. Literatúra 339 Aristeas (1962): Aristeae epistula ad Philocratem. Ed. A. Pelletier. Lettre d'Ariste epistula ad Philocratem. Paris : Cerf. Augustín (1856-57): S. Aurelii Augustini de dialecta liber. Ed. W. Crecelius. Jahresbericht über das Gymnasium zu Elberfeld, Schuljahr. Elberfeld : Lucas. (1955) De civitate Dei. Corpus Christianorum, Series Latina XLVII/XIV. 1 et 2 ed. B. Dombart/A. Kalb. Turnhout : Brepols. (1975): De dialectica. Transl. with Introduction & Notes by B. D. Jackson, from the text newly edited by Jan Pinborg. Synthese Historical Library 16. Dordrecht : Reidel. Boethius (1877-80): Anicii Manlii Severini Boetii Commentarii in Librum Aristotelis Περὶ Ἑρμηνείας. Prima et secunda editio. C. Meiser (ed.). Leipzig : Teubner (1957): De consolatione philosophiae. Ed. L. Bieler. Corpus Christianorum, Series Latina 94. Turnhout : Brepols. (1969) De Hypotheticis Syllogismis. Ed. Obertello, L.. Brescia : Paideia. Callimachos (1949): Callimachus. Pfeiffer, R.. Oxford : Clarendon Press. (1948): Callimachus – Epigrammes, Hymnes... . texte établi et traduit. Ed. Cahen, E., Paris : Les Belles Lettres. Calcidius (1975): Timaeus a Calcidio translatus commentarioque instructus. Ed. J. H. Waszink. Londini et Leidae : Editio Brill. Clement (1960/1970) Clemens Alexandrinus. Zweiter Band: Stromata Buch I-VI. Ed. O. Stählin. Die griechischen christlichen Schriftsteller 52(15), 17. Berlin : Akademie-Verlag. Cicero (1992): De Oratore III. De Fato, Paradoxa Stoicorum, De Partitione Oratoria. Transl. H. Rackham. Cambridge, MA : Loeb Classical Library. (1994): De natura deorum. Academica. Transl. H. Rackham. Cambridge, MA : Loeb Classical Library. (1996): De senectute. De Amicita. De Divinatione. Transl. W.A. Falconer. Cambridge, MA : Loeb Classical Library. Comica adespota (1888): Fragmenta incertorum poetarum. Ed. T. Kock. Comicorum Atticorum fragmenta. Vol. 3. Leipzig : Teubner. 340 Vladimír Marko Diodoros Sicílsky (1888/1906): Diodorus Sicilus, Bibliotheca historica (lib. 1-20). Ed. F. Vogel and K. T. Fischer (post I. Bekker & L. Dindorf). Diodori bibliotheca historica. 5 Vols., 3rd edn. Leipzig : Teubner. 1:1888; 2:1890; 3:1893; 4-5:1906. repr. Stuttgart: 1964. Diogenes Laertský (1999-2002): Diogenis Laertii Vitae philosophorum. ed. Miroslav Marcovich, Bibliotheca scriptorum Graecorum et Romanorum Teubneriana. Vol. 1: I-X; Vol. 2: Excerpta Byzantina. Stuttgart; Leipzig : Teubner. (2013): Lives of Eminent Philosophers. Ed. T. Dorandi. Cambridge : Cambridge University Press. Diogenes z Oinoandy (1967): Diogenis Oenoandensis fragmenta. Ed. C. W. Chilton. Leipzig : Teubner. Dionýzios Thrácky (1883): Dionysius Thrax – Ars grammatica. Ed. G. Uhlig. Grammatici Graeci. Vol. 1.1. Leipzig : Teubner; repr. Hildesheim: Olms, 1965. Dionýzios z Halikarnasu (1885/1905) Dionysius Halicarnassensis Antiquitates Romanae. Ed. K. Jacoby. Leipzig : Teubner. (1899/1904): Opuscula. ed. H. Usener, L. Radermacher. Leipzig : Teubner. Epiktétos (1916): Epictetus. Dissertationes. Ab Arriano digestae. Enchiridion. Ed. H. Schenkl. Leipzig : Teubner. (1972): Rukojeť. Rozpravy. Prekl.. R. Kuthan. Praha : Svoboda. Euripides (1981): Supplices. Ed. J. Diggle. Euripidis fabulae. Vol. 2. Oxford : Clarendon Press, pp. 3-53. Eusebios (1954/1956): Eusebius – Praeparatio evangelica. Ed. K. Mras; Eusebius – Werke, Band 8: Die Praeparatio evangelica [Die griechischen christlichen Schriftsteller 43.1 & 43.2. Berlin : Akademie-Verlag, 43.1:1954; 43.2:1956]. Galenos (1824): De differentia pulsuum libri IV. Galeni opera omnia. Ed. C.G. Kuhn. Vol. 8. Leipzig : Knobloch; repr. Hildesheim: Olms, 1965. (1830): Glossarium Hippocratis in Cl. Galeni Opera Omnia. Ed. C. G. Kühn. Vol. XIX. Lipsiae : Cnoblochii; repr. Hildesheim, repr. 1965. (1896) Galeni Institutio logica. Ed. C. Kalbfleisch. Leipzig : Teubner. Literatúra 341 (1937): De propriorum animi cuiuslibet affectuum dignotione et curatione. De animi cuius libet peccatorum dignotione et curatione. Ed. W. De Boer. Corpus Medicorum Graecorum V, 4, 1, 1, 1-68. Leipzig; Berlin : B.G. Teubner. (1958): Úvod do logiky. Prekl. R. Hošek. Praha : ČSAV. (1937): De animi cuiuslibet peccatorum dignotione et curatione. De Boer, Leipzig; Berlin: B.G. Teubner. (1963): Galeni In Hippocratis De officina medici commentariorum ex codice Cantabrigensi. Ed. et in linguam Anglicam vertit Malcolm Lyons. Berolini : In aedibus Academiae Scientiarum. (1963): Galen on the passions and errors of the soul. English translation by P.W. Harkins, Columbus, Ohio : Ohio State University. (1978): De placitis Hippocratis et Platonis. Ed. P. De Lacy. Galen. On the doctrines of Hippocrates and Plato. Corpus medicorum Graecorum. Vol. 5.4.1.2, pts. 1-2. Berlin : Akademie-Verlag. Gellius (1968): Noctes Atticae. Ed. P. K. Marshall, 2 Vols. Oxford : Oxford University Press. (1982): The Attic Nights. Books VI – XIII. Transl. J. C. Rolfe. Cambridge, MA : Loeb Classical Library. (1993): The Attic Nights. Books XIV – XX. Transl. J. C. Rolfe. Cambridge, MA : Loeb Classical Library. (1996): The Attic Nigts. Books I – V. J. C. Transl. J. C. Rolfe. Cambridge, MA : Loeb Classical Library. Herodotos (1932/1960): Herodotus. Historiae. Ed. Ph.-E. Legrand, HM (4304). Vols. : 1:1932; 2:1930; 3:1939; 4 (3rd edn.): 1960. Paris : Les Belles Lettres. Hesiodos (1966): Theogonia. Ed. M. L. West, Hesiod. Theogony. Oxford : Clarendon Press, pp. 111149. Hierocles (2002): Hierocles of Alexandria. Trans. Hermann S. Schibli, Oxford : Oxford University Press. Hiperides (1917): Fragmenta. Ed. C. Jensen. Hyperidis orationes sex. Leipzig : Teubner (repr. Stuttgart, 1963). Lucian (1972/1980): Opera. Ed. M . D. MacLeod, 3 Vols., Oxford : Oxford University Press. 342 Vladimír Marko Lucretius (1924): On the Nature of Things. (Loeb Classical Library No. 181). Transl. W. H. Rouse, rev. by M. F. Smith. Cambridge, Mass. : Harvard Univ. Pr. ; rev. repr. 1992. Nemesios (1987): Nemesii Emeseni, De natura hominis. Ed. Moreno Morani, Leipzig : Teubner. Olympiodoros (1978): Scholia in Aristotelis librum de interpretatione (e cod. Vat. Urbin. gr. 35). In Anonymous: Commentary on Aristotle's De Interpretatione. Ed. L. Taran. Meisenheim am Glan: Anton Hain. Origen (1899/1955): Origenes Werke. Herausgegeben im Auftrag der Kirchenväter-Commission der Königlich Preussischen Akademie der Wissenschaften. 