Contribuţii la psihologia morală 1 Bogdan Olaru, Andrei Holman (coordonatori) Contribuţii la psihologia morală: evaluări ale rezultatelor şi noi cercetări empirice Cuprins 2 Contribuţii la psihologia morală 3 Bogdan Olaru, Andrei Holman (coordonatori) Contribuţii la psihologia morală: evaluări ale rezultatelor şi noi cercetări empirice Cuprins 4 Referenţi ştiinţifici: Ştefan Boncu, Universitatea „Al.I. Cuza" Iaşi George Bondor, Universitatea „Al.I. Cuza" Iaşi Autorii volumului îşi asumă întreaga responsabilitate pentru respectarea normelor legale în ceea ce priveşte drepturile de autor şi a normelor etice şi deontologice ale cercetării, inclusiv utilizarea echitabilă (fair use) a lucrărilor supuse legislaţiei copyright-ului. Drepturile de proprietate intelectuală aferente tuturor lucrărilor publicate în cadrul volumului aparţin Academiei Române – Filiala Iaşi. Volumul poate fi citat fără permisiune scrisă, doar cu specificarea sursei, în condiţiile respectării regulilor utilizării echitabile a lucrărilor supuse legislaţiei copyright-ului. Descrierea CIP a Bibliotecii Naţionale a României Contribuţii la psihologia morală : evaluări ale rezultatelor şi noi cercetări empirice / coord.: Bogdan Olaru, Andrei Holman. Bucureşti : Pro Universitaria, 2015 Bibliogr. ISBN 978-606-26-0354-0 I. Olaru, Bogdan (coord.) II. Holman, Andrei Corneliu (coord.) 159.9:17 Contribuţii la psihologia morală 5 Cuprins Cuvânt înainte ............................................................................................................... 7 Partea întâi: Clarificări privind metode, materiale şi strategii de cercetare în psihologia morală Folosirea dilemelor etice în psihologia morală. Investigaţii conceptuale şi sugestii pentru o nouă metodologie (Bogdan Olaru) ................................................. 11 Normativitatea prin prisma psihologiei naive. Cum pot contribui teoriile implicite la dezvoltarea unei ştiinţe a deciziei morale (Ana Maria Hojbotă) ........... 25 Psihologia morală şi natura judecării morale. O examinare critică a modelului social intuiţionist (Emilian Mihailov) ....................................................... 61 Variaţii ale stimulilor experimentali în cercetările de psihologie morală: factori relevanţi şi precauţii metodologice necesare (Andrei Holman).................... 75 Partea a doua: Studii empirice. Factori determinanţi în constituirea judecăţilor morale Dileme etice şi raţionament moral al educatorilor români (Roxana Ghiaţău) ...................................................................................................... 115 Mecanismele psihologice ale biasurilor morale. Două strategii de corectare a lor (Emilia Alexandra Antonese) ........................................................ 149 Gândirea conştientă şi gândirea inconştientă în deciziile morale (Georgiana Zugravu) ................................................................................................ 167 Autenticitatea sinelui, concordanţa cu sine în stabilirea scopurilor morale şi starea de bine psihologică (Daniela Ionescu) ..................................................... 187 Cuprins 6 Partea a treia: Conceptul de normă morală. Sugestii din zone adiacente psihologiei morale Fundamentele inconştiente ale normativităţii. O perspectivă asupra eticii lui Jacques Lacan (Bogdan Dragomir) .................................................................... 225 Anterioritatea ca sursă a normativităţii (Cosma Tudor Purnavel) ......................... 239 Partea a patra: Cercetări aplicative privind studiul comportamentului uman Urmărirea mobilităţii oamenilor într-un anumit spaţiu pentru prezicerea activităţilor şi a destinaţiilor viitoare (Emilian George Necula) ............................ 255 Abstracts .................................................................................................................... 283 Contributors .............................................................................................................. 291 Contribuţii la psihologia morală 7 Cuvânt înainte Contribuţiile din acest volum pornesc de la un dublu interes: pentru studierea comportamentului moral, a condiţiilor manifestării sale reale, şi pentru modul de justificare ce susţine un sistem de recomandări normative. Ele redau rezultatele unor studenţi doctoranzi şi cercetători postdoctorali care au urmărit obiective individuale de cercetare reunite sub tema mai largă: „Fundamentele normativităţii şi constrângerile psiho-sociale" în cadrul de lucru oferit cu generozitate de Academia Română, Filiala Iaşi, în perioada iunie 2014 – august 2015. Variate studii de psihologie morală au pus în evidenţă factorii care influenţează formularea şi întemeierea judecăţilor şi evaluărilor morale. Cercetările empirice au readus în discuţie o dihotomie conceptuală larg discutată şi în tradiţia gândirii filosofice: distincţia dintre raţionarea explicită, abstractă, orientată de temeiuri şi principii, pe de o parte, şi judecarea intuitivă, rapidă, automată, la un nivel relativ inaccesibil sondării conştiente, pe de altă parte. Dispunem de mai multe modele teoretice explicative ale judecării morale, fără a putea vorbi încă de o clarificare univocă a rolului diferitelor procese psihologice implicate. Studiile din acest volum participă la această dezbatere teoretică. Ele oferă câteva explorări originale ale unor teme de cercetare importante, precum: rolul emoţiilor în generarea judecăţilor despre dileme morale (de ex., the switch dilemma, the footbridge dilemma etc.); ponderea proceselor automate în formularea judecăţilor morale; strategiile de corectare a erorilor de evaluare a acţiunilor din perspectivă morală; rolul unor structuri configurate pe cale evolutivă (precum empatia) etc. Acest volum de studii oferă bursierilor posibilitatea de a-şi prezenta rezultatele, de a face cunoscute modul lor de examinare şi metodologia adoptată pentru studierea temelor individuale de lucru. Se realizează astfel o raportare directă la fluxul de cunoştinţe de actualitate din domeniu. Câştigul acestui volum se va vedea pe termen imediat în extinderea proiectelor teoretice şi în planificarea unor noi studii teoretice sau experimentale. Bogdan Olaru, Andrei Holman Cuprins 8 Contribuţii la psihologia morală 9 Partea întâi: Clarificări privind metode, materiale şi strategii de cercetare în psihologia morală Cuprins 10 Contribuţii la psihologia morală 11 Folosirea dilemelor etice în psihologia morală. Investigaţii conceptuale şi sugestii pentru o nouă metodologie Bogdan Olaru 1. Introducere Descrieri concise, de tipuri foarte variate, ale unor evenimente cu semnificaţie etică sunt utilizate astăzi pe scară largă în psihologia morală. Denumirea „dileme morale" folosită pentru astfel de materiale trebuie luată într-un sens larg. Materialele oferite spre lectură participanţilor la studiile experimentale prezintă situaţii conflictuale menite să provoace opinii divergente privitor la corectitudinea sau acceptabilitatea anumitor acţiuni. Prin controlarea minuţioasă a scenariilor, se pot formula deducţii despre factorii care determină evaluarea din punct de vedere moral a acţiunilor sau comportamentelor descrise. Progresele de sistematizare a tipurilor de dilemele şi de includere a cât mai multor factori relevanţi sunt remarcabile. La fel şi rafinamentul designului experimental. Totuşi, potenţialul dilemelor morale de a explora natura evaluării şi a judecării morale rămâne din mai multe puncte de vedere încă insuficient dezvoltat. Vom discuta în acest studiu o serie de limitări conceptuale şi metodologice de care suferă cercetările de psihologie morală care utilizează dileme ca material experimental. În studiile de psihologie morală, o dilemă morală se doreşte a fi o expunere scurtă a unei situaţii care implică un conflict moral între două acţiuni, principii, valori sau comportamente. Agentul acţiunii simte că este tras în direcţii contrare de temeiuri morale rivale şi este conştient de incompatibilitatea celor două direcţii posibile de acţiune (Christensen şi Gomila 2012). Faptul că există temeiuri suficient de puternice pentru ambele laturi aflate în opoziţie ireconciliabilă este un ingredient esenţial al dilemei. Pus în faţa conflictului, participantul la studiu este invitat să indice calea de acţiune pe care o consideră corectă. Sau este adus în situaţia de a concede, prin judecata care i se cere, aderenţa la un principiu sau altul de acţiune. Sau să exprime preferinţa pentru o valoare din cele două aflate în conflict în situaţia descrisă. Comparativ cu acest concept de dilemă, definiţiile din literatura filosofică sunt asemănătoare, deşi formulările pot căpăta uneori un aspect uşor tehnicizat. Dilema morală este o situaţie în care principiile morale îi spun unui agent că este Bogdan Olaru 12 obligat să realizeze o anumită acţiune şi, în acelaşi timp, să nu o realizeze (Donagan 1993). În jargon filosofic, aceasta este, desigur, doar o definiţie „comună". În altă formulare, care se impune „natural", ca să preluăm chiar expresia autorului, dilema morală este situaţia în care cineva trebuie să facă A şi, în acelaşi timp, trebuie să facă B, deşi este evident că nu poate realiza ambele acţiuni (De Haan 2001). Sunt suficiente aceste două definiţii pentru a observa un contrast elementar cu înţelesul dilemei morale în psihologie. Filosofii subliniază în genere, în primul rând, incompatibilitatea dintre variantele aflate la dispoziţie. Dat fiind acest aspect ireconciliabil, dilema este menită să surprindă conceptul imposibilităţii acţiunii, al lipsei soluţiei. Dilema morală genuină – dacă există – este inevitabil insolubilă, un impas, un blocaj. Agentul este pus în următoarea situaţie: el recunoaşte că 1) trebuie să respingă (măcar) una din laturile dilemei, arătând că acel curs al acţiunii nu i se poate impune ca fiind bine întemeiat; 2) îi este imposibil să stabilească care este latura dilemei care trebuie respinsă; şi 3) este responsabilitatea lui să stabilească acest lucru şi să aleagă calea corectă de acţiune. Acest mixt de împrejurări conferă situaţiilor dilematice un caracter agonizant (MacIntyre 1990, p. 379). Pentru psihologi, interesaţi de rezultate clare şi univoc interpretabile, această aură agonică ar putea părea inatractivă. Ei folosesc situaţiile descrise în materialele prezentate sub titulatura „dileme morale" pentru a provoca o reacţie din partea participanţilor la studii, nu pentru a le bloca abilitatea de a decide. Ceea ce îi interesează este opţiunea la care ajung participanţii, nu ezitarea lor. Dacă acceptăm acest mod de operare, dilemele nu sunt mai mult decât situaţii conflictuale care permit mai multe soluţii, deseori divergente, dar, în definitiv, suficient de bine întemeiate pentru a fi prezentate de participanţi ca soluţii. Variabilitatea potenţială a soluţiilor este de interes pentru studiul mecanismelor psihologice implicate în procesul evaluării morale. Când discutăm de dileme morale ca material folosit în studiile experimentale de psihologie morală trebuie să avem în vedere această înţelegere laxă a dilemei: ea descrie o coliziune de interese sau cursuri de acţiune cu rezultate diferite care trebuie comparate sub un aspect sau altul, considerat relevant de către subiectul evaluării. Este privilegiul experimentării să regleze fin aspectele relevante pentru a da naştere unor judecăţi morale diferite. În opoziţie cu această concepţie, voi arăta că psihologia morală experimentală trebuie să ia serios în atenţie mai ales acele situaţii care nu permit o soluţionare decisivă. Potenţialul dilemelor morale de a induce un conflict la nivel emoţional şi cognitiv se datorează caracterului lor insolubil, mai degrabă decât varietăţii soluţiilor concurente. Pe parcursul expunerii vor rezulta câteva sugestii metodologice care vor spori, credem, potenţialul dilemelor morale în cercetarea mecanismelor psihologice ale judecării morale. Contribuţii la psihologia morală 13 2. Modele explicative pentru diferenţele care apar în evaluarea dilemelor morale Două scenarii preluate din filosofia morală (Foot 1967/2002; Thomson 1986) au fost des folosite în psihologia experimentală. În primul scenariu, un vagon scăpat de sub control ameninţă viaţa a cinci indivizi care lucrează la linie. Personajul principal al scenariului se află în poziţia de observator şi are posibilitatea de a devia cursul vagonului pe linia secundară prin acţionarea unei manete sau comutator (the switch dilemma1). Al doilea scenariu confruntă participanţii cu opţiunea de a împinge o persoană mai corpolentă de pe o pasarelă pe sub care urmează să treacă vagonul aflat în derivă. Corpul ei va bloca înaintarea vagonului, salvând, cu preţul vieţii, pe cei cinci ameninţaţi (the footbridge dilemma2). Aceste scenarii fac parte dintr-o familie de dileme dezvoltate în manieră similară şi utilizate spre a identifica, de obicei, rolul analizei raţionale şi ponderea emoţiilor în răspunsul pe care îl oferă participanţii (cf. de ex. Greene et al. 2001). Variaţii ce se doresc a fi mai realiste sunt dezvoltate în permanenţă, astfel că fondul de materiale se extinde constant (Greene et al. 2004; Lotto et al. 2013).3 Acest gen de dileme morale sunt prezentate în general ca un schimb între beneficii şi pierderi (harming one to save many). Participanţii sunt invitaţi să se transpună în situaţia personajului descris în dilemă care poate schimba cursul acţiunii şi să răspundă dacă este acceptabil din punct de vedere moral să devieze vagonul sau să împingă persoana corpolentă, provocând astfel moartea unui individ, dar reuşind să-i salveze pe ceilalţi cinci. În mod tipic, participanţii la studii sunt de acord cu acel curs al acţiunii care conduce la salvarea celor cinci prin sacrificarea unei alte persoane în primul scenariu (the switch dilemma), dar resping opţiunea de a acţiona astfel în cel de-al doilea scenariu (the footbridge dilemma), deşi bilanţul de vieţi salvate şi pierdute este acelaşi. Această diferenţă ar putea fi văzută ca semn al unei inconsistenţe în evaluările morale pe care le realizează oamenii obişnuiţi. 1 Denumită uneori şi dilema trenului sau a tramvaiului, pornind de la descrierea oferită de Foot (1967/2002, p. 23). În versiunea originară, cel care conduce vagonul poate evita impactul cu cei cinci lucrători, prin intermediul unei bifurcaţii, intrând pe o linie secundară unde lucrează o altă persoană (the trolley dilemma). 2 Conform denumirii originale, dilema „omului gras" (Fat Man dilemma), întrucât doar o persoană corpolentă, odată împinsă pe şine, ar putea bloca cursul nefast al evenimentelor (Thomson 1986, p. 109). 3 Într-o astfel de variaţie, o echipă de alpinişti escaladează un versant. În urma unei mişcări greşite, toţi alpiniştii se află în pericol. Dilema invita participanţii la studii să se imagineze în situaţia unui membru al echipei care atârnă, împreună cu un coleg, deasupra unei crevase ţinându-se de o sfoară care nu va rezista mult timp. Dacă taie legătura de care atârnă acest coleg, provocându-i astfel o moarte sigură, el va garanta siguranţa celorlalţi cinci membrii prinşi deasupra lui de aceeaşi sfoară (Lotto et al. 2013). Bogdan Olaru 14 Una dintre teoriile foarte influente care au încercat să explice această diferenţă este modelul dual al judecăţii morale (Greene et al. 2001, 2004). Dilema pasarelei induce o notă mai „personală", dat fiind contactul fizic cu victima sacrificată în contul celor cinci vieţi salvate, comparativ cu scenariul în care este acţionată doar o manetă sau un comutator, ceea ce ar presupune o implicare relativ „impersonală". Modelul dual postulează că ideea de a provoca un rău într-un context personal activează emoţii de tip alarmă, care se concretizează în interdicţia de a acţiona în sensul prevăzut în scenariul pasarelei (salvarea celor cinci prin sacrificarea unui individ). Prin contrast, în scenariul impersonal al intervenţiei de la distanţă nu este activat acest tip de emoţii, nu se conturează atât de pregnant interdicţia de a nu provoca un rău, ceea ce ar permite derularea unui raţionament de tip consecinţionist. Calculul beneficiilor şi al pierderilor favorizează răspunsul care aprobă sacrificarea unei persoane pentru salvarea celorlalte. În general, acest model explicativ este bine susţinut de studii de imagistică neuronală. Modelul dual al judecăţii morale explică diferenţa dintre evaluările oferite celor două scenarii prin implicarea inegală a două procese psihologice aflate în concurenţă, unul centrat pe emoţii, iar celălalt pe calcul raţional. Lor le-ar corespunde două stiluri diferite de judecare. Dat fiind că cei mai mulţi înclină spre salvarea celor cinci în primul scenariu, se consideră că acest tip de dilemă ar favoriza un mod de raţionare orientat spre cântărirea câştigurilor şi a pierderilor. Participanţii ar da dovadă, în acest caz, de un mod de gândire consecinţionist. Al doilea scenariu pare să pună în funcţiune alt mecanism de luare a deciziei, mai sensibil la interdicţia de a ucide şi mai opac la calculul consecinţelor, care sunt identice cu consecinţele din primul scenariu. Participanţii ar da dovadă, în acest caz, de un mod de gândire deontologist (Greene et al. 2004). Contactul fizic cu persoana sacrificată în al doilea scenariu este diferenţa care a consacrat demarcaţia între „dileme impersonale" şi „dileme personale". Nota de implicare personală este considerată responsabilă pentru prezenţa unei mai mari activităţi emoţionale observată la participanţii confruntaţi cu cea de-a doua dilemă. Acest lucru a putut fi pus în evidenţă prin studii neuroimagistice (fMRI) (Greene et al. 2001). Ulterior, rezultatele au fost generalizate, în sensul postulării unui factor distinct al „forţei personale", răspunzător pentru reacţia emoţională mai puternică în dilemele de al doilea tip şi pentru soluţionările cu un pronunţat caracter deontologist (Greene et al. 2009). Determinantă pentru evaluarea morală este cât de pronunţată este implicarea directă, personală a agentului. Acest aspect nu trebuie confundat cu contactul fizic şi proximitatea spaţială (Greene et al. 2009). Aceste studii mai recente sunt considerate o confirmare a modelului dual al judecăţii morale, care postulează două moduri de analiză, emoţional şi raţional, şi coboară modul de gândire deontologist la statutul unei confabulaţii sau raţionalizări post hoc a deciziei luate, invariabil, într-o manieră cvasiautomată, ca urmare a unui impuls emoţional (Haidt 2001). Contribuţii la psihologia morală 15 O teorie alternativă explică diferenţa în evaluarea celor două dileme cu ajutorul distincţiei dintre efectul intenţionat şi efectul prevăzut, dar neintenţionat al acţiunii agentului (cf. de ex. Foot 1967/2002). În prima dilemă, dacă agentul deviază cursul evenimentelor, o face cu scopul de a salva pe cei cinci indivizi aflaţi în pericol. Faptul că persoana de pe linia secundară este sacrificată este un efect neintenţionat, deşi previzibil, al acţiunii. Însă scopul agentului şi intenţia lui directă nu este de a sacrifica acel individ. În cea de-a doua dilemă, agentul îşi propune să sacrifice persoana corpolentă împingând-o de pe pasarelă, cu scopul de a salva alte cinci persoane. În acest caz, intenţia agentului de a sacrifica acea persoană este un ingredient esenţial al scenariului, nu doar un sacrificiu indus de cursul acţiunii. Intenţia agentului pare să fie determinantă pentru modul diferit de evaluare a moralităţii acţiunii în cele două dileme. Doctrina dublului efect (elaborată în teologia catolică) susţine că evaluarea moralităţii trebuie să fie diferită, întrucât e mai puţin blamabil să provoci neintenţionat moartea cuiva decât să faci din aceasta obiectul intenţionat al acţiunii. Sistemul juridic este sensibil, de asemenea, la această diferenţă şi prevede pedepse diferite pentru cele două tipuri de acţiune. În consecinţă, este de aşteptat ca cei mai mulţi subiecţi să refuze o intervenţie în cazul dilemei pasarelei, dar vor tinde să fie de acord cu acţiunea agentului care va acţiona maneta şi va devia vagonul în prima dilemă. Explicaţia elaborată pe baza doctrinei dublului efect nu intenţionează să stabilească dacă judecăţile exprimate de subiecţi sunt corecte relativ la această doctrină. Explicaţia bazată pe distincţia dintre efectul intenţionat şi efectul prevăzut, dar neintenţionat al acţiunii este utilă în măsura în care arată de ce diferenţa între răspunsurile la cele două tipuri de dileme nu ar trebui considerată expresia unei inconsistenţe în judecata morală. Chiar dacă bilanţul consecinţelor este acelaşi, diferenţa între evaluări este justificată din perspectiva factorului intenţie. 