12 Bände, Leipzig; Band 1 (1899) von P. Koetschau: Die Schrift vom Martyrium. Buch I-IV gegen Celsus; Band 2 (1899) von P. Koetschau: Buch V-VIII gegen Celsus; Band 5 (1913) von P. Koetschau: De Principiis / Περὶ Ἀρχῶν. (1967/1976): Contre Celse... [par] Origène. Introduction, texte critique, traduction et notes par Marcel Borret, tomes I-V. Paris : Éditions du Cerf. Platón (1900/1907): Platonis opera. Ed. J. Burnet, vols I-IX. Oxford : Clarendon Press; repr. 1967. (2000): Euthydémos. Menón. Z řeckého originálu přeložil F. Novotný. Čtvrté, opravené vydání. Praha : ΟΙΚΟΥΜΕΝΗ. Plútarchos (1916): Sulla. Ed. B. Perrin. Plutarch's lives, Vol. 4. Cambridge, Mass. : Harvard University Press; repr. 1968, pp. 324-444. (1927): De liberis educandis [Sp.] (1a-14c). Ed. F.C. Babbitt. Plutarch's moralia, Vol. 1. Cambridge, Mass. : Harvard University Press; repr. 1969; pp. 4-68. (1929): De fato (568b-574f). Ed. W. Sieveking. Plutarchi moralia, Vol. 3. Leipzig : Teubner; repr. 1972, pp. 445-460. (1959): De Stoicorum repugnantiis (1033a-1057b). Ed. R. Westman (post M. Pohlenz). Plutarchi moralia, vol. 6.2. II. edn. Leipzig : Teubner. Philodemos (1892): Philodemi volumina rhetorica. Ed. S. Sudhaus. Leipzig : Teubner. Philoponos (1909): In Aristotelis analytica posteriora. Ed. M. Wallies. CAG XIII 3. Berlin : Reimer. Photius (1824/1825): Bibliotheca. Ed. I. Bekker. Berlin : Reimer; Bibliotheca. Photius. Biblioth. 162358. Ed. R. Henry. Paris : Les Belles Lettres; 1:1959; 2:1960; 3:1962. Literatúra 343 Proklos (1093/1096): Procli In Platonis Timaeum commentaria. Ed. E. Diehl. Procli Diadochi in Platonis Timaeum commentaria, 3 Vols. v. 1: 1903; v. 2: 1904; v. 3: 1906. Leipzig : Teubner (1873): Procli Diadochi In primum Euclidis Elementorum librum commentarii ex recognitione Godofredi Friedlein. Proclus. Leipzig : Teubner. (1970): Proclus. A Commentary on the First Book of Euclid's Elements. Trans. G.R. Morrow Princeton : Princeton University Press. Ps.-Augustín (1961): Edition in the Aristoteles Latinus. Editor Lorenzo Minio-Paluello. Categoriae vel Praedicamenta. Translatio Boethii, Editio Composite, Translatio Guillelmi de Moerbeka, Lemmata e Simplicii commentario decerpta, Pseudo-Augustini Paraphrasis Themistiana Desclée De Brouwer, Bruges-Paris : Brill. Quintilian (1921): Institutio Oratoria of Quintilian, Volumes 1-4 (Loeb Classical Library). Trans. H. E. Butler. Cambridge, MA : Loeb Classical Library. Scholia in Aristophanem (1977): Scholia in nubes (scholia vetera). Ed. D. Holwerda. Prolegomena de comoedia. Scholia in Acharnenses, Equites, Nubes [Scholia in Aristophanem 1.3.1. Groningen : Bouma's Boek, pp. 1-250. Scholia in Iliadem (1887): Scholia Graeca in Homeri Iliadem : ex codicibus aucta et emendata Dindorf, W.; Maass, E.. Oxonii : E Typographeo Clarendoniano. Scholia in Iliadem (1834): Scholia in Iliadem (scholia vetera = D scholia). Ed. C. G. Heyne. Homeri Ilias, 2 Vols. Oxford : Oxford University Press. Scholia in Lucianum (1906): Scholia in Lucianum. Ed. H. Rabe. Lipsiae : Teubner; repr. Stuttgart: 1971; pp. 1-285. Scholia in theogoniam (1975): Scholia vetera in Hesiodi theogoniam (scholia vetera). Ed. M. L. di Gregorio. Milan: Società editrice Vita e pensiero. Scholia in opera et dies (1955): Scholia vetera in Hesiodi opera et dies (scholia vetera). Ed. M. A. Pertusi, Milan: Societ A. Pertusi, Società editrice Vita e pensiero; pp. 1-259. Seneca (1971/1972): Naturales Quaestiones. With an English translation. 2 Vols. Loeb Classical Library. Questions, trans. Th. H. Corcoran. London : Heinemann. 344 Vladimír Marko Servius (1881): Maurus Servius Honoratus. In Vergilii carmina comentarii. Servii Grammatici qui feruntur in Vergilii carmina commentarii; recensuerunt Georgius Thilo et Hermannus Hagen. Georgius Thilo. Leipzig : B. G. Teubner. Sextos Empirikos (1912): Pyrrhoniae hypotyposes. Ed. H. Mutschmann. Sexti Empirici opera, Vol. 1. Leipzig : Teubner. (1914/1961): Adversus mathematicos. Ed. H. Mutschmann and J. Mau. Sexti Empirici opera, Vols. 2 & 3 (2nd edn.); 2:1914; 3:1961; 2:3-429; 3:1-177. Lib. 1 (Adversus mathematicos et grammaticos): vol. 3, pp. 1-82; Lib. 2 (Adversus rhetores): vol. 3, pp. 83-106; Lib. 3 (Adversus geometras): vol. 3, pp. 107-132; Lib. 4 (Adversus arithmeticos): vol. 3, pp. 133-140; Lib. 5 (Adversus astrologos): vol. 3, pp. 141-162; Lib. 6 (Adversus musicos): vol. 3, pp. 163-177; Lib. 7 (Adversus dogmaticos 1 = Adversus logicos 1): vol. 2, pp. 3-103; Lib. 8 (Adversus dogmaticos 2 = Adversus logicos 2): vol. 2, pp. 104-212; Lib. 9 (Adversus dogmaticos 3 = Adversus physicos 1): vol. 2, pp. 213-302; Lib. 10 (Adversus dogmaticos 4 = Adversus physicos 2): vol. 2, pp. 303-374; Lib. 11 (Adversus dogmaticos 5 = Adversus ethicos): vol. 2, pp. 375-429. Leipzig : Teubner. (1983a): Against the Logicians I–II. Translated by R. G. Bury, Loeb (repr.). Cambridge, Mass. : Harvard University Press. (1983b): Against the Physicists I–II. Against the Ethicists. Translated by R. G. Bury, Loeb (repr.). Cambridge, Mass. : Harvard University Press. (1984): Základy pyrrhonskej skepsy. Preklad J. Špaňár. Bratislava : Pravda. (1987): Against the Professors I–VI. Translated R. G. Bury, Loeb (repr.). Cambridge, Mass. : Harvard University Press. (1993): Outlines of Pyrrhonism I–III. Translated by R.G. Bury, Loeb (repr.); Cambridge, Mass. : Harvard University Press. (1994): Outlines of Scepticism. Transl. Annas, J. – Barnes, J.,. Cambridge : Cambridge University Press. (1996): The Sceptic Way – Sextus Empiricus' Outlines of Pyrrhonism. Transl. B. Mates. Oxford : Oxford UP. Stefanos (1885): Stephanus. In Aristotelis de interpretatione. Ed. M. Hayduck, (CAG XVIII 3). Berlin : Reiner. Strabo (1877): Geographica. Ed. A. Meineke. Strabonis geographica, 3 Vols. Leipzig : Teubner; (repr. Graz : Akademische Druck und Verlagsanstalt, 1969). Literatúra 345 Suda (1928/1938): Lexicon. Ed. A. Adler, Leipzig : Teubner. Tacitus (1989): The Annals, Books IV-VI, XI-XII. Trans. J. Jackson. Loeb Classical Library. Cambridge, Mass. : Harvard University. Press. Teocritos (1952): Idyllia. Ed. A. S. F. Gow. Theocritus, Vol. 1, 2nd edn. Cambridge : Cambridge University Press; repr. 1965, pp. 4-236. Teodoret (1904): Theodoreti Graecarum affectionum curatio / ad codices optimos denuo collatos recensuit Ioannes Raeder. Lipsiae : in aedibus B.G. Teubneri. Teofrastos (1926): Theophrastus. De signis, Vol. II. Enquiry into Plants. London : Loeb, pp. 390-433. (2007): D. Sider – Carl W. Brunschön. Theophrastus of Eresus: On Weather Signs. Leiden : Brill. Tzetzes (1955): Scholia vetera in Hesiodi Opera et dies. A. Pertusi. Milano : Società editrice Vita e pensiero. (1960): Commentarium in nubes (scholia recentiora Tzetzae). Ed. D. Holwerda, Jo. Tzetzae commentarii in Aristophanem [Scholia in Aristophanem 4.2.] Groningen : Bouma's Boekhuis. (1975): Prolegomena de comedia. (Scholia in Acharnenses, Equites, Nubes.) Fasc 1A continens Prolegomena de comoedia. Ed. W. J. W. Koster. Groningen : Bouma's Boekhuis. Tomáš Akinský (1947/48): St. Thomas Aquinas. The Summa Theologica. New York : Benziger Bros. Varro (1985): M. Terentii Varronis – Saturarum Menippearum fragmenta. Ed. R. Astbury. Leipzig : B. G. Teubner. (1993): De lingua Latina. Books V – VII. Transl. R. G. Kent. London; Cambridge, Mass. : Loeb Classical Library. (1993) De lingua Latina. Books VIII – X and Fragments. Transl. R. G. Kent. London; Cambridge, Mass. : Loeb Classical Library. Vergílius (1916): Virgil. Eclogues. Georgics. Aeneid: Books 1-6. Translated by H. Rushton Fairclough. Revised by G. P. Goold. Loeb Classical Library 63. Cambridge, MA : Harvard University Press. 346 Vladimír Marko Zbierky, slovníky Použité skratky AP Epigrammatum anthologia palatina cum planudeis et appendice nova. Ed. J. Fr. Dübner; E. Cougny. 