3. Provocarea dilemelor morale: caracterul incomensurabil al opţiunilor Am prezentat două teorii care propun explicaţii diferite despre divergenţa judecăţilor morale în cele două tipuri de dileme. Dezbaterea nu este încă tranşată. În această secţiune, ne propunem să refacem legătura cu câteva considerente care au făcut ca dilemele morale să suscite un interes constant în literatura filosofică. Mă refer în special la aspectul de indecizie pe care îl induce confruntarea cu o dilemă morală. O abordare firească este considerarea alternativelor unei dileme morale din perspectiva obligaţiilor care se impun agenţilor. Philippa Foot face acest lucru pe baza distincţiei între datorii pozitive şi datorii negative (Foot 1967/2002). Distincţia îi serveşte pentru clarificarea diferenţei dintre două tipuri de dileme şi dintre raţionamentele care conduc la formularea unei judecăţi. Cum vom vedea, clarificarea în cauză este relevantă şi pentru o mai bună înţelegere a rolului consecinţelor Bogdan Olaru 16 în formarea judecăţii morale. În versiunea originară a primei dileme, agentul acţiunii nu este un observator distant, ci chiar mecanicul care manevrează vagonul. El poate evita impactul cu cei cinci lucrători, prin intermediul unui macaz, doar intrând pe o linie secundară unde lucrează o altă persoană (the trolley dilemma). Foot discută această dilemă în opoziţie cu un scenariu asemănător celui din dilema pasarelei: un grup de indivizi violenţi pretind unui judecător să găsească cât mai repede vinovatul pentru o crimă comisă în comunitatea lor. Ei ameninţă cu represalii asupra comunităţii rivale, din care provine cel mai probabil autorul crimei. Mai mult, ei deţin cinci ostatici şi ameninţă cu moartea lor dacă judecătorul nu le oferă imediat pe cel responsabil pentru crimă. Judecătorul ar putea să aleagă la întâmplare o persoană şi sacrifice un inocent pentru salvarea celorlalţi cinci. Confruntat cu această posibilă soluţie, el simte că este prins între obligaţia de a veni în ajutorul ostaticilor şi obligaţia de a nu provoca moartea unei persoane nevinovate (Foot 1967/2002, p. 23). Philippa Foot defineşte datoriile negative ca obligaţii de a ne abţine de la intervenţii sau acţiuni care provoacă daune sau vătămări, precum omorul sau jaful. Datoriile pozitive sunt obligaţiile care impun intervenţii sau acţiuni din partea noastră, cum este obligaţia de a îngriji proprii copii sau de a ajuta persoanele care au nevoie de sprijin. Deşi este posibil ca definiţiile să nu funcţioneze în anumite cazuri datorită indeterminării domeniului de aplicaţie (Să îngrijim doar proprii copii sau şi pe ai altora?), diferenţa dintre obligaţiile negative şi cele pozitive pare să ofere o demarcaţie utilă între cele două dileme morale descrise mai sus. Astfel, Philippa Foot interpretează primul scenariu în sensul unui conflict între două obligaţii negative. Persoana care conduce vagonul şi observă apropierea iminentă a impactului se confruntă cu un conflict între obligaţia de a nu provoca moartea celor cinci, pe de o parte, şi obligaţia de a nu provoca moartea persoanei aflate pe linia secundară, pe de altă parte. Întrucât nu poate da curs ambelor obligaţii, este nevoit să aleagă pe care dintre cele două o va respecta. Singurul criteriu relevant pentru alegere îl reprezintă costurile în termen de vieţi omeneşti pierdute. Întrucât argumentul minimizării pierderilor nu este contrabalansat de niciun alt argument, este firesc ca opţiunile să încline preponderent spre salvarea celor cinci cu preţul unei vieţi. (De notat că acesta este un scenariu esenţial diferit de cel din secţiunea precedentă, the switch dilemma.) În cel de-al doilea scenariu, par să se opună lucruri de naturi diferite: agentul acţiunii este prins între obligaţia pozitivă de a veni în ajutorul celor cinci ostatici şi obligaţia negativă de a nu provoca moartea unei persoane nevinovate. (De data aceasta, situaţia este similară cu cea din the footbridge dilemma: suntem prinşi între obligaţia pozitivă de a veni în ajutorul celor cinci lucrători de pe linia principală şi obligaţia negativă de a nu provoca moartea persoanei de pe pasarelă.) Întrucât în conflict se află obligaţii de naturi diferite, situaţia din dilema judecătorului nu poate fi tranşată doar de argumentul minimizării pierderilor sau, cel puţin, nu înainte de a tranşa disputa dintre obligaţiile aflate în Contribuţii la psihologia morală 17 joc. Or, aici, consideră Foot, întreaga chestiune rămâne încă un subiect de dispută. Mai mult, nu putem generaliza soluţia oferită primei dilema (conflictul obligaţiilor negative) pentru a formula o soluţie rezonabilă pentru a doua dilemă (conflictul unor obligaţii de natură diferită). La fel stau lucrurile şi dacă am fi confruntaţi cu o dilemă care ne expune unui conflict între două obligaţii pozitive. Soluţia la o astfel de dilemă nu ar oferi orientare în cazul unui conflict de obligaţii diferite ca natură. Modul de raţionare consecinţionist este relevant în prima dilemă, dar insuficient în cea de-a doua. (Ceea ce nu înseamnă că nu poate avea o mai mare sau mai mică relevanţă dacă este tranşată la un moment dat disputa între obligaţia negativă de a nu provoca rău şi obligaţia pozitivă de a veni în ajutorul celui care are nevoie.) Dilema comutatorului şi dilema pasarelei sunt prin structura lor similare dilemei judecătorului: ele prezintă un conflict de obligaţii de natură diferită, incomensurabilă. Diferenţa între răspunsurile participanţilor la studii este cu atât mai interesantă cu cât ne-am aştepta, prin prisma celor discutate, ca raţionarea în baza consecinţelor să nu joace un rol decisiv în niciunul din cele două conflicte morale. În ambele dileme, avem un conflict între obligaţia pozitivă de a veni în ajutorul celor cinci prin împiedicarea deplasării vagonului, pe de o parte, şi obligaţia negativă de a nu provoca prin intervenţia noastră moartea unei persoane, pe de altă parte. Din nou, ne aflăm într-un caz deschis dezbaterii, unde argumentul maximizării binelui (sau al minimizării pierderilor) nu poate fi determinant. Prin urmare, ceea ce necesită explicaţie este diferenţa în ce priveşte tendinţa participanţilor la studiile empirice de a se angaja într-un mod de raţionare consecinţionist într-un caz şi nu în celălalt. Strategiile uzuale ale psihologiei experimentale de investigare a judecării morale se concentrează asupra cauzelor care ar putea explica de ce rezultatul raţionării prin consecinţe este acceptat în dilema comutatorului şi nu în dilema pasarelei. Însă această perspectivă de a pune problema se bazează pe ideea că raţionarea pe baza consecinţelor este ab initio relevantă pentru situaţiile date. Întrebările cu care sunt confruntaţi participanţii la studii sunt astfel formulate pentru a le îndrepta atenţia asupra calculului consecinţelor şi pentru a explora în ce măsură acceptă balanţa de câştiguri şi pierderi înainte de – sau în absenţa – evaluării ponderii fiecărei obligaţii care se adresează agentului acţiunii. Mai concret, ceea ce trebuie testat este cum tranşează participanţii la studii conflictul obligaţiilor, ce pondere le acordă acestora în funcţie de circumstanţe şi, eventual, cu ce strategii de decizie operează – înainte de a investiga dacă aprobă sau nu schimbul de vieţi omeneşti. În acest punct, putem extrage câteva consecinţe: 1) Discuţia de până acum aduce o anumită clarificare referitoare la sursa naturii dilematice a scenariilor prezentate până acum. Şi în dilema pasarelei, şi în varianta mai nouă a dilemei vagonului (the switch dilemma), precum şi în dilema judecătorului, nota de dificultate provine din conflictul unor obligaţii de natură diferită, aparent incomensurabile şi de greutate relativ egală. Este plauzibil ca, în aceste condiţii, conflictul moral să genereze un stres emoţional şi cognitiv pentru participanţii la studii. Atunci când o Bogdan Olaru 18 privire mai atentă relevă că obligaţiile sunt comparabile (the trolley dilemma), prioritizarea lor ca cerinţe morale pare mai uşoară, iar aspectul dilematic se disipează mai repede. 2) Ce rol ne putem aştepta să joace factorul consecinţe? Este plauzibil ca aspectul legat de calculul beneficiilor şi de ceea ce este calificat în genere ca mod de gândire utilitarist să aibă o semnificaţie diferită în funcţie de gradul de dificultate al dilemei. Spre exemplu, consecinţele pot fi mai saliente atunci când participanţii nu sunt confruntaţi cu conflictul emoţional şi cognitiv produs de coliziunea obligaţiilor, precum în cazul unor dileme autentice. De notat că scenariile au elemente minimale în descrierea lor. Deseori decizia este luată într-un timp scurt, iar unele experimente sunt de aşa natură proiectate încât să nu invite la reflecţie. Participanţilor nu li se lasă posibilitatea să întrevadă că descrierea situaţiei este în mod intenţionat limitată la factori a căror relevanţă poate fi pusă sub semnul întrebării. Pe acest fond minimalist, factorul consecinţe (raportul numeric al pierderilor şi beneficiilor) ar putea să apară ca fiind hotărâtor, mai ales atunci când aspectul dilematic se disipează, ca în cazul unor conflicte de obligaţii de aceeaşi natură. În concluzie, evidenţierea conflictului obligaţiilor prezent în dilemele morale pune sub semnul întrebării dihotomia presupusă între stilul de gândire deontologist, activat de o dilemă, şi stilul de raţionare consecinţionist, activat de cealaltă dilemă (Greene et al. 2001, 2004). În fapt, ambele scenarii clasice sunt exemple de opoziţii între datorii sau obligaţii. Ceea ce deosebeşte scenariile este tipul obligaţiilor aflate în conflict. Coliziunea unor obligaţii de natură diferită, greu de comparat şi de ierarhizat face mai dificil procesul de luare a deciziei. Totuşi, este puţin probabil că, prin construirea unei opoziţii mai greu de evaluat, ar fi create condiţiile pentru iniţierea unui stil de raţionare sau a altuia. 4. Dileme dificile şi dileme simple În expunerile precedente au intervenit câteva calificări ce necesită explicaţii: dileme mai complicate şi dileme simple, o dihotomie care trimite la o altă diferenţă, între dileme autentice şi neautentice, i.e. false dileme. Observaţiile de până aici converg spre ideea că dilema clasică a vagonului scăpat de sub control nu este propriu-zis o dilemă, întrucât alegerea pare relativ uşor de tranşat. Odată ce constată că este tras în două direcţii contrare de obligaţii similare pe care nu le poate respecta concomitent, subiectul acţiunii realizează că trebuie să opteze pentru respectarea uneia dintre ele şi alege un curs al acţiunii în funcţie de singurul factor relevant (în acest caz, consecinţele previzibile ale acţiunii). Desigur, ea este o dilemă în sensul precizat în introducere: agentul este tras în direcţii contrare de temeiuri morale rivale, fiind conştient de incompatibilitatea celor două direcţii posibile de acţiune (Christensen şi Gomila 2012). Dar acest lucru nu face decât să arate insuficienţa acestei definiţii. În studiile ulterioare, Greene şi colaboratorii (2009) au comparat scenarii derivate din dilema pasarelei. Toate cele patru variante folosite de ei Contribuţii la psihologia morală 19 reproduc conflictul identificat în dilema pasarelei între obligaţia de a-i ajuta pe cei cinci lucrători de pe linia principală şi obligaţia de a nu cauza moartea persoanei de pe pasarelă. Ele sunt, prin urmare, exemple pentru scenarii dilematice într-un sens genuin: opoziţia are loc între obligaţii de natură diferită, aparent incomensurabile şi de greutate relativ egală. Când introduce exemplele sale pentru dileme morale, Alasdair Macintyre le diferenţiază de două situaţii care, în opinia