3 vol., Parisiis : Editore Ambrosio Firmin-Didot. Instituti francici typographis, 1881-90; The Greek Anthology with an English Translation by W. R. Paton. London : William Heinemann Ltd. 1926. 4. Döring Döring, K. (1972): Die Megariker. Kommentierte Sammlung der Testimonien. Amsterdam : Gruner. D-K Diels, H. A. – Kranz W. (1903): Die Fragmente der Vorsokratiker. Rev. Walther Kranz. 6. ed., Berlin : Weidmann, 1952. DH Antiquitates Romanae. Ed. K. Jacoby. Dionysii Halicarnasei antiquitatum Romanarum quae supersunt, 4 vols. Leipzig : Teubner. 1:1885; 2:1888; 3:1891; 4:1905; repr. Stuttgart: 1967. EK Posidonius I. The fragments ed. by L. Edelstein and I. G. Kidd. Cambridge : Cambridge: University Press, 1972; Posidonius II. The Commentary 1) Testimonia and Fragments 1-149; 2) Fragments 150-293. Cambridge : Cambridge: University Press, 1988. FDS Hülser, K.: Die Fragmente zur Dialektik der Stoiker. Bd 1-4. Stuttgart : Frommann-holzboog, 1987. Giannantoni Giannantoni, G.: Socratcorum reliquiae, I– IV.; Ed. Socratis et Socraticorum reliquiae. Rev. 2. ed. Rome-Naples : Bibliopolis, 19831/19902. LS Long, A. A. – Sedley, D. N.: The Hellenistic Philosophers, vol. I. : Translations of the Principal Sources with Philosophical Commentary; Vol. II. Greek and Latin Texts with Notes and Bibliography. Cambridge; New York : Cambridge University Press, 1987. LSJ Liddell, H. G. – Scott, R.– Johnson, H. S. – McKenzie, R.: Greek-English Lexicon – New Edition. Oxford : Clarendon Press, 1968. SVF von Arnim, H.: Stoicorum veterum fragmenta, Stuttgart : Teubner, 19035. Usener Usener, H.: Epicurea. Stuttgart : Teubner, 1887. Literatúra 347 Moderní autori Ackrill, J. L. (1963): Aristotle's "Categories" and "De Interpretatione". Oxford : Clarendon Press. Abelson, R. (1963): Taylor's Fatal Fallacy, The Philosophical Review, Vol. 72, No. 1:93-96. Adamson, P. (2008): Plotinus on Astrology, Oxford Studies in Ancient Philosophy vol. 35. Oxford : Oxford University Press, pp. 265-91. Annas, J. (1992): Hellenistic Philosophy of Mind. Berkeley; Los Angeles; Oxford : University of California Press. Anscombe, G. E. M. (1956): Aristotle and the Sea Battle: De Interpretatione, Chapter IX, Mind 65 (257):1–15. Atherton, K. (1993): The Stoics on Ambiguity. Cambridge : Cambridge University Press. Barnes, J. (1985): Cicero's de fato and a Greek source. In: Eds. J. Brunschwig – C. Imbert– A. Roger:. Histoire et structure: à la mémoire de Victor Goldschmidt. Paris : J. Vrin. Barnes, J. (2005): What is a disjunction? In: Eds. D. Frede – B. Inwood, Language and learning – Philosophy of Language in the Hellenistic age: Proceedings of the Ninth Symposium Hellenisticum. Cambridge : Cambridge University Press, pp. 274-298. Barnes, J. (2007): Truth, Etc.: Six Lectures on Ancient Logic. Oxford; New York : Oxford University Press. Becker, O. (1956): Über Den "Kurieuon Logos" Des Diodoros Kronos, Rheinisches Museum für Philologie, 99: 289-304. Becker, O. (1960): Zur Rekonstruktion des 'Kyrieuon Logos' des Diodoros Kronos, Erkenntnis und Verantwortung: Festschrift fur Theodor Litt .Ed. J. Derbolav & F. Nicolin. Düsseldorf : Pädagogischer Verlag Schwann, ss. 250-263. Blackburn, P. (2000): Discipline as logic: treating labels as first class citizens. In: D. Basin et al.: Labelled Deduction. Norwell, MA : Kluwer Academic Publishers, pp. 81-105. Blanché, M. (1965): Sur l'interprétation du κυριεύων λόγος. Revue philosophique de la France te de l'étranger, 133-149. Blank, D. (1982): Ancient Philosophy and Grammar: The Syntax of Apollonius Dyscolus (American Classical Studies 10). Chico, CA : Scholars Press. Bobzien, S. (1996): Stoic Syllogistic, Oxford Studies in Ancient Philosophy, Vol. 14: 133-192. Bobzien, S. (1998): Determinism and Freedom in Stoic Philosophy. Oxford : Clarendon Press. Boheński, I. M. (1951): Ancient Formal Logic. Amsterdam : North-Holland. Boheński, I. M. (1961): A History of Formal Logic. Trans. by Ivo Thomas. Notre Dame : University of Notre Dame Press. 348 Vladimír Marko Borkowski, L. (1970): Jan Łukasiewicz – Selected Works, Studies in Logic and the Fundation of Mathematics. Amsterdam; London : North-Holand. Bouché-Leclercq, A. (1899): L'astrologie grecque. Paris : Presses Universitaires de France: 1899; repr. Aalen: Scientia Verlag, 1979. Brink, K. O. (1946): Callimachus and Aristotle: An Inquiry into Callimachus' ΠΡΟΣ ΠΡΑΞΙΦΑΝΗΝ, The Classical Quarterly, Vol. 40, No. 1/2:11-26. Broadie, S. (2007): Aristotle and Beyond – Essays on Metaphysics and Ethics. Cambridge : Cambridge University Press. Bull, R. A. (1965): An Algebraic Study of Diodorian Modal Systems. The Journal of Symbolic Logic, (30):58-64. Bull, R. A. (1968): An Algebraic Study of Tense Logics with Linear Time. The Journal of Symbolic Logic, (33):27-38. Buller, D. (1995): On the 'Standard' Argument for Fatalism. Philosophical Papers, 24 (2):111125. Bunge, M. (1959): Causality: The Place of the Causal Principle in Modern Science. Cambridge, Mass. : Harvard University Press. Buzássyová, Ľ. (2016): Od hlasu k hláske: Z dejín antickej náuky o reči. Bratislava: Univerzita Komenského. Cahen, E. (1948): Callimachus – Epigrammes, Hymnes... texte établi et traduit. Paris : Les Belles Lettres. Cahn, S. M. (1964): Fatalistic Arguments. The Journal of Philosophy, Vol. 61, No. 10: 295-305. Cahn, S. M. (1967): Fate, Logic, and Time. New Haven: Yale University Press. Calvert, B. (1974): Meno's Paradox Reconsidered. Journal of the History of Philosophy, 12: 143–152. Carson, S. (2000): Aristotle on Existential Import and Nonreferring Subjects. Synthese, Vol. 124 (3): 343-360. Cohen, S. M. – Keyt, D. (1992): Analyzing Plato's Arguments. In: Klagge, J. – Smith, N. (eds.), Methods of Interpreting Plato and his Dialogues. Oxford : Oxford University Press, pp. 173–200. Corcoran, J. (1969): Three Logical Theories. Philosophy of Science (36):153-177. Corcoran, J. (1972): Completeness of an Ancient Logic. Journal of Symbolic Logic, (37): 696702. Corcoran, J. (1974): Aristotle's Natural Deduction System. Repr. In: Ancient Logic and its Modern Interpretations. Ed. J. Corcoran. Dordrecht : Kluwer, pp. 85-131. Cresswell, M. J. (1988): Necessity and Contingency. Studia Logica (47): 145–149. Crivelli, P. (1994): Indefinite Propositions and Anaphora in Stoic Logic. Phronesis 39 (2):187-206. Literatúra 349 Crivelli, P. (2004): Aristotle on Truth. Cambridge : Cambridge University Press. Danto, A. C. (1965): Analytical Philosophy of History. Cambridge : Cambridge University Press. Davidson, D. (1974): On the Very Idea of a Conceptual Scheme. In: D. Davidson: Inquiries into Truth and Interpretation. Oxford : Clarendon Press. Davidson, D. (2004): Problems of Rationality. Oxford : Oxford University Press. De Jonge, C. C. (2008): Between Grammar and Rhetoric: Dionysius of Halicarnassus on Language. Leiden : Brill. De Lacy, P. (1958): Οὐ μᾶλλον and the Antecedents of Ancient Scepticism. In: Phronesis 3:59-71. Denyer, N. (1981): Time and Modality in Diodorus Cronus. Theoria, (47/p1): 31-53. de Rijk, L. M. (1967): Logica Modernorum: A Contribution to the History of Early Terminist, vol. II. Assen : Van Gorcum. Diamond, C. – Teichman, J. (eds.)(1979): Intention and Intentionality – Essays in Honor of G. E. M. Anscombe. Brighton : The Harvest Press. Djordjević, V. (2016): Dokazi za postojanje boga, Beograd : Srpsko filozofsko društvo, Döring, K. – Ebert, T. (eds.) (1993): Dialektiker und Stoiker: zur Logik der Stoa und ihrer Vorläufer. Stuttgart : Franz Steiner Verlag. Döring, K. (1972): Die Megariker – Kommentierte Sammlung der Testimonien. Amsterdam : Gruner. Döring, K. (1989): Gab es eine Dialektische Schule? Phronesis, 34(3):293-310. Dummett, M. (1964/1978): Bringing About the Past. In: M. Dummett: Truth and Other Enigmas. London : Duckworth. First published in the Philosophical Review, 73 [1964]: 338-59. Dummett, M. A. E. – Lemmon, E. J. (1959): Modal Logics Between S4 and S5. Zeitschrift fur Mathematische Logik und Grundlagen der Mathematik, (4):250-264. Dürr, K. (1951): The Propositional Logic of Boethius. Amsterdam : North-Holland. Ebbesen, S. (1990): Boethius as an Aristotelian Commentator. In: Ed. Sorabji, R. (1990): Aristotle Transformed: The Ancient Commentators and their Influence. London : Duckworth, pp. 373-92. vаn dеr Eijk, P. (1993): Aristotelian Elements in Cicero's de divinatione. Philologus (137/2): 223-231. Emerson, R. W. (1860): Conduct of Life – The Complete Works of Ralph Waldo Emerson, vol. VI. Boston : Ticknor and Fields. Englert, W. (1988): Epicurus on the Swerve and Free Action, American Classical Studies. 16. Atlanta, Ga. : Scholars Press. 350 Vladimír Marko Fehling, D. (1956-1957): Varro und die grammatische Lehre von der Analogie und der Flexion. Glotta, 35: 214-270; 48-100. Findley, D. (1941): Time: A Treatment of some Puzzle Australian Journal for Philosophy, No. 19: 216-35; repr. in ed. Gale (1968), pp. 143-62. Fitting, M. – Mendelsohn, R. L. (1998): First Order Modal Logic. Dordrecht : Kluwer. Frede, D. (1985): The Sea-Battle Reconsidered: A Defence of the Traditional Interpretation. Oxford Studies in Ancient Philosophy, No. 3:31–87. Frede, M. (1974): Die stoische Logik. Gottingen : Vandenhoeck und Ruprecht. Frede, M. (1978): Principle of Stoic Grammar. In: The Stoics. ed. J. M. Rist. Berkeley : University of California Press, pp. 27-75. Frede, M. (1980): The Original Notion of Cause. In: eds. Barnes, J. – Burnyeat, M. F. – M. Schofield, M. : Doubt and Dogmatism: Studies in Hellenistic Epistemology. Oxford : Oxford University Press, pp. 217–249; repr. In: Frede, M.: Essays in Ancient Philosophy. Oxford : Oxford University Press, 1989, pp. 125150. Frede, M. (1994): The Stoic Notion of lekton. In: Language – Companions to Ancient Thought 3. Ed. S. Everson. Cambridge : Cambridge University Press, pp. 109-128. Frede, M. (2007): The EPH' HEMIN in Ancient Philosophy, ΦΙΛΟΣΟΦΙΑ, 37:110-23. Furley, D. (1967): Two Studies in the Greek Atomists. Princeton, N.J : Princeton University Press. Gahér, F. (1994): Stoická sémantika, Organon F (4):292-320. Gahér, F. (20001): Stoická sémantika a logika z pohľadu intenzionálnej logiky, Bratislava : Stimul. Gahér, F. (20062): Stoická sémantika a logika z pohľadu intenzionálnej logiky. Bratislava : Univerzita Komenského. Gale, R. M. (ed.)(1968): The Philosophy of Time. London; Melbourne : Macmillan. Gaskin, R. (1995): The Sea-Battle and the Master Argument. Aristotle and Diodorus Cronus on the Metaphysics of the Future. Berlin : Walter de Gruyter. Giannantoni, G. (19831/19902): Socratcorum reliquiae, I-IV. Rev. 2. ed.: Socratis et Socraticorum reliquiae. Rome-Naples : Bibliopolis. Glare, P. G. W. (1982): Oxford Latin Dictionary. New York : Oxford University Press. Gomperz, T. (1912): Greek Thinkers. London : J. Murray. Gould, S. H. (1962): The Origins of Euclid's Axioms. The Mathematical Gazette, 46:269-290. Griffin, M. (1996): Philosophy, Politics and Politicians of Rome. In: Ed. Griffin, M. – Barnes, J.: Philosophia Togata, vol. I, II. Oxford : Clarendon Press. Grimal, P. (1982): Dictionnaire de la mythologie grecque et romaine Relié., Édition 11e éd. Paris : Presses Universitaires de France. Literatúra 351 Grünbaum, A. (1953): Causality and the Science of Human Behavior. In: eds. Feigl, H. – Brodbeck, M.: Readings in the Philosophy of Science. New York : Appleton-CenturyCrofts, pp. 766 778. Grünbaum, A. (1971): Free Will and Laws of Human Behavior American Philosophical Quarterly, Vol. 8, No. 4: 299-317. Gutzwiller, K. (1992): The Nautilus, the Helycon and Selenaia: Callimachus's Epigram 5 PF = 14 G.-P., Classical Antiquity, No.9 (2): 194-209. Haack, S. (1974): Deviant Logic: Some Philosophical Issues. New York : Cambridge University Press. Habicht, C. (1992): Athens and Ptolemies. Classical Antiquity, 11(1): 69-90. Hamlyn, D. W. (1962): The Correspondence Theory of Truth, Philosophical Quarterly. 12 (48): 193-205. Harrison, S. J. (1983): Cicero and 'Crurifragium'. The Classical Quarterly, New Series, Vol. 33, No. 2: 453-55. Herter, H. (1973): Zum art. Kallimachos aus Kyrene 6). RE – Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft. Suppl. XIII. : 184-193. Heath, Sir Th. L. (1926): The Thirteen Books of Euclid's Elements. 2nd ed. 3 vols.; New York : Dover, 1956. Hintikka, J. (1964): Aristotle and the „Master Argument" of Diodorus. American Philosophical Quarterly, (1): 101-144. Hintikka, J. (1973): Time and Necessity, Studies in Aristotle's Theory of Modality. Oxford; London : Oxford University Press. Horowski, J. (1967): Folklor w twórczości Kallimacha z Cyreny, Vol. 3. Poznań : Filologia Klasyczna Uniwersytet im. Adama Mickiewicza. Horwich, P. (1987): Asymmetries in Time. Cambridge, Massachusetts : MIT Press. Hülser, K. (1987): Die Fragmente zur Dialektik der Stoiker. Bd 1-4, Stuttgart : Frommannholzboog. Humberstone, I. L. (1995): The Logic of Non-contingency, Notre Dame Journal of Formal Logic, Vol. 36, No 2: 214-229. Hurst, M. (1935): Implication in the Fourth Century B.C. Mind (New Series), Vol. XLIV, 176 (October): 484-495. Christian, C. (1964): Zur Interpretation der Diodoreischen Modalgesetze und der Diodoreischen Implikation, Anzeiger der Österreichischen Akademie der Wissenschaften. Philosophische-Historische Klasse 101: 235-243. Church, A. (1956): Introduction to Mathematical Logic, Vol. 1. Princeton, New Jersey : Princeton University Press. 