lui, nu pot pretinde statutul de dileme autentice. Prima situaţie este conflictul datoriilor. El are loc când, de exemplu, promisiunea de a participa la concertul unui prieten intră în conflict cu datoria de a îndeplini o sarcină de serviciu. Deşi ambele obligaţii sunt de natură morală, acest tip de conflict nu este unul moral. Tot ceea ce se cere într-o astfel de situaţie este să găseşti strategiile potrivite pentru gestionarea şi rezolvarea conflictului. O a doua situaţie de falsă dilemă este cazul a două persoane care sunt în pericol să se înece, în timp ce trecătorul care poate sări în ajutor nu poate salva decât una. Întrebarea „Pe care persoană să o salvez?" nu ar trebui să genereze vreo dilemă (în absenţa altor detalii despre persoanele în cauză), întrucât trecătorul trebuie să dea curs obligaţiei de a salva pe una dintre ele mai degrabă decât pe niciuna (Macintyre 1990, p. 369). Cele două situaţii nu prezintă acea tensiune specifică cazurilor irezolvabile cu care ne confruntă dilemele autentice. Într-o manieră similară, în studiul lor din 2004, Greene şi colaboratorii îşi concep cercetarea urmând o distincţie între dileme simple şi dileme de natură mai complexă. Într-un scenariu tipic, un grup de persoane s-au refugiat într-o pivniţă în urma unui atac al unor soldaţi care au ordinul să ucidă toţi civilii. O mamă cu un copil mic se află printre refugiaţi, iar copilul începe să plângă. Dacă nu se opreşte din plâns, ei vor fi descoperiţi şi ucişi pe loc. Dacă îi pune mâna la gură, mama va opri plânsul copilului, dar acesta va muri asfixiat. În viziunea autorilor, această dilemă (the crying baby dilemma) confruntă participanţii la studii cu o alegere extrem de dificilă. Răspunsurile nu converg spre o anumită tendinţă, iar timpul de reacţie este în general mai mare, comparativ cu alte dileme, mai „uşoare". Un exemplu de dilemă „uşoară" este scenariul în care o mamă adolescentă trebuie să decidă dacă îşi ucide sau nu copilul nou-născut (the infanticide dilemma). Răspunsurile la acest scenariu sunt în general uniforme (cum este de aşteptat, converg spre dezaprobarea infanticidului), iar timpul de reacţie este mai scăzut, comparativ cu dilema copilului care plânge. Ceea ce au în comun dilema pasarelei, dilema judecătorului sau dilema copilului care plânge este caracterul nesoluţionabil, care provine din conflictul unor obligaţii de natură diferită, aparent incomensurabile şi de greutate relativ egală. Dilemele autentice au un potenţial ridicat de a bloca decizia, de a paraliza acţiunea, de a induce îndoiala. Ceea ce le conferă statutul de dileme sunt conflictul irezolvabil şi stresul emoţional şi cognitiv ce rezultă din acest impas. Într-un anumit sens, dilema autentică este ceva personal. Dilema morală genuină se joacă în unul şi acelaşi individ. Dacă există un conflict autentic de valori, principii sau temeiuri Bogdan Olaru 20 pentru acţiune, lupta în sine este un fenomen interior. Astfel se explică şi caracterul apăsător al dilemei. Cel care trăieşte o astfel de luptă se simte măcinat interior de imposibilitatea de a tranşa în vreun fel conflictul pe care îl resimte ca fiind conflictul lui personal. Într-o dilemă morală nu este vorba de a pune în balanţă interesele unora cu interesele altora şi de a întreba persoanele din jur care interese ar trebui să prevaleze. (Am avea astfel doar o problemă de gestionare a conflictelor de interese.) Dilema este însă puternic manifestă în cel care, dat fiind obligaţiile pe care şi le asumă, înţelege că temeiurile de a favoriza pe unii în detrimentul altora sunt egal de puternice şi că, orice soluţie ar alege, el va greşi. În alt individ, cu alte adeziuni şi inventariind alte temeiuri, este posibil ca un anumit curs al acţiunii să apară evident şi necontroversat. Pentru el, nu există nicio dilemă. Dată fiind această înţelegere a dilemei morale, ce interese de cercetare îi pot fi asociate? Din perspectivă filosofică, o miză importantă a discuţiilor a fost în jurul tezei imposibilităţii soluţionării dilemelor morale. S-au delimitat două tabere: a) teoreticieni care neagă existenţa dilemelor morale, întrucât a accepta existenţa lor în cadrul unei teorii etice ar însemna să o contaminezi cu inconsistenţe; b) teoreticieni care consideră că există dileme morale genuine şi indică drept dovadă, de exemplu, faptul că fiecare dinte noi este prins într-o reţea de obligaţii ce decurg din rolurile şi poziţiile pe care le ocupăm, astfel că e inevitabil să apară conflicte morale de factură ireconciliabilă. Din perspectiva psihologiei morale, dilemele ar putea reprezenta un obiect fertil de cercetare tocmai atunci când opţiunile participanţilor nu inclină univoc balanţa într-o anumită direcţie. Doar astfel pot fi manipulaţi factorii care au o semnificaţie reală în balanţa alternativelor. Nu este clar dacă Greene şi colaboratorii lui au avut în vedere acest aspect insolubil al dilemelor atunci când au elaborat setul lor de dileme „dificile". Cert este că interpretarea dilemelor în sensul unor conflicte între stiluri de gândire, generate la rândul lor de conflicte între mecanisme psihologice diferite (emoţii versus calculul raţional) distrage atenţia de la caracteristici esenţiale ale dilemelor morale care pot influenţa răspunsurile participanţilor. 5. Solicitare cognitivă şi stres emoţional Fie că aderăm la teoria că dilemele morale autentice sunt insolubile, fie că acordăm şanse ideii că poate fi găsită întotdeauna o soluţie, este cert că orice confruntare cu dilemele morale produce o solicitare a sistemului cognitiv. În paradigma mecanismelor duale de procesare emoţională versus raţională, solicitarea cognitivă impusă de anumite dileme morale a putut fi sporită prin suplimentarea evaluării acţiunii cu alte sarcini de natură cognitivă. Intervenţia a condus la o încetinire în formularea judecăţilor de tip consecinţionist (Greene et al. 2008). Rezultatul a fost interpretat în sensul unei concurenţe între sarcina cognitivă suplimentară şi procesarea care stă la baza acestor judecăţi, deci ca o dovadă indirectă pentru natura raţională, deliberativă a judecării consecinţioniste. Contribuţii la psihologia morală 21 În mod similar, alte studii au manipulat starea emoţională a participanţilor pentru a observa efectul emoţiilor asupra tipului de judecată morală (Valdesolo şi DeSteno 2006; Feinberg et al. 2012). Totuşi, aceste studii testează ipoteze formulate pe baza modelului dual al judecării morale. Prea puţin se ştie despre natura emoţiilor specifice suscitate de scenariile dilematice ca atare şi despre cauza care a provocat aceste emoţii. Recent, câteva studii au încercat să diferenţieze emoţiile experimentate de participanţii care se confruntă cu dileme morale şi să plaseze diferite tipuri de emoţii pe diferite paliere ale procesului de generare a judecăţii morale. Două modele concurente consideră emoţiile din perspectiva variabilităţii lor. La o extremă, se află modelul care vede emoţiile de furie, dispreţ şi dezgust moral ca fiind semantic echivalente pentru o stare emoţională generală, care ar putea fi denumită „indignare morală". La cealaltă extremă, s-ar plasa teoria care asignează o funcţie specifică fiecărei emoţii în generarea judecăţilor morale (Hutcherson şi Gross 2011). O altă abordare diferenţiază emoţiile din perspectivă funcţionalistă. Unele emoţii semnalează încălcări ale normelor morale („alarm bells emotions"). Aceste emoţii ar furniza sursa pentru contrângeri şi cerinţe absolute, favorizând judecăţile deontologiste. Un alt tip de emoţii („currency emotions") participă în procesul de cântărire al argumentelor, proces specific raţiunii practice, furnizând baza judecăţilor utilitariste (Cushman et al. 2010). Emoţiile indicate de subiecţii confruntaţi cu dilemele morale sunt, în general, frică, tristeţe, compasiune, vină, furie, dezgust, regret. Unele studii identifică asocieri între emoţii şi tipurile de judecăţi. Emoţiile de tip „fear & disgust" ar fi asociate cu alegerile deontologiste, în timp ce emoţia „regret" ar fi pusă în legătură cu alegerile utilitariste (Szekely şi Miu 2014). Totuşi, aceste abordări pleacă de la premiza că emoţiile semnalizează în primul rând transgresiuni ale normelor (morale sau de factură socială). Deşi este foarte plauzibil ca emoţiile morale să îndeplinească această funcţie, se poate induce impresia că stresul emoţional şi afectele negative trăite în momentul confruntării cu o dilemă morală sunt generate exclusiv de această încălcare a normativităţii. Teoriile duale despre geneza judecăţilor morale atribuie emoţiilor un rol cauzal şi univoc în ce priveşte formarea unui tip specific de judecată morală şi ignoră posibilitatea ca mare parte din starea emotivă a participanţilor să provină din stresul emoţional indus de caracterul irezolvabil al dilemelor. O dilemă provoacă în general o substanţială incertitudine epistemică, întrucât subiectul nu poate spune care obligaţie trebuie să o anuleze pe cealaltă, şi ne confruntă cu imposibilitatea practică de a da curs ambelor obligaţii morale recunoscute ca întemeiate de către agent. De aici rezultă un sentiment al eşecului şi o tensiune emoţională specifică pe care literatura filosofică a comentat-o extensiv. Simptomele eşecului evocă o paletă variată de sentimente: a) fenomenul regretului; b) îndoiala ex post („Am făcut lucrul corect?"); c) îngrijorarea („Am făcut cumva un lucru greşit?") (McConnell 1978); d) sentimentul de vinovăţie; e) nesiguranţa, convingerea că, orice ai face, vei greşi; e) nevoia de confirmare. Bogdan Olaru 22 Un alt exemplu despre cât de simplistă este abordarea teoriei duale a judecăţii morale este degradarea emoţiilor la stadiul de bruiaj al proceselor răspunzătoare de generarea judecăţilor morale. Aceste teorii oferă background-ul teoretic pentru elaborarea unor strategii de gestionare a reacţiilor emoţionale. Din această perspectivă, procesele raţionale ar avea un rol regulativ şi ar contribui la diminuarea unui aşa-numit bias al gândirii deontologiste: „emotional experience might promote deontological decisions in moral dilemmas, and overcoming this bias would involve emotion regulation" (Szekely şi Miu 2014). Ideea unui presupus bias al gândirii deontologiste se bazează pe identificarea greşită a sursei şi funcţiei reacţiei emoţionale. Caracterul aparent insolubil al dilemei este în primul rând cel care declanşează o puternică încărcătură emoţională. Rolul emoţiilor negative este să semnalizeze incertitudine şi pericolul erorii în evaluarea alternativelor şi în formularea judecăţii morale. Strategiile de ţinere sub control a emoţiilor ar avea sens dacă ar ataca această problemă a incertitudinii. Prin urmare, întrebarea relevantă este: Cum diferenţiem cauza emoţiilor? Pentru anumite emoţii, poate fi răspunzător tipul scenariului; pentru altele, sursa poate fi incertitudinea epistemică, lipsa de orientare etc. Rămâne încă de explorat cum determinăm sursa emoţiilor şi funcţia lor. Mai mult, generalizarea rezultatelor teoriei duale e limitată la tipul dilemelor folosite. În general, dilemele de tipul „harming one to save many" declanşează emoţii negative puternice. În schimb, există dileme în care puterea obligaţiilor este diminuată, iar altele care impun alegeri fără pierderi clar identificabile („Să dedic mai mult timp carierei sau familiei?"). Nota de incertitudine rămâne, la fel şi emoţiile asociate, dar nu ne putem aştepta, foarte probabil, la emoţii de tipul „fear & disgust". 