352 Vladimír Marko Ierodiakonou, K. (1990): Analysis in Stoic Logic (PhD. dissertation). London : London School of Economics. Ierodiakonou, K. (1993): The Stoic Indemonstrables in the Later Tradition. In: Doring, K. – Ebert, T. (1993), pp. 187-200. Ierodiakonou, K. (2002): Zeno's arguments. In: Eds. Scaltsas, T. – Mason, A. S.: Zeno of Citium and his legacy: The Philosophy of Zeno. Larnaca : Demetriades Bros, pp. 81-112. James, W. (1884/1907): The Dilemma of Determinism, originally an address to Harvard Divinity Students published in The Unitarian Review (September 1884); repr. in William James (1907): The Will to Believe and Other Essays in Popular Philosophy. New York : Longmans Green and Co., pp. 145-83. Jedan, Ch. – Strobach, N. (2002): Modalities by Perspective: Aristotle, the Stoics and a Modern Reconstruction. Sankt Augustin : Academia. Jennings, R. E. (1994): The Genealogy of Disjunction. Oxford : Oxford University Press. Jordan, Z. (1963): Logical determinism. Notre Dame Journal of Formal Logic, Vol. 4, No. 1: 1-38. Kalaš, A. (2003): Stoické chápanie kauzality a teória príčin. In: Brnianske prednášky. Brno: Masarykova univerzita, ss. 107–138. Kalaš, A. (2007): Raný pyrrhonismus neboli blažený život bez hodnot? Praha : OIKOYMENH. Kamp, J. A. W. (1971): Formal Proprieties of Now. In: Theoria (37):227-73. Kneale, W.& M. (19621/1986): The Development of Logic. Oxford: Clarendon Press. Kripke, S. (1972): Naming and Necesity. In: Eds. Davidson, D. and Harman, G.: Semantics of Natural Languages. Dordrecht : Reidel, pp. 253-350; 763-9. Langer, S. K. (1936): On a Fallacy in 'Scientific Fatalism'. International Journal of Ethics 46 (4): 473-483. Lewis, Ch. T. – Short, Ch. (1958): A Latin dictionary: founded on Andrews' edition of Freund's Latin dictionary [1879]. Rev., enl. and in great part rewritten. Oxford : Clarendon Press. Long, A. A. – Sedley, D. N. (1987): The Hellenistic Philosophers: vol. I. Translations of the Principal Sources with Philosophical Commentary; Vol. II, Greek and Latin Texts with Notes and Bibliography. Cambridge; New York : Cambridge University Press. Long, A. A. (1970): Stoic Determinism and Alexander of Aphrodisias 'De fato' (i-xiv), Archiv für Geschichte der Philosophie (52):247-268. Löning, R. (1903): Die Zurezhnungslehre des Aristoteles. Jena : Hidlesheim, repr. 1967. Lovejoy, A. O. (1936): The Great Chain of Being. Cambridge, Mass : Harvard University Press. Literatúra 353 Łukasiewicz, J. (1906a): O dwóch rodzajach wniosków indukcyjnich, Przegląd Filozoficzny (9):83-4. Łukasiewicz, J. (1906b): Analiza i konstrukcja pojêcia przyczyny, Przegląd Filozoficzny (9):105-179. Łukasiewicz, J. (1907): Co począć z pojęciem nieskończoności? Przegląd Filozoficzny (10): 135-137. Łukasiewicz, J. (1910): O zasadie sprzecności u Arystotelesa, Studium krytyczne. Kraków : Polska akademia umijętnośti. Łukasiewicz, J. (1912): Creative Elements in Science (prvýkrát ako O twórczości w nauce, v Księga pamiątkowa ku uczczeniu 250 rocznicy zalożenia Uniwersytetu Lwowskiego). Lwów : Nakładem Uniwersytetu Lwowskiego, ss. 1-15. V ed. Borkowski (1970), pp. 1-15. Łukasiewicz, J. (1912): Proba dowodu ontologicznej zasady sprzecznosci, Przegląd Filozoficzny (15):202-226. Łukasiewicz, J. (1913): Die logische Grundlagen der Wahrsheinlichkeitsrechnung, Kraków: Akademie der Wissenschaften; v Słupecki (1961); v Borkowski (1970), pp. 16-82. Łukasiewicz, J. (1913): Krytyka logicznej zasady wyłączonego środka, Przegląd Filozoficzny (16): 315-352. Łukasiewicz, J. (1918): Treść wykładu pożegnalnego wygłoszonego w auli Uniwersytetu Warszawskiego 7. marca 1918. Warszawa. Preklad: 'Farewell Lecture by Professor Jan Lukasiewicz, delivered in the Warsaw University Lecture Hall on March 7, 1918' . In: V Borkowski (1970), pp. 84-86. Łukasiewicz, J. (1930): Philosophical Remarks on Many-Valued Systems of Propositional Logic, (prvýkrát ako Philosophische bemerkungen zu mehrwetigen Systemen des Aussagenkalküls. Comptes rendus des séances de la Société des Sciences et des Letters de Varsovie, 23, cl.iii :51-77; V ed. Borkowski (1970), pp.153-178. Łukasiewicz, J. (1934): On the History of the Logic of Propositions [prvýkrát ako Z historii zdań, Przegląd filozoficzny (37):417-437]. In : ed. Borkowski (1970): pp. 197-217. Łukasiewicz, J. (1941): Logic and the Problem of the Foundations of Mathematics (prvýkrát ako Die Logik und das Grundlagenproblem. Les Entretiens de Zürich sur les fondements et la méthode des sciences mathematiques 6-9, 12 (1938) Zürich, 1941, pp. 82-100; In : ed. Borkowski (1970), pp. 278-294. Łukasiewicz, J. (19511/19572): Aristotle's Syllogistic from the Standpoint of Modern Formal Logic, (2nd ed. enlarged). Oxford : Oxford University Press. Łukasiewicz, J. (1961): On Determinism [prvýkrát ako O determinizmie; In: ed. Słupecki (1961); In: ed. Borkowski (1970), pp. 110-128.] Marko, V. (1995): Callimachus' Puzzle about Diodorus. Organon F, Vol. 2, No. 4: 342-367. 354 Vladimír Marko Marko, V. (1996): Diodorus' Master Argument, PhD Thesis. Bratislava : Comenius University. Marko, V. (1999): Some Peoneering Formal Reconstructions of Diodorus' Master Argument. Logica et methodologica, Vol. V, Universita Comeniana, pp. 67-111. Marko, V. (2000): Analogisti vs. anomalisti. In: ed. Pavel Cmorej : Denotácia, referencia a význam; Organon F – Supplement. Bratislava : Infopress, ss. 153-162. Marko, V. (2004): Vreme, objašnenje, modalnost. Novi Sad : Futura. Marko, V. (2011a): Looking for the Lazy Argument Candidates (1). Organon F 18 (3): 363383. Marko, V. (2011b): Looking for the Lazy Argument Candidates (2). Organon F 18 (4): 447474. Marko, V. (2012): Some Sketchy Notes on the Reaper Argument, Organon F 19 (3):361-387. Marko, V. (2012): Výuka antických logických teórií. In: Organon VIII. Sbornik přispěvků ze seminaře o vyuce logiky. Ed. L. Dostalova. Calculemus, Telč, 2-5. unora 2012. Plzeň : Vydavatelství Západočeske univerzity v Plzni, ss. 35-50. Marko, V. (2014): „Kauza Afthonios": Ilustrácia k otázke správneho riešenia antických paradoxov, Organon F, Supplementary Issue 1 (21):88-103. Marko, V. (2016): Determinisms. Belgrade Philosophical Annual (29): 115-141. Marko, V. (2017): Toward Demarcation of Forms of Determinisms. Organon F 24 (1):54-84. Massey, G. (1969): Tense Logic! Why Bother? Noûs (3):17-32. Mates, B. (1949): Diodorean Implication. Philosophical Review, (58):234-42. Mates, B. (19531/19612): Stoic Logic. Berkeley; Los Angeles : University of California Publications in Philosophy. McKirahan, R. (1979): Diodorus and Prior and the Master Argument. Synthese (42/2):223-253. Meinong, A. (1915): Über Möglichkeit und Wahrscheinlichkeit, Beiträge zur Gegenstandstheorie und Erkenntnishtheorie. Leipzig : J. A. Barth. Mellor, D. N. (1981): Real Time. Cambridge : Cambridge University Press. Mignucci, M. (1978): Sur la Logique Modale des Stoïciens. In: Le Stoiciens et leur Logique – Actes du Colloque de Chantilly. Ed. J. Brunschwig. Paris : Vrin, 1976. pp. 317-346. Mignucci, M. (1985): Logic and Omniscience. Alexander of Aphrodisias and Proclus. Oxford Studies in Ancient Philosophy, (3): 219-246. Mignucci, M. (1993): The Stoic Themata. In: Doring, K. – Ebert, T. (1993), pp. 217-238. Mignucci, M. (1996): Ammonius on Future Contingent Propositions. In: Eds. Frede, M. – Striker, G.: Rationality in Greek Thought. Oxford : Clarendon Press, pp. 279-310. Mignucci, M. (2007): Aristotle on the Existential Import of Propositions. Phronesis (52): 121-138. Literatúra 355 Michael, F. S.(1976): What is Master Argument of Diodorus Cronus. American Philosophical Quarterly (13/30):229-235. Moline, J. (1969): Meno's Paradox? Phronesis (14): 153-61. Moraux, P. (1973/1984): Der Aristotelismus bei den Griechen. Peripatoi, 5 & 6; Berlin : de Gruyter. Moravczik, J. M. E. (2004): Logic before Aristotle: Development or Birth? In: D. M. Gabbay, J. Woods & A. Kanamori (eds.): Handbook of the History of Logic, Vol. 1. Amsterdam : North-Holland. Morrison, D. (1987): The Evidence for Degrees of Being in Aristotle. Classical Quarterly 37 (ii): 382-401. Mueller, I. (1969): Stoic and Peripatetic Logic. Archiv für Geschichte der Philosophie (51): 173-187. Mueller, I. (1978): An Introduction to Stoic Logic. In: Rist, J. M. (ed.): The Stoics. Berkeley : University of California Press, pp. 27-75. Mueller, I. (1979): The Completeness of Stoic Propositional Logic. Notre Dame Journal of Formal Logic, No. 20: 201-15. Natorp, H. (1903): Diodoros 42), RE – Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, Vol. v/1 Stuttgart: J. B. Metzler, ss. 705-7. Needham, P. (1975): Temporal Perspective – a Logical Analysis of Temporal Reference in English. Filosofska Studier 25, Uppsala : University of Uppsala. Ness, L. J. (1990): Astrology and Judaism in Late Antiquity. Diss. Oxford, OH: Miami University. Nietzsche, F. (1880): Der Wanderer und sein Schatten: kap. §61 Türkenfatalismus. In: F. Nietzsche, 18942, Menschliches, allzumenschliches. Ein buch für freie geister. Leipzig : C.G. Neumann. Øhrstrøm, P. – Hasle, P. F. V. (1993): A. N. Prior's Rediscovery of Tense Logic. Erkenntnis (39): 23-50. Øhrstrøm, P. – Hasle P. F. V. (1995): Temporal Logic: From Ancient Ideas to Artificial Intelligence, Dordrecht : Kluwer Academic Publishers. Øhrstrøm, P. (1980): A New Reconstruction of the Master Argument of Diodorus Cronus. International Logical Review (11): 60-65. Pahnke, M. (1962): Studien über Ciceros Kenntnis und Benutzung des Aristoteles und die Herkunft der Staatsdefinition. Diss. Freiburg um Breslau. Pease, A. S. (1921): In M. T. Ciceronis – de divinatione, Vol. i., [new ed. 1963]. Darmstadt : Wissenschaftliche Buchgesellschaft. Pfeiffer, R. (1949): Callimachus. Oxford : Clarendon Press. 356 Vladimír Marko Powell, J. G. F. (1995): Cicero Translations from Greek. In: Ed. Powell, J. G. F.: Cicero the Philosopher. Oxford : Clarendon Press, pp. 273-300. Prantl, K. (1855-1870): Geschichte der Logik im Abendlande, Bd. I – IV. , Leipzig : S. Hirzel. Prantl, K. (1875): Reformgedanken zur Logik. In: Sitzungsberichte der philosophischphilologischen und historischen Classe der k.b. Akademie der Wissenschaften zu München. (I): 159-214; Prantl, K. (1887): Ueber die mathematische Logik. In: Sitzungsberichte der philosophischphilologischen und historischen Classe der k.b. Akademie der Wissenschaften zu München, 1886, ss. 497-515. Prelević, D. (2017): Metafizičke osnove modalnog mišljenja. Beograd : Srpsko filozofsko društvo. Prior, A. N. (1955): Diodorian Modalities. Philosophical Quarterly (5):203-213. Prior, A. N. (1957): Time and Modality. Oxford : Clarendon Press. Prior, A. N. (1958): Diodorus and Modal Logic: A Correction. Philosophical Quarterly (8): 226-230. Prior, A. N. (1962): Tense-Logic and the Continuity of Time. Studia Logica (12): 133-148. Prior, A. N. (1967): Past, Present and Future. Oxford : Clarendon Press. Prior, A. N. (1968): Papers on Time and Tense. Oxford : Clarendon Press. Purtill, R. L. (1973): The Master Argument. Apeiron (7): 31-36. Quine, W. V. O.(1941): Elementary Logic. New York : Ginn and Company. Quine, W. V. O.(1960): Word and Object. Cambridge (Mass.) : The MIT Press. Rackham, H. (1942): Cicero: De Oratore III, De Fato, etc. Loeb Classical Library. Cambridge, MA : Harvard University Press. Reichenbach, H. (1928/1958): Philosophie der Raum-Zeit-Lehre. Berlin; Leipzig : Walter de Gruyter. Engl. transl. 1958 in The Philosophy of Space and Time. New York : Dover Publications. Rescher, N. (1963): An Interpretation of Aristotle's Doctrine of Future Contingency. In: Rescher, N.: Studies in the History of Arabic Logic. Pittsburgh : University of Pittsburgh Press, pp. 43-54. Rescher, N. (1966): A Version of the Master Argument of Diodorus Journal of Philosophy (63): 438-445. Rescher, N. (1968): Truth and Necessity in Temporal Perspective. In ed. R. I. Gale. The Philosophy of Time. London : Macmillan, pp.183-220. Rescher, N. – Urquhart, A. (1971): Temporal Logic. New York : Springer. Russell, B. (1919): On Propositions: What They Are and How They Mean. In: Logic and Knowledge. Ed. R.C. Marsch. London: Allen and Unwin, 1950. Literatúra 357 Rybaříková, Z. (2016): The Reconstruction of A.N. Prior's Ontology, Olomouc: Prirodzený svět, vol. 3. Ryle, G. (1949): The Concept of Mind. London; New York : Hutchinson's University Library. Sambursky, S. (1956): On the possible and the Probable in Ancient Greece. Osiris 12: 35-48 Sandbach, F. H. (1985): Aristotle and the Stoics. Cambridge : The Cambridge Philological Society. Sedley, D. (1977): Diodorus Cronus and Hellenistic Philosophy. Proceedings of the Cambridge Philological Society, Vol. 203 NS 23: 74–120. Sedley, D. (1982): On Signs. In: ed. Barnes, J. et al: Science and Speculation – Studies in Hellenistic Theory and Practice. Cambridge; Paris: Cambridge University Press, pp. 24-68. Sedley, D. (1984): Negated Conjunction in Stoicism. Elenchos 5.: 311-16. Sedley, D. (2003): The School, from Zeno to Arius Didymus. In: ed. Inwood, B.: The Cambridge Companion to the Stoics. Cambridge : Cambridge University Press. Seel, G. (1993): Zur Geschichte und Logik des therizon logos. In: eds. Döring, K. and Ebert, Th.: Dialektiker und Stoiker. Stuttgart : Franz Steiner, pp. 291-318. Seel, G. (ed.) (2001): Ammonius and the Seabattle: texts, commentary and essays. (Peripatoi, Bd. 18). Berlin; New York : Walter De Gruyter. Sharples, R. W. (1975): Aristotelian and Stoic Conceptions of Necessity in de fato of Alexander of Aphrodisias. Phronesis (20): 259-267. Sharples, R. W. (1978): Alexander of Aphrodisias, de Fato: Some Parallels. The Classical Quarterly, New Series, (28/2):243-266. Sharples, R. W.(1983): Alexander of Aphrodisias on fate. London : Duckworth. Sharples, R. W. (1991): Cicero: On fate & Boethius: The Consolation of Philosophy iv. 5-7. Warminster, England: Aris & Phillips. Schenkeveld, D. M. (1984): Stoic and Peripatetic Kinds of Speech Acts and the Distinctions of Gramatical Moods. Mnemosyne, vol. 37 (3-4): 291–351. Schenkeveld, D. M. (1991): Figures and Tropes – A Border Case Between Grammar and Rhetoric. In: ed. Ueding, G.: Rhetorik Zwischen den Wissenschaften. Tübingen : Max Niemeyer Verlag, pp. 149-158. Schlick, M. (1931): Das Kausalität in der gegenwärtigen Physik. Naturwisseschaften 19: 145162; Eng. transl. (by P. Heath) In: Schlick, M.: Collected Papers, Vol. II (1925-36). Ed. Mulder, H. & BBF van der Velde-Schlick.; Dordrecht; Boston; London : Reidel, 1979, pp. 176-209. Schofield, M. (1983): The Syllogisms of Zeno of Citium. Phronesis, Vol. 28, No. 1: 31-58. Scholz, H. (1931): Geschichte der Logik. Berlin : Junker und Dünhaupt Verlag. 