6. Concluzii Dilemele morale sunt o provocare constantă pentru filosofia morală şi au devenit recent un teren fertil de explorare empirică a mecanismelor de luare a deciziei şi de formare a judecăţii morale. În acest studiu, am arătat că sursa dificultăţii în evaluarea dilemelor morale constă în caracterul ireconciliabil al unor obligaţii morale pentru care nu poate fi găsit un standard plauzibil de comparaţie. Astfel de cerinţe morale nu pot fi ierarhizate şi prioritizate. Această înţelegere a sursei conflictului într-o dilemă morală şi separarea de cazurile unor pseudodileme pune sub semnul întrebări modelul dual al judecării morale şi ipoteza că dileme de tip diferit ar declanşa procese psihologice diferite, răspunzătoare pentru soluţionări diferite. Un alt punct insuficient explorat şi care pare foarte promiţător pentru cercetările de psihologie morală experimentală este constatarea că orice conflict moral autentic generează un stres emoţional şi cognitiv care interferează cu procesele răspunzătoare pentru luarea deciziei. Fără un control adecvat al acestei Contribuţii la psihologia morală 23 interferenţe nu putem câştiga un concept clar despre procesele de luare a deciziei în situaţii cu relevanţă etică. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Christensen, J.F. şi A. Gomila. 2012. „Moral dilemmas in cognitive neuroscience of moral decision-making: A principled review." Neuroscience and Biobehavioral Reviews 36: 1249-1264. Cushman, Fiery, Liane Young şi Joshua D. Greene. 2010. „Multi-system moral psychology." In The Oxford handbook of moral psychology, ed. J. Doris, G. Harman, S. Nichols, J. Prinz, W. Sinnott-Armstrong şi S. Stich, 47-71. New York, NY: Oxford University Press. De Haan, Jurriaan. 2001. „The definition of moral dilemmas: a logical problem." Ethical Theory and Moral Practice 4: 267-284. Donagan, Alan. 1993. „Moral Dilemmas, Genuine and Spurious: A Comparative Anatomy." Ethics 104 (1): 7-21. Feinberg, M., R. Willer, O. Antonenko şi O.P. John. 2012. „Liberating reason from the passions: Overriding intuitionist moral judgments through emotion reappraisal." Psychological Science 23: 788-795. Foot, Philippa. 2002. Virtues and Vices and Other Essays in Moral Philosophy. Oxford: Clarendon Press. Greene, J. D., R.B. Sommerville, L.E. Nystrom, J.M. Darley şi J.D. Cohen. 2001. „An fMRI study of emotional engagement in moral judgment." Science 293: 2105-2108. Greene J. D., L.E. Nystrom, A.D. Engell, J.M. Darley şi J.D. Cohen. 2004. „The neural bases of cognitive conflict and control in moral judgment." Neuron 44: 389-400. Greene, J. D., S.A. Morelli, K. Lowenberg, L.E. Nystrom şi J.D. Cohen. 2008. „Cognitive load selectively infers with utilitarian moral judgment." Cognition 107: 1144-1154. Bogdan Olaru 24 Greene, J.D., Fiery A. Cushman, Lisa E. Stewart, Kelly Lowenberg, Leigh E. Nystrom şi J.D. Cohen. 2009. „Pushing moral buttons: The interaction between personal force and intention in moral judgment." Cognition 111: 364-371. Haidt, J. 2001. „The emotional dog and its rational tail: a social intuitionist approach to moral judgment." Psychological Review 108: 814-834. Hutcherson, C.A. şi J.J. Gross. 2011. „The moral emotions: A social-functionalist account of anger, disgust, and contempt." Journal of Personality and Social Psychology 100: 719-737. Lotto, L., A. Manfrinati şi M. Sarlo. 2013. „A new set of moral dilemmas: norms of moral acceptability, decision times and emotional salience." Journal of Behavioral Decision Making 27 (1): 57-65. MacIntyre, Alasdair. 1990. „Moral Dilemmas." Philosophy and Phenomenological Research 50: 367-382. McConnell, Terrance C. 1978. „Moral Dilemmas and Consistency in Ethics." Canadian Journal of Philosophy 8 (2): 269-287. Szekely, Raluca D. şi Andrei C. Miu. 2014. „Incidental emotions in moral dilemmas: The influence of emotion regulation." Cognition & Emotion 29 (1): 64-75. Thomson, Judith Jarvis. 1986. Rights, Restitution and Risk: Essays in Moral Theory. Cambridge: Harvard Univ. Press. Valdesolo, P. şi D. DeSteno. 2006. „Manipulations of emotional context shape moral judgment." Psychological Science 17 (6): 476-477. Contribuţii la psihologia morală 25 Normativitatea prin prisma psihologiei naive. Cum pot contribui teoriile implicite la dezvoltarea unei ştiinţe a deciziei morale Ana Maria Hojbotă 1. Introducere şi perspectivă generală asupra capitolului Studiul viziunilor prezente la nivelul simţului comun asupra caracterului moral constituie o miză multiplă pentru domeniile psihologiei sociale, a moralităţii şi perspectivelor etice, reunind interesele psihologilor, sociologilor, specialiştilor în drept şi ştiinţe politice. Comunicarea între perspectivele de studiu este necesară pentru avansarea cunoştinţelor din acest domeniu. Printre priorităţi se numără clarificarea principalelor concepte utilizate în literatura psihologică, discutarea limitelor de interpretare şi generalizare, precum şi decantarea consecinţelor teoretice. În cadrul acestui capitol ne propunem trecerea în revistă a direcţiilor şi evoluţiei cercetării în domeniul teoriilor implicite cu sublinierea implicaţiilor acestora asupra înţelegerii şi evaluării comportamentului moral. Vom discuta resursele şi provocările cu care se confruntă acest câmp de studiu, pledând pentru revitalizarea şi reintroducerea lor în modelele contemporane asupra judecăţii morale şi trăsăturilor de caracter. Teoriile naive sau implicite reprezintă seturi de convingeri personale referitoare la variabilitatea intra şi inter individuală a caracteristicilor de personalitate. În privinţa stabilităţii intra individuale, aceste convingeri vizează stabilitatea în timp sau maleabilitatea. În privinţa celei interindiviuale, ele includ aspecte legate de distribuţia în populaţie a dispoziţiilor, tăria şi direcţia asocierii cu alte caracteristici personale, care pot deţine un rol explicativ, diagnostic sau predictiv în raport cu acesta. Teoriile implicite influenţează scopurile, evaluările şi comportamentele persoanelor (Schneider, Hastorf şi Ellsworth 1979), fiind cadre de referinţă pentru procesarea informaţiilor, inferarea cauzalităţii, explicarea, predicţia şi înţelegerea comportamentelor (Molden şi Dweck 2006). Teoriile implicite sunt afirmaţii cu caracter generic care vizează caracterizarea şi predicţia anumitor aspecte ale realităţii. Ele modelează inferenţele cauzale asupra evenimentelor observate în mediul social şi orientează atenţia către anumite categorii de informaţii. Acestea tind să fie specifice domeniului evaluativ, luând diverse forme în funcţie de experienţele de socializare ale indivizilor, tipurile de explicaţii la care aceştia au fost Ana Maria Hojbotă 26 expuşi, fie că este vorba de cele oferite de simţul comun, fie că au la bază surse mai credibile, de pildă rezultatele cercetării ştiinţifice. Putem defini teoriile implicite ca grile de interpretare a realităţii. Astfel, acestea funcţionează ca tendinţe dispoziţionale, dar pot fi şi induse provizoriu, manifestându-şi influenţa asupra procesului de formare a judecăţilor evaluative de ordin moral. Acest capitol are trei obiective. Pe de o parte, ne propunem să discutăm modelul teoriilor implicite asupra caracterului moral, din perspectiva cogniţiei sociale dar şi cu referire la conţinutul său, trăsături şi opoziţia dintre trăsătură, comportament şi stare. Va fi discutată centralitatea evaluărilor referitoare la caracterul moral pentru cogniţia socială şi repercursiunile acestui aspect asupra modului de stabilire a responsabilităţii şi culpabilităţii în formularea judecăţilor evaluative. De asemenea, evidenţierea caracteristicilor metodologiei folosite în studiile existente şi a modalităţilor de îmbunătăţire şi suplimentare a instrumentarului psihologic utilizat în înţelegerea teoriilor implicite. Recadrarea conceptuală şi metodologică a teoriilor implicite o vom susţine prin renunţarea la însăşi viziunea esenţialistă asupra acestor dimensiuni de conceptualizare a psihologiei naive, pe care chiar autorii modelului o susţin. Această viziune, vom arăta, limitează posibilităţile de înţelegere şi extindere a domeniului. În acest studiu ne preocupă, în primul rând nu atât înţelegerea caracterului, a dinamicii şi modului de funcţionare a trăsăturilor şi componentelor acestuia, ci a modului în care indivizii operează cu aceste conceptualizări asupra personalităţii. Cu alte cuvinte, ne interesează felul în care este tratată, la nivelul simţului comun, ideea de modificare comportamentală relevantă pentru domeniul moral. Nu ne propunem clarificarea disputelor din domeniul psihologiei personalităţii, care vizează dezvoltarea modelelor trăsăturilor şi validarea lor, cu propunerea şi identificarea celor mai robuste metode. Abundenţa termenilor referitori la trăsături în limbajul comun sugerează că psihologia naivă operează masiv cu acestea pentru a descrie persoanele. De asemenea, ne dorim aprofundarea teoriilor implicite asupra caracterului moral integrând conceptualizări de tip stare şi trăsătură, prin nuanţarea definirii acestora, în acord cu modele dinamice şi integrative, precum este cel propus de Poon şi Koehler (2006), care vorbesc mai degrabă de activare a unor seturi de cunoştinţe decât de dispoziţii cronice, rigide care afectează percepţiile asupra trăsăturilor de caracter. Vom discuta aceste caracteristici ale teoriilor implicite, pornind de la datele existente asupra principiilor de activare, stabilităţii lor temporale, încercând să identificăm sursele de ordin conceptual şi metodologic ale inconsistenţelor care se cer explicate. Astfel, un al treilea obiectiv constă în rediscutarea conţinuturilor şi consecinţelor, precum şi dezvoltarea funcţiilor teoriilor implicite. Un loc special este rezervat celor ignorate anterior, legate de răspunsurile moralizante ale indivizilor şi grupurilor sociale la factorii de ameninţare socială, prin întărirea normelor şi amplificarea reacţiilor de justificare a sistemului, arătând în ce fel pot fi apropiate aceste construcţii de modelul mentalităţii incriminatorii propus de Tetlock (2002). Aducerea împreună a celor Contribuţii la psihologia morală 27 două modele ar putea oferi clarificări importante cu privire la procesul de formare a inferenţelor spontane cu privire la trăsăturile morale, dar şi la cel al modului în care intrarea într-o dispoziţie evaluativă poate fi influenţată de modul de conceptualizare a trăsăturilor dispoziţionale de caracter. Vom arăta că aceste convingeri personale nu sunt afirmaţii rigide şi inerte, ci sunt cadre mentale care sunt activate de nevoile psihologice evocate de stimulii sau presiunile situaţiei. 