358 Vladimír Marko Scholz, H. (1961): Concise History of Logic (Abriss der Geschichte der Logik). Translated by Kurt F. Leidecker. New York : Philosophical Library. Schuhl, P. M. (1960): Le Dominateur Et Les Possibles. Paris : Presses Universitaires de France. Schwartz, E. (1897): Berossos 4). Pauly-Wissowa, RE, Bd. III, 1: 309-316. Simons, P. M. (1989): Łukasiewicz, Meinong and Many-Valued Logic. In: ed. Szaniawski, K.: The Vienna Circle and the Lvov-Warsaw School. Dordrecht : Kluwer, pp. 249-92. Simons, P. M. (1991): Meinong's contribution to the Development of Non-Classical Logic. Filozofia, 46: 424-436. Słupecki, J. (ed.) (1961): Z zagadnień logiki i filozofii. Pisma wybrane. ed. Słupecki, J.: Warsaw : PWN. Sobociński, B. (1964): Modal system S4.4, Notre Dame Journal of Formal Logic (5): 305-312. Sorabji, R. (1980): Necessity, Cause and Blame. Oxford : Oxford University Press. Sorabji, R. (ed.) (1990): Aristotle Transformed: The Ancient Commentators and their Influence. London : Duckworth. Sorabji, R. (1998a): Ammonius: On Aristotle On Interpretation 9 with Boethius: On Aristotle On Interpretation 9. Transl. Blank, D. and N. Kretzmann, N. – Ancient Commentators on Aristotle. London; Ithaca : Duckworth. Sorabji, R. (1998b): The Three Deterministic Arguments Opposed by Ammonius. In: Sorabji (1998a), pp. 3-15. Sorabji, R. (2004): The Philosophy of the Commentators, 200-600 AD. A Sourcebook. Logic and Metaphysics. London; Ithaca NY : Duckworth. Speca, A. (2001): Hypothetical Syllogistic and Stoic Logic. Boston : Brill. Surowik, D. (2003): Tense Logics and Aristotelian Argument about Determinism. Studies in Logic, Grammar and Rhetoric 19, (6): 17-29. Sutula, M. (1976): Diodorus and the Master Argument. Southern Journal of Philosophy, (14/3): 323-343. Šebela, K. (2010): Otázka tzv. logického determinismu v antice a v moderní logice, Filosofický časopis (58;4):589-603. Taylor, R. (1962): Fatalism. Philosophical Review 71 (1):56-66. Toulmin, S. E. (1950/1960): Probability. Proceedings of the Aristotelian Society Supplementary Volume (24):27-62; repr. in: A. Flew, 1960, Essays in Conceptual Analysis. London : Macmillan, pp. 157-191. Toulmin, S. E. (2003): The Uses of Argument. Cambridge : University Press (updated 1958 edition). Literatúra 359 Turnebus, A. (1556): Turnebi Disputatio ad librum Ciceronis de fato adversus quendam qui non solum logicus esse, verum etiam dialecticus haberi vult. Lutetiae : Apud Michaelem Vascosanum, via Jacobaea, ad insigne Fontis. van Fraassen, B. C. (1966): Singular Terms, Truth Value Gaps and Free Logic. Journal of Philosophy, 63: 481-95. van Inwagen, P. (1986): An Essay on Free Will. Oxford : Clarendon Press. van Rensselaer, W. H. (1955): Causal Discontinuity in Fatalism and Indeterminism. The Journal of Philosophy, Vol. 52, No. 3 (Feb): 70-72. von Arnim, H. (1903-5): Stoicorum veterum fragmenta. Stuttgart : Teubner. von Wilamovitz-Moellendorff, U. (1906): Die Textgeschichte der griechischen Bukoliker. Phil. Untersuchungen No.18. Berlin : Weidmann. von Wright, G. H. (1957): Logical Studies. London : Routledge and Kegan Paul. von Wright, G. H. (1974): Causality and Determinism. New York; London : Columbia University Press. von Wright, G. H. (1979): Time, Truth and Necessity. In: eds. Diamond, C. – Teichman, J. (1979): pp. 237-50. von Wright, G. H. (1984): Determinism and Future Truth. In: Truth, Knowledge and Modality – Philosophical Papers, Vol III . Oxford : Blackwell. Waismann, F. (1959): How I See Philosophy? In: ed. Ayer, A. J.: Logical Positivism. London : Free Press, pp. 354-380. Prvýkrát publ.: How I See Philosophy. In: ed. Lewis, H. D., (1956): Contemporary British Philosophy, Personal Statements. London : Allen and Unwin, pp. 447-490. Wedin, M. V. (1978): Aristotle on the Existential Import of Singular Sentences. Phronesis, 23: 179-196. Weidemann, H. (1989): Aristotle on Inferences from Signs (Rhetoric I 2, 1357b1-25). Phronesis, 34 (3):343-351. Weiss, R. (2001): Virtue in the Cave: Moral Inquiry in Plato's Meno. Oxford : Oxford University Press. Welbourne, M. (1986): Meno's Paradox. Philosophy, 61: 229-43. Whitaker, C. W. A. (1996): Aristotles De Interpretatione – Contradiction and Dialectic. Oxford : Clarendon Press. White, M. (1986): What Worried the Craws. Classical Quarterly, 36 (2):534-537. White, M. (1992): The Continuous and the Discrete. Oxford : Clarendon Press. Wiggins, D. (1973): Towards a Reasonable Libertianism. In: ed. Honderich, T.: Essays on Freedom of Action. London : Routledge & Kegan Paul, pp. 31-62. Wilson, N. L. (1959): Substances without Substrata. The Review of Metaphysics, 48:521-539. 360 Vladimír Marko Winter, M. (1997): Aristotle, ὡς ἐπὶ τὸ πολὺ Relations, and a Demostrative Science of Ethics, Phronesis, 62 (2):163-189 Wolenski, J. (1996): An Analysis of Logical Determinism (paper delivered at the conference Łukasiewicz in Dublin, held at University College Dublin, July 1996). Zeller, E. (1875): Die Philosophie der Griechen. Bd. 2/1. Leipzig : O. R. Reisland. Zeller, E. (18793): Die Philosophie der Griechen. Bd. 2/1, 2/2., Leipzig : O. R. Reisland. Zeller, E. (1880): The Stoics, Epicureans and Sceptics. London : Longmans, Green & Co. Zeller, E. (1882): Über den Kyrieuon des Megariker Diodorus, Sitzungsberichte der Königlichen Akademie der Wissenschaften. Berlin : Verl. d. Kgl. Akad. d. Wiss. Zeller, E. (19235): Die Philosophie der Griechen, Bd. 3/1, 3/2, Leipzig : O. R. Reisland. Zolin, E. E. (1999): Completeness and Definability in the Logic of Noncontingency. Notre Dame Journal of Formal Logic, Vol. 40, (4): 533-547. Skratky použité v prekladoch Ackrill Ackrill, J. L. (1963): Aristotle's 'Categories' and 'De Interpretatione'. Oxford : Clarendon Press. Anscombe Anscombe, G. E. (1956): Aristotle and the Sea-Battle. Mind, (65):1-15. Cooke Aristotle (1938): The Categories; On Interpretation. Greek text with transl. by H. P. Cooke. Loeb Classical Library, No. 325. Cambridge, MA. : Harward University Press (repr. 1983). Crivelli Crivelli, P. (2004): Aristotle on Truth. Cambridge : Cambridge University Press. Edghill Aristotle (1940): On Interpretation. Trans. Edghill, E. M.. In: The Basic Works of Aristotle. Ed. Richard McKeon. New York : Random House. Kolář Cicero (1948): O přirozenosti bohů. Prel. Antonín Kolář. Praha : Jan Leichter. Kříž Aristoteles (1959): O vyjadřování (Organon II). Recenzovali a pro tisk připravili: Patočka, J., Berka, K., Machovec, D. Přeložil Kříž, A.. Praha : Nakladatelství Československé akademie věd. Aristoteles (1937): Etika Nikomachova. Prel. Antonín Kříž. Praha : Jan Laichter. Okál Zlomky starých stoikov (1984): (výber) preklad M. Okál, Bratislava : Pravda. Rescher Rescher, N. (1968): Truth and Necessity in Temporal Perspective. In: ed. Gale, R. I.: The Philosophy of Time. London. : Macmillan, pp.183-220. Menný register Abammon, 156 Ackrill, 43, 44, 48, 96, 97, 98, 103, 109, 111, 115, 120 Aetius, 67 akademici, 17, 53, 63, 134, 221, 222, 315 Albinius, 64 Alcinous, 64, 163 Alexander, 14, 75, 76, 79, 80, 81, 82, 83, 84, 85, 86, 91, 102, 108, 133, 169, 274, 275, 283, 327 Ammonios, 65, 87, 88, 89, 90, 92, 95, 135, 141, 174, 182, 183, 186, 193, 197, 198, 204, 311, 319, 332 Annas, 62 Anscombe, 20, 96, 97, 98, 100, 103, 109, 111, 115 Antifón, 305 Antipatros, 123, 194 Antiphanes, 224 Apollónios Dyskolos, 192, 313 Apollónios z Kyrény, 229 Apuleius, 13, 203, 329, 332, 333, 335 Aratus, 229 Aristarchos, 304, 308, 313 Aristarchos z Byzancie, 304, 305 Aristofanes, 221, 224, 229, 304, 312 Aristofanes z Byzancie, 304 Ariston, 222 Asklepiades, 223 Augustín, 53, 155, 310, 312, 331, 332, 334 Barnes, 137, 139, 195, 203, 214 Becker, 11, 230, 247, 248, 252, 270 Berossos, 74, 106, 107 Blackburn, 202 Blanché, 286 Bobzien, 135, 139, 140, 141, 159, 209 Bocheński, 17, 212, 230 Boethius, 14, 86, 87, 90, 91, 93, 168, 283, 329, 330, 333, 334, 335 Boéthos zo Sidonu, 66 Boheński, 245 Bolzano, 32 Bouché-Leclercq, 106 Broadie, 162 Bunge, 146, 161 Cahen, 229 Calcidius, 64, 142, 163, 169 Cassiodorus, 329 Chomsky, 310 Church, 335 Cicero, 12, 22, 50, 51, 52, 53, 55, 56, 58, 59, 60, 62, 64, 65, 66, 67, 69, 70, 71, 72, 74, 77, 105, 107, 124, 133, 134, 137, 139, 140, 151, 154, 157, 158, 163, 165, 166, 189, 198, 201, 226, 231, 282, 284, 298, 299, 301, 315, 316, 319, 321, 322, 323, 324, 325, 326, 327, 329, 330, 335 Corcoran, 31 362 Vladimír Marko Cresswell, 200 Crivelli, 98, 104, 111, 116 Davidson, 23 Davis, 22 Démokritos, 60, 62, 67, 84 Denyer, 275, 276, 279, 280, 281, 282, 284 dialektici, 175 Diodoros Sicílsky, 105, 311 Diodotos, 52 Diogenes Babylonský, 226 Diogenes Laertský, 13, 228, 318, 320 Diogenes z Magnézie, 14 Diogenes zo Seleukie, 226 Diogenianos, 164 Dionýzios Thrácky, 192, 195, 223, 313 Djordjević, 16 Dummett, 143, 150, 173, 247 Dürr, 15 Ebbesen, 90 Emerson, 146 Englert, 61 Epiktetos, 230, 249, 275, 290 Epikuros, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 67, 126, 153, 176, 192, 236, 311 epikurovci, 56, 58, 60, 61, 65, 71, 215, 297, 315 Epimenides, 124, 127 Eratosténes, 222 Eukleides, 216, 317 Euripides, 67, 138, 312 Fehling, 303 Filipos, 224 Filón, 71, 175, 177, 232, 233 Findlay, 246 Frede, 73, 77, 92, 164, 209, 318, 324 Frege, 49, 68 Furley, 60, 61 Gahér, 68, 194, 207, 209, 226, 310 Galenos, 10, 13, 138, 196, 203, 310 Gaskin, 194, 198 Geach, 247 Gellius, 65, 318, 319, 320, 323, 329 Glaukón, 220, 221 Gomperz, 67 Gould, 150, 317 Griffin, 68 Grote, 12 Grünbaum, 11, 147 Gutzwiller, 228 Hamblin, 247 Harrison, 172 Hérakleites, 67 Hermachos, 56, 59, 67 Hermogenes, 310 Hérofilos, 64, 217, 218 Hesiodos, 226 Hieronymos, 282, 335 Hintikka, 117, 230, 252, 253, 254, 255, 257 Homéros, 127, 224, 226, 304, 309, 312, 313 Horowski, 228 Humberstone, 200 Ierodiakonou, 209 Jamblichos, 53 Jennings, 190 Jordan, 36, 39, 40, 149 Kalaš, 16, 69 Kallimachos, 212, 213, 214, 215, 216, 217, 218, 219, 220, 221, 222, 224, 226, 227, 228, 229, 230, 231, 232, 238, 304 Vecný register 363 Kamp, 242 Karneades, 163, 165, 166, 167 Kleantes, 119, 121, 122, 123, 124, 125, 128, 153, 203, 221, 226 Klinomachos, 108, 328 Kneale, 14, 176, 212, 227, 263, 318, 331, 335 Krates, 226, 304, 305, 307 Kripke, 246, 247 Kříž, 42, 43, 44, 48, 89, 92, 96, 97, 98, 99, 100, 102, 103, 104, 109, 111, 112, 113, 115, 253, 317 Langer, 147 Lemmon, 247 Lewis, 247 Lovejoy, 105 Łukasiewicz, 11, 14, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 41, 45, 46, 56, 63, 97, 114, 115, 118, 149, 150, 245 Lukianos, 185, 219, 220, 229, 326, 327 Lukrécius, 61 Manilius, 155, 158 Marr, 312 Martianus Capella, 329, 335 Massey, 242 Mates, 14, 230, 245, 246, 274, 283, 287, 318 McKirahan, 259, 283, 285, 286, 287, 288, 289, 290, 293, 297, 298, 299 megarčania, 32, 55, 63, 105, 108, 132, 134, 172, 175, 177, 210, 212, 216, 227, 230, 245, 246, 281 Meinong, 32, 46, 116 Melissos, 296 Michael, 270, 271, 272, 273, 274 Mignucci, 95, 114, 195, 209, 336 Montgomery, 200 Moravczik, 17 Morrow, 317 Natorp, 217 Needham, 242 Nemesios, 142, 156, 163 Ness, 107 Nietzsche, 162 Nikostratos, 93 Oenomaos, 64, 164, 167, 170 Øhrstrøm, 176, 246, 247 Origenes, 64, 107, 135, 137, 138, 139, 142, 157, 189, 310 Panaitios, 52, 63, 74, 107, 222, 322 Parmenides, 296 peripatetici, 11, 16, 55, 65, 90, 91, 94, 95, 105, 151, 168, 169, 181, 201, 208, 221, 222, 227, 315 Pfeiffer, 213, 220, 221, 228, 236, 238 Platón, 16, 23, 78, 84, 163, 172, 220, 224, 306, 309, 329 Plótinos, 90 Plútarchos, 23, 66, 164, 173, 185, 191, 224, 283, 321 Porfyrios, 90, 156 Poseidónios, 52, 63, 66, 72, 74, 107, 134, 158, 159, 170, 196 Prantl, 12, 14, 29, 30, 230, 300 Praxifanes, 215 Prelević, 145 Prior, 11, 230, 242, 246, 247, 248, 249, 250, 251, 252, 258, 270, 275, 276, 286, 288, 289, 290, 293, 295, 297, 298, 299 Prodikos, 306 Proklos, 53, 168, 215, 317 364 Vladimír Marko Protagoras, 306 Ptolemaios, 156 Ptolemaios I. Sótér, 214, 215, 216, 225, 309 Ptolemaios II. Filadelfos, 214, 215, 218, 221 Ptolemaios III. Euergetes, 214, 221 Ptolemaios IV. Filopator, 222 Ptolemaios VI. Filometor, 304 Quine, 19, 23, 49, 68, 335 Quintilian, 310 Rackhаm, 54 Reichenbach, 246 Rescher, 11, 21, 46, 47, 48, 49, 78, 97, 98, 115, 175, 230, 258, 259, 260, 261, 262, 263, 264, 265, 266, 269, 270, 271, 273, 279, 280, 289 Routley, 200 Russell, 11, 148, 311 Rybaříková, 247 Ryle, 82, 150 Sandbach, 63 Schenkeveld, 76, 223 Schlick, 36, 37, 149 Scholz, 15, 230 Schuhl, 230 Šebela, 145 Sedley, 15, 73, 186, 212, 217, 232, 236, 237, 318, 324 Seel, 174, 181, 183, 184, 192, 193, 194, 204, 205, 209, 210 Seneca, 142, 164, 325, 330, 335 Sergius, 329 Servius, 64, 158, 159, 163, 164, 165, 166 Sextos Empirikos, 13, 14, 57, 58, 71, 136, 190, 191, 194, 198, 223, 228, 231, 232, 236, 237, 238, 239, 279, 296, 297, 298, 300, 305, 307, 313, 318, 320, 323, 327 Sfairos, 222 Sharples, 54, 72, 81, 85, 87, 90, 283 Simons, 32 Simplikios, 86, 93, 94, 332 Słupecki, 28 Sobocińsky, 248 sofizmus, 135 Sokrates, 41, 141, 169, 172, 220, 306, 330, 334 Sorabji, 61, 80, 93, 189 Speca, 15 Stefanos, 90, 173, 182, 183 Stilpón, 216, 218, 220, 227 stoici, 14, 15, 16, 27, 29, 37, 41, 52, 62, 65, 72, 74, 75, 77, 78, 79, 85, 86, 91, 92, 94, 102, 126, 150, 163, 181, 183, 184, 188, 196, 201, 203, 209, 212, 221, 222, 226, 230, 245, 246, 270, 305, 310, 311, 312, 313, 316, 322, 324, 328, 331 stoicizmus, 14, 15, 16, 52, 53, 62, 122, 163, 225, 231, 312, 313, 315 Strabón, 66 Suda, 12, 127, 222, 225, 229, 304, 318, 319, 320 Sutula, 255, 256, 257, 264, 265, 266, 267, 268, 269 Tarski, 176 Taylor, 36, 150 Teodoret, 67 Tichý, 68 Timón, 225 Tomáš Akvinský, 332 Toulmin, 189 Vecný register 365 Trendelenburg, 12 Turnebeé, 22 Twardowski, 32 Tyrannios, 66 Tzetzes, 215 van Fraassen, 153 Varro, 55, 195, 298, 301, 303, 304, 305, 307, 308, 312, 315, 319, 320, 321, 322, 323, 325, 329 Vergílius, 158, 159, 160, 161, 163, 170, 171 Villém z Moerbeke, 332 Vitruvius, 106 Vlach, 242 von Wright, 113, 162, 202 vаn dеr Еiјk, 66 Waismann, 37, 149 Whitaker, 43, 44 Whitehead, 148 Wilamowitz, 217 Wilson, 23, 146, 151 Woleński, 149 Zeller, 29, 30, 67, 186, 230, 300 Zenodotos, 222, 224, 304, 309 Zenón, 11, 14, 53, 107, 175, 184, 210, 221, 225, 226, 231, 240, 313, 328 Zolin,