2. Teorii implicite în ansamblul modelelor asupra epistemologiei naive şi a percepţiei persoanei 2.1. Psihologia socială: de la modelele atribuirii la „teoria teoriilor" Varietatea afirmaţiilor referitoare la caracterul moral şi moralitate indică interesul oamenilor obişnuiţi pentru identificarea legilor de funcţionare a lumii sociale. Avansul psihologiei cognitive s-a produs împreună cu apariţia şi asumarea unei viziuni a omului de ştiinţă naiv, care depune eforturi constante pentru descifrarea legităţilor care stau la baza vieţii sociale (Heider 1958; Kelley 1967; Nisbett şi Wilson 1977). Conform acestei reprezentări, convingerile indivizilor constituie o grilă de lectură a realităţii care influenţează percepţiile interpersonale de zi cu zi, precum şi explicaţiile şi predicţiile cu privire la fenomene sociale. În domeniul evaluării sociale, seturile de convingeri pe care le deţin indivizii constituie propria lor psihologie naivă. Aceste psihologii individuale pot fi dominate de anumite „paradigme", mai mult sau mai puţin permisive la informaţii şi constatări noi. Variabilitatea perspectivelor explicative asupra acestor seturi de convingeri şi lipsa unui cadru integrativ referitor la ele se datorează parţial inflaţiei de termeni meniţi a descrie aceste construcţii epistemice personale, înrădăcinate în fondul cultural preexistent: psihologie populară („folk psychology", sintagmă preferată de Stich şi Nichols (1992), care arată că acele covingeri sunt vizibile la nivelul proverbelor, zicătorilor), teoriile simţului comun (Heider 1958), teorii profane („lay theories" cf. Adrian Furnham, 1988) sau teorii implicite (sintagmă preferată de Dweck, Chiu şi Hong (1995a). Ultima sintagmă trimite la natura acestor construcţii, care par a nu fi întotdeauna disponibile sau direct accesibile, de aceea ele trebuie invocate, extrase prin diverse procedee pe care le vom discuta pe parcursul acestei expuneri. Oamenii explică deciziile, comportamentele şi caracterele indivizilor luând în calcul mai multe categorii de factori. Vom expune pe scurt axele pe care se produce cel mai des evaluarea spontană, arătând felul în care apelul la o dimensiune sau la alta este determinat de factori dispoziţionali sau situaţionali. Heider (1958) vorbeşte despre cauze dispoziţionale şi despre elemente situaţionale în determinarea comportamentului. Weiner (1985) adaugă în descrierea cauzelor şi dimensiunea controlabilităţii, vorbind despre factori determinanţi ai comportamentului asupra Ana Maria Hojbotă 28 cărora individul poate acţiona, de pildă prin efort voluntar, respectiv cei asupra cărora nu poate opera (aptitudini, stări mentale). Studii recente indică faptul că trăsăturile de caracter sunt fundamentale pentru conceptualizarea identităţii proprii şi a celorlalţi indivizi cu care interacţionăm şi că dimensiunile morale prevalează în percepţia socială, organizând modul în care îi evaluăm pe ceilalţi. Dimensiunile dispoziţionale sau trăsăturile morale sunt considerate mai importante decât trăsăturile din sfera agreabilităţii, mai controlabile şi independente de context (Goodwin, Piazza şi Rozin 2013; 2014). Mai mult, acest primat este prezent de la vârste fragede. Copiii de 7-8 ani evaluează moralitatea ca fiind un aspect al persoanei mai stabil decât alte aspecte, cum ar fi de pildă aptitudinile (Heyman şi Dweck 1998). Felul în care indivizii recrutează tipuri de explicaţii în descrierea antecedentelor comportamentelor este influenţat de biasuri generale, precum eroarea fundamentală de atribuire. Aceasta reflectă expeditivitatea observatorilor în evaluare şi se referă la tendinţa de a identifica cu precădere cauze interne şi stabile ale comportamentelor evaluate (Ross 1977). O altă sursă de influenţă asupra evaluărilor o constituie propriile definiţii asupra realităţii psihologice şi sociale, pe care le vom dezvolta în continuare. Aceste teorii iau diverse forme şi manifestări în limbajul curent, de unde sunt cel mai adesea extrase. Proverbele şi zicătorile, de exemplu, sunt aserţiuni cu caracter generic, construite prin mecanisme inductive, în care se exprimă în manieră sintetică diverse legităţi de funcţionare a lumii fizice, sociale sau intrapsihice. Unele proverbe ilustrează asimetria între acurateţea autoşi hetero-evaluărilor şi consecinţele care decurg din această discrepanţă cu rol de protejare a imaginii de sine („Defectele altora le avem în ochi, ale noastre sunt în spatele nostru"). Altele fac trimitere în mod direct la viziunile asupra naturii fixe sau dimpotrivă, modificabile a caracterului oamenilor, dihotomie pe marginea cărora vom discuta pe parcursul acestui capitol („Lupul îşi schimbă blana dar năravul ba"). Cercetarea corpusului paremiologic poate constitui un prim pas către elucidarea temelor existente la nivelul discursului comun cu privire la moralitate, relevând mentalităţile dominante care îşi pun amprenta asupra indivizilor dintr-un anumit context istoric, social şi cultural. Ea poate însă constitui o temă de cercetare autonomă, care nu face obiectul prezentei analize. Viziunile asupra comportamentului moral şi asupra moralităţii sunt dominate de o serie de controverse, care îşi au originea în viziunea aristotelică asupra fiinţei umane, continuată de tradiţia iluministă şi care pune accent pe raţionalitate. Această tradiţie a transmis psihologiei opoziţia dintre raţiune şi intuiţie. O a doua controversă vizează măsura în care trăsăturile de caracter posedă identitate proprie, consistenţă şi continuitate. Regăsim această dihotomie în conflictul dintre situaţionism şi dispoziţionism, dintre apelul la explicaţii inerente, vizând cauze interne şi stabile, şi apelul la factorii contingenţi, externi, mai mult sau mai puţin maleabili şi controlabili. Pe de o parte, se dezvoltă concepţiile care pun accent pe factorii Contribuţii la psihologia morală 29 contextuali, care limitează sau influenţează autodeterminarea. Pe de altă parte, avem concepţiile personologice care evidenţiază aspectele individuale unice în dezvoltarea lor, fie că este vorba de înţelegerea comportamentului moral cotidian sau a excepţionalităţii morale. Ambele tabere se străduiesc să ofere o explicaţie coerentă şi comprehensivă unui fenomen care nu poate fi supus unei abordări reducţioniste. Lipsa de integrare a aspectelor conceptuale şi a datelor empirice, bazate fie pe descrieri personologice, fie pe manipulări experimentale, nu face decât să dezarmeze cercetătorul în faţa complexităţii domeniului comportamentului moral. 2.2. Obiectele teoriilor implicite. Conceptele de teorie naivă şi teorie ştiinţifică Interesul pentru extragerea conţinuturilor şi principiilor după care funcţionează epistemologia naivă se reflectă în abordarea unei varietăţi de teme, de la cele fizice, cosmice, până la procese psihosociale sofisticate. Diferiţi autori au încercat să înţeleagă modul în care omul de ştiinţă naiv sau profan formulează explicaţii privitoare la fenomene geografice, cosmice, mecanice sau fizice, precum gravitaţia, mişcarea obiectelor sau formarea anotimpurilor (Chi şi Slotta 1993; diSessa 1982; Kozhevnikov şi Hegarty 2001; Smith şi Casati 1994). Studiile amintite sunt axate pe identificarea surselor de înţelegere eronată a fenomenelor, evaluarea rigidităţii distorsiunilor sau a tipurilor de explicaţii spontane pe care indivizii le oferă cu privire la fenomene naturale, prin raportare la teoriile ştiinţifice. Problematica pusă în discuţie de aceste studii vizează nu doar modul de formare a distorsiunilor, dar şi posibilitatea influenţării acestora prin schimbare conceptuală, în special în urma expunerii la explicaţii credibile, validate ştiinţific (e.g. Dunbar, Fugelsang şi Stein 2007). În sfera conceptelor psihologice şi sociale, literatura abundă în studii referitoare la un larg repertoriu de concepte şi explicaţii naive asupra relaţiilor dintre fenomene interpersonale, intraşi inter-grupale. Unii autori se concentează pe procese, precum teoriile implicite asupra grupurilor şi identităţilor sociale (Tong şi Chang 2008), leadershipului şi caracteristicilor leaderilor ideali (Mitchell, Green şi Wood 1981), negocierii (Kray şi Haselhuhn 2007), relaţiilor romantice şi interpersonale (Knee et al. 2004), statutului relaţional (Conley şi Collins 2002). Altele vizează calităţi personale, precum cele din zona aptitudinilor intelectuale, de pildă manifestările inteligenţei, creativităţii şi înţelepciunii (Sternberg 1990), fericirii (Furnham şi Chen 2000), timidităţii (Beer 2002), atractivităţii fizice (Dion, Berscheid şi Walster 1972), emoţiilor (Tamir et al. 2007), memoriei (Niedźwieńska, Neckar şi Baran 2007). Lista poate continua cu studiile asupra tulburărilor mentale (Furnham şi Chen 2004), stresului (Furnham 1997; Kinman şi Jones 2005), victimelor ofenselor sexuale (Polaschek şi Gannon 2004), criminalităţii (Gerber şi O'Connel 2012), consumului de alcool (Jones şi Rossiter 2003). Majoritatea acestor studii converg către o serie de concluzii comune: existenţa unor explicaţii care tind Ana Maria Hojbotă 30 să se distribuie în populaţie, explicaţii care nu se suprapun adesea asupra celor raţionale, ştiinţifice, fiind adesea lipsite de realism şi coerenţă internă. Ele sunt, de asemenea, destul de rigide, impermeabile la elemente noi care le provoacă valoarea de adevăr sau cer restructurări semnificative la nivelul conţinuturilor lor. Mai mult, spre deosebire de caracterul explicit şi asumat al cunoaşterii ştiinţifice, epistemologia naivă funcţionează adesea cu legităţi implicite, ceea ce aduce după sine necesitatea explicării acestui aspect. În psihologie, termenul de implicit este legat de două aspecte: o modalitate de procesare, respectiv un tip de verificare a informaţiilor. În prima privinţă, raportul implicit-explicit, care nu are întotdeauna sensul opoziţiei naiv-academic/ştiinţific (în sensul diferenţei dintre informaţiile care întrunesc sau nu consensul la nivelul unei comunităţi intelectuale), se poate referi la opoziţia dintre procesarea reflexivă a informaţiei, în mod conştient şi deliberat, pe de o parte, şi procesarea inconştientă pe de altă parte. În a doua, opoziţia implicit-explicit este cel mai adesea utilizată din perspectiva posibilităţii verificării intersubiective a cunoştinţelor. Teoriile ştiinţifice au calitatea de a fi testabile, verificabile, ceea ce favorizează posibilitatea de a fi făcute publice, de a fi împărtăşite într-un mod reflexiv, explicit. În opoziţie cu ele, teoriile naive sau implicite nu deţin (cel puţin cerinţa de a întruni) această calitate. Mark Runco defineşte teoriile implicite în opoziţie cu explicaţiile ştiinţifice, drept „acele opinii şi viziuni deţinute de oameni, alţii decât oamenii de ştiinţă, (...) care reflectă un tip de cunoaştere tacită, destul de răspândită" (Runco, 1999, p. 27). Macsinga (2011) realizează o distincţie între teoriile naive, referitoare la idei împărtăşite de grupuri particulare privitor la aspecte specifice ale realităţii, teoriile non-ştiinţifice sau implicite, referitoare la structuri cognitive cu un caracter personal, idiosincratic şi informal, şi teoriile ştiinţifice. Abordarea distincţiei explicit-ştiinţific/implicit-neştiinţific trebuie să ia în considerare, conform lui Furnham (1988), ideea de suprapunere şi interdependenţă a planurilor, cele două alimentându-se unul din celălalt. O poziţie similară este exprimată de Alin Gavreliuc, care arată că „între reflecţia ştiinţifică, sistematică şi cea a omului obişnuit nu există o ruptură, ci o continuitate operaţională şi semantică" (Gavreliuc 2002: 76). În manieră asemănătoare, Ross (1997) arată că aceste teorii sunt mecanisme inductive, referitoare la aspecte specifice, inconsistente şi sensibile la confundarea cauzei şi efectului. Situat în afara graniţelor domeniului academic şi a rigorilor acestuia, subiectul naiv deţine instrumente epistemice de o sofisticare variabilă, fiind dominat de motivaţii diferite şi mai puţin interesat de economia şi coerenţa internă a teoriei la care apelează, de obiectivitatea şi generativitatea acesteia. Modul său de a trata cunoaşterea este mai degrabă intuitiv, expeditiv şi de multe ori cu rol de justificare a alegerilor proprii sau a sistemului din care face parte. Vom discuta aceste calităţi într-o secţiune separată, dedicată funcţiilor teoriilor implicite, în încercarea de a argumenta rolul mai degrabă oportunist al acestor seturi de convingeri. Concluziile către care converg aceste studii sugerează că modalităţile în Contribuţii la psihologia morală 31 care indivizii conceptualizează fenomenele sociale au consecinţe asupra modului de reacţie la situaţii dificile, aşa cum sunt cele din sfera învăţării şi performanţei intelectuale, a evaluării indivizilor şi grupurilor, aici fiind incluse cele care vizează moralitatea, relaţiile interpersonale sau grupurile. Concepţia despre fenomenele sociale poate augmenta vulnerabilitatea la stereotipuri, atribuirile asupra caracterului agenţilor şi statutului moral al acţiunilor acestora. 2.3. Concepţiile esenţialiste asupra persoanei şi modelul stabilitate vs. maleabilitate Studii din psihologia dezvoltării sugerează existenţa unui bias al pozitivităţii în conceptualizarea naivă a firii umane şi a modului de evoluţie a acesteia. Lockhart, Chang şi Story (2002) au arătat că, încă de la vârste mici, copiii au tendinţa de a considera trăsăturile pozitive, fizice sau psihologice, drept calităţi care tind să se menţină şi consolideze pe parcursul dezvoltării personale, pe când celor negative le este atribuită tendinţa de a dispărea sau a se estompa cu timpul. Acest optimism cu rol protectiv se răsfrânge şi în modul în care adulţii folosesc şi alte categorii. Newman, Bloom şi Knobe (2014) au avansat ipoteza că oamenii atribuie categoriilor definite prin trăsături negative o calitate secundară, un statut neesenţial, cu alte cuvinte, elementele vicioase sunt văzute ca impermanente, tranzitorii, pe când virtuţile constituie „adevărata esenţă" a lucrurilor. Vom discuta în continuare modelul propus de echipa lui Carol Dweck al viziunii statice, respectiv maleabile asupra persoanei. Sondând procesualitatea fenomenelor de inadaptare şi subrealizare, mai precis patologia neajutorării învăţate, Dweck şi colaboratorii săi (o sinteză a acestor rezultate sunt prezentate în Dweck, 1999) au propus o soluţie de conceptualizare a modului în care persoanele privesc inteligenţa proprie şi în general, abilităţile. Ei arată că persoanele operează cu două tipuri de viziuni: o viziune statică, conform căreia inteligenţa este tratată ca o calitate fixă, rigidă, imuabilă, un dat cu care persoana se naşte, şi o viziune incrementală, care este mult mai favorabilă vizavi de aspectul educabilităţii. Conform acesteia, indiferent de nivelul de bază, inteligenţa/abilitatea constituie un aspect cultivabil şi sensibil la influenţele exterioare, chiar dacă această evoluţie este realizată lent, doar prin acumularea constantă de experienţe noi şi prin efort susţinut. Astfel, unul dintre aspectele conţinute de teoriile implicite vizează şi caracterul înnăscut, natural, cu determinism genetic al trăsăturilor pe care le definesc. Primatul determinismului biologic în gândirea naivă este sugerat de studiile care stabilesc o legătură între teoriile de tip entitate asupra persoanei şi tendinţa de a ataşa atribute stereotipice unor grupuri noi pe baza unui set foarte redus de informaţii, aceste atribute fiind investite cu acest aspect menţionat anterior, al caracterului înnăscut (Levy, Stoessner şi Dweck 1998). Aceasta trimite la Ana Maria Hojbotă 32 asumpţia esenţialistă, care ataşează caracteristici fixe, inerente, membrilor anumitor categorii, ce sunt considerate centrale sau definitorii pentru identitatea acestora. Ele definesc asemănările dintre membrii categoriei respective şi diferenţele faţă de membrii altor grupuri, disimilare sub aspectul respectiv. Caracteristică esenţialismului este convingerea că aceste trăsături nu pot fi modificate sub influenţa acţiunii umane (Medin şi Ortony 1989). În sfera abilităţilor, cele două tipuri de teorii au consecinţe diferite asupra felului în care este reprezentat succesul sau eşecul, respectiv reacţiile la aceste două tipuri de evenimente. Cei cu o viziune rigidă leagă aceste evenimente de factori necontrolabili, considerând eşecul ca un diagnostic al abilităţilor lor scăzute. Cei cu o viziune incrementală tind să atribuie consecinţele pozitive sau negative unor elemente controlabile, precum investiţia de efort; pentru primii, însăşi investiţia de efort în îndeplinirea unei sarcini reprezintă o invalidare a abilităţii, văzută ca o calitate inerentă şi neschimbabilă. Această reprezentare conduce în cele din urmă la dezvoltarea aversiunii faţă de implicare activă în scopuri de dezvoltare a abilităţii prin investiţia de efort, pe când pentru ceilalţi, efortul rămâne singura cale către succes. În domeniul moral, teoriile implicite de tip entitate pot fi citite la extrem în grila esenţialismului ca manifestarea unei viziuni maniheiste, în care indivizii posedă trăsături sau seturi coerente de trăsături de caracter inalterabile care îi pot distribui în categoria oamenilor „buni", „corecţi", „cinstiţi", respectiv „răi", „corupţi", „nedrepţi". Vom dezvolta în următoarea subsecţiune corelatele şi consecinţele teoriilor implicite, moderatorii şi mediatorii relaţiilor dintre acestea şi aspectele enumerate mai sus, în special judecăţile morale. 2.4. Corelate ale teoriilor implicite asupra caracterului moral Judecata morală este omniprezentă, adesea extinzându-se, chiar şi în absenţa unui mandat moral bine definit, şi asupra altor tipuri de judecăţi. De pildă, Joshua Knobe (2010) propune, pe baza observaţiilor experimentale, o conceptualizare a realităţii prin care teoriile şi interpretările oamenilor sunt influenţate automat de judecăţile de valoare pe care le fac cu privire la evenimentele observate. Astfel, toate încercările de a înţelege lumea sunt infuzate de aceste evaluări morale. De pildă, inferenţele valorice pe care indivizii le fac în contexte non-normative au tendinţa de a influenţa modul de a atribui intenţionalitatea şi acordul faţă de o acţiune, în funcţie de modul în care este evaluată de către aceştia acţiunea agentului moral (Cushman şi Mele 2008; Leslie, Knobe şi Cohen 2006). Astfel, conform lui Knobe (2010), felul în care indivizii operează cu majoritatea conceptelor şi teoriilor despre lumea înconjurătoare este infuzat de elemente care ţin de moralitate (biasul normativităţii). Contribuţii la psihologia morală 33 În sfera înţelegerii moralităţii, mai precis a trăsăturilor şi caracterului moral în ansamblu, componentele modelului lui Carol Dweck, descris mai sus, au posibile implicaţii asupra reacţiilor la transgresiuni şi asupra modului în care este realizată judecata morală (Chiu, Dweck, Tong şi Fu 1997; Gervey et al. 1999). În sfera evaluării sociale, efectele sunt discutate în special cu privire la modul de atribuire a responsabilităţii, estimarea nivelului de culpabilitate, aprecierea intenţionalităţii şi controlabilităţii faptelor, precum şi modul de selectare a consecinţelor, mai precis cel de alocare a pedepselor. Vom trece în revistă în cele ce urmează principalele corelate la nivel evaluativ al acestor teorii. Credinţa în imutabilitatea trăsăturilor de personalitate şi de caracter predispune la formularea de explicaţii ale comportamentelor observate în termeni de trăsături, făcând predicţii ale comportamentelor viitoare cu o încredere mai mare decât cei cu scoruri mici la scala de imutabilitate (Chiu et al. 1997; Erdley şi Dweck 1993). Acelaşi fenomen pare a fi asociat cu formularea rapidă de judecăţi stereotipice la adresa grupurilor etnice sau a membrilor anumitor ocupaţii (Levy, Stoessner şi Dweck 1998). Erdley şi Dweck (1993) arată că indivizii cu scoruri ridicate la teorii de tip entitate tind să aloce etichete evaluative globale (de exemplu „persoană răuvoitoare") în urma observării unor comportamente contranormative. Ei sunt predispuşi, conform autorilor, să formuleze diagnostice ale caracterului moral pe baza unui număr redus de instanţe sau chiar în urma expunerii la situaţii singulare. Teoreticienii mutabilităţii prezintă în măsură mai mică tendinţa de a recruta trăsături ca bază explicativă pentru actele observate şi preferă să construiască descrieri ale sursei variaţiilor comportamentale ale indivizilor pornind de la integrarea informaţiilor care ţin de contextul existenţei şi evoluţiei individului evaluat (Chiu et al. 1997; Chiu, Hong şi Dweck 1997). Aşadar, pentru aceştia sunt mai atractive explicaţiile care iau în calcul istoricitatea, caracteristicile situaţiei în care s-a produs un comportament, motivaţiile mai mult sau mai puţin provizorii care îl caracterizează pe individ, stările sale mentale, aşteptările sau scopurile tranzitorii care nu au manifestările specifice unor trăsături. De asemenea, convingerea în imutabilitatea firii corelează cu orientarea către pedeapsă (Chiu et al 1997; Erdley şi Dweck 1993) Credinţa în principiul opus, al mutabilităţii, se reflectă într-o orientare mai degrabă colaborativă şi constructivă, mutând focalizarea asupra măsurilor educative, pe iertare şi pe negociere ca modalităţi de rezolvare a injustiţiei şi de reabilitare a agresorului, atât în cazul copiilor, cât şi al adulţilor (Chiu et al 1997; Gervey et al. 1999; Haselhuhn, Schweitzer, şi Wood 2010). Ultimii autori citaţi arată, de pildă, că o convingere sporită în capacitatea caracterului de a se schimba în timp se asociază cu o mai mare disponibilitate de a accepta scuzele şi de a reinvesti cu încredere o persoană care a violat o normă socială, în special atunci când scuzele includ o promisiune a unui angajament către schimbare, pe când adepţii viziunii entităţii sunt mult mai puţin receptivi la tentativele de reconstruire a raportului de încredere. Ana Maria Hojbotă 34 Atunci când sunt nevoiţi să stabilească verdictul asupra unui act (stabilirea gradului de inocenţă sau vinovăţiei), „teoreticienii entităţii" apelează la informaţii legate de aspectul fizic, îmbrăcăminte, stil de viaţă, care servesc la extragerea de diagnostice cu privire la comportamentul moral al autorului, neglijând aspectele care contravin explicaţiei dispoziţionale preferate. Pe de altă parte, incrementaliştii vor fi atenţi mai degrabă la detaliile care alcătuiesc contextul comportamentului contranormativ, favorizând explicaţii sistemice, procesuale (Gervey, et al. 1999) şi vor da o atenţie redusă explicaţiilor bazate pe stereotipuri (Levy, Stroessner şi Dweck 1998). Pe scurt, diferenţa dintre cele două orientări este dată de focalizarea pe un anumit tip de informaţii despre ţintele percepute, în condiţiile existenţei unui set redus de date în descrierea cazuisticii. Teoreticienii entităţii caută activ informaţii relevante pentru elucidarea caracterului moral al unei persoane şi stabilirea unui diagnostic, pe când cei ai incrementalităţii se orientează către integrarea unui set mai complex de informaţii. De asemenea, reacţiile afective negative la percepţia transgresiunilor sunt mult mai intense în cazul teoreticienilor entităţii (Miller, Burgoon şi Hall 2007). Wurthmann (2013) atrage atenţia asupra unui alt tip de bias atenţional, formulând pe baza observaţiilor experimentale proprii concluzia că subiecţii cu scoruri mari la teoriile de tip entitate acordă o prioritate mai mare procesării informaţiilor legate de violarea datoriei, pe când cei cu scoruri mici (teoreticienii incrementalităţii) sunt mai sensibili la actele contranormative care ameninţă drepturile indivizilor. Concluziile sunt similare pentru situaţia în care teoriile sunt măsurate psihometric, cu cea în care ele sunt induse temporar prin procedură experimentală. De pildă, Gerber şi O'Connel (2012) arată că teoriile implicite asupra controlabilităţii actelor criminale sunt strâns legate de continuarea angajării în acte ilegale şi perpetuarea de conduite dezadaptative. Astfel, autorii arată că prezenţa unei convingeri de tip incremental, cu alte cuvinte încrederea în capacitatea indivizilor de a-şi controla comportamentele imorale acţionează ca un factor protectiv care întăreşte capacitatea de autoreglare a impulsurilor antisociale, prin atitudini compensatorii, cum ar fi investirea de efort suplimentar în controlarea reacţiilor în situaţiile problematice. Yeager, Trzesniewski şi Dweck (2013) arată că o intervenţie sociocognitivă direcţionată spre modificarea convingerilor despre potenţialul persoanelor de a se schimba poate avea un efect pozitiv asupra adolescenţilor. În general, teoriile lor iau forma convingerilor de tip entitate, ei considerând că oamenii sunt fie „victime", fie „agresori", „câştigători" ori, dimpotrivă, „rataţi" şi că aceste caracteristici nu se schimbă (Yeager şi Miu 2011; Yeager et al. 2011). Elevii care aderau la teorii statice asupra persoanei erau mult mai orientaţi spre răzbunare, cu alte cuvinte, spre un răspuns ostil, agresiv la adresa agresorului, având în acelaşi timp tendinţa de a atribui intenţii ostile în măsură mult mai mare (Yeager et al. 2013). Cei cu teorii de tip incremental alegeau mai degrabă soluţiile prosociale, precum educarea transgresorului, expunerea consecinţelor faptelor sale (mai multe Contribuţii la psihologia morală 35 detalii, în Yeager şi Miu 2011). Elevii victimizaţi care beneficiau de intervenţie prezentau mai puţine simptome depresive şi aveau într-o măsură mai mică tendinţa de a răspunde agresiv în urma transgresiunii. De asemenea, erau predispuşi să adopte şi să formuleze răspunsuri prosociale. 2.5. Funcţiile epistemice, expresive şi de protejare a eului ale teoriilor implicite Un element esenţial dar ignorat în majoritatea discuţiilor asupra teoriilor implicite îl constituie efortul de sistematizare al nevoilor psihologice şi sociale pe care teoriile implicite le servesc. Deşi am sugerat deja o parte din acestea, vom discuta principalele funcţii îndeplinite de aceste seturi de cogniţii, realizând analogii cu concluzii provenite din alte domenii ale evaluării sociale şi integrându-le cu rezultate provenind din acest domeniu de studiu. Sistematizând bazele motivaţionale care orientează procesele cogniţiei sociale, Dunning (2001) propune trei categorii de surse psihologice care dictează evaluările: curiozitatea epistemică, manifestată ca nevoia sau dorinţa de cunoaştere a actorului social, dorinţa de afirmare a competenţei sau moralităţii proprii şi nevoia stabilirii coerenţei între aspectele observate în realitate şi propriile convingeri. Conform acestui autor, nevoia de a stabili explicaţii despre realitate care să nu conţină inconsistenţe generatoare de disconfort poate depăşi nevoia de a ajunge la evaluări acurate. Având în vedere însăşi eticheta de teorie, vom prezenta întâi funcţia epistemică ataşată teoriilor implicite, descriind felul în care un anumit tip de a gândi trăsăturile morale influenţează judecăţile evaluative. Indivizii sunt neîndoielnic motivaţi de a percepe şi înţelege realitatea în mod cât mai precis, de a extrage în manieră sistematică şi consistentă regularităţile observate în comportamentul celorlalţi, pentru a putea construi explicaţii veridice asupra evenimentelor sociale, pentru a anticipa şi planifica interacţiunile viitoare. Modelele mentale care permit anticiparea solidarităţii sau egoismului celuilalt facilitează orientarea în mediul social şi calibrarea propriilor comportamente de cooperare sau dimpotrivă, egocentrice ori competitive. Heider (1944) ridică nevoia de descifrare a motivelor şi manifestărilor mai puţin evidente, ataşate actelor sociale observate, la rangul de nevoie fundamentală. Unii autori vorbesc despre o tendinţă generală către găsirea de explicaţii cauzale, un „impuls cauzal" (Heider, p. 359), iar Jarvis şi Petty (1996) propun un concept similar, acela de „nevoie de evaluare". Astfel, indivizii sunt motivaţi să construiască dispozitive evaluative care să le permită extragerea rapidă şi corectă de informaţii despre actorii din mediul social, deşi cele două constrângeri sunt de cele mai multe ori în tensiune. Un rol important asupra formării evaluărilor este cel de protejare a imaginii de sine pozitive, situându-se astfel la interfaţa dintre motivaţie şi cogniţie. Astfel, în sfera comportamentelor problematice, cum ar fi fenomenele de infracţionalitate, Ana Maria Hojbotă 36 acest pattern este cel mai evident, aşa cum arată studiul amintit anterior, al lui Gerber şi O'Connel (2012) cu aplecare asupra fenomenului de delincvenţă juvenilă. Astfel, convingerile cronice implicite de tip entitate deţinute de tinerii delincvenţi pot fi interpretate ca raţionalizări ale comportamentelor condamnabile, prin plasarea sursei acestora în sfera unor factori incontrolabili, conducând în cele din urmă la crearea unui mecanism cu rol de disculpare a faptelor deja comise. Acest aspect evaluativ facilitează angajarea în comportamente delicvente viitoare. Alte rezultate similare provin din zona psihologiei criminalităţii sexuale, unde teoriile implicite deţin un rol în procesele de raţionalizare, negare, minimalizare a ofensei. Aceste raţionalizări se realizează prin diverse seturi de cogniţii precum considerarea copiilor drept fiinţe sexuale sau aprecierea sexualităţii ca un aspect incontrolabil (Ward, 2000). În plus, importanţa acestei funcţii este susţinută de recurenţa iluziei superiorităţii morale a propriei persoane în raportul aprecierii diferenţei dintre sine şi ceilalţi, în special pe terenul evaluării trăsăturilor de caracter (Fetchenhauer şi Dunning, 2006). Astfel, autorii citaţi arată că oamenii apelează la diverse pârghii de întreţinere a iluziei propriei superiorităţi morale. De pildă, aceştia pot varia propriile standarde referitoare la corectitudinea sau altruismul comportamentelor, pentru a ajusta judecarea propriei persoane către o evaluare cât mai pozitivă; de asemenea, judecă actele prosociale proprii în manieră abstractă iar pe cele antisociale concret, procedând invers în hetero-evaluarea comportamentelor antişi prosociale. Mai mult, informaţiile referitoare la comportamente antisociale sunt rememorate mai uşor dacă sunt atribuite intern şi nu situaţional (Ybarra şi Stephan, 1996). O funcţie nu mai puţin importantă ca celelalte expuse anterior este legată de nevoia de predictibilitate a mediului social, teoriile implicite servind la menţinerea senzaţiei de control şi coerenţă în evaluările realizate asupra mediului social. Ea derivă din prima funcţie descrisă şi contribuie la cea de-a doua în mod indirect. Cu toate acestea, la fel ca dimensiunea anterior menţionată, şi această funcţie intră în tensiune cu prima, vizând asigurarea acurateţii în evaluări. Astfel, indivizii ajung să investească activ în protejarea convingerilor lor dominante de ameninţarea noilor dovezi care ar putea să le pună la îndoială validitatea (Placks, Grant şi Dweck 2005). Confruntaţi cu informaţii care intră în contradicţie cu sistemele proprii de convingeri, oamenii tind să proceseze superficial, să se ecraneze de informaţiile de acest tip sau să le discrediteze (Miller, 1997). Ei au tendinţa de a construi fire explicative care sprijină convingerile proprii, fără atenţie deosebită asupra veridicităţii (Murray şi Holmes 1993) şi, de asemenea, manifestă o memorie superioară pentru evenimentele sau faptele care se pot constitui drept probe sau dovezi în sprijinul acestora (Sanitioso, Kunda şi Fong 1990). Aşadar, selectivitatea indivizilor în tratarea dovezilor care au consecinţe asupra seturilor de convingeri şi capacitatea de utiliza informaţiile în mod oportunist pune sub semnul întrebării primatul epistemic. Astfel, vigilenţa sporită la procesarea unui anumit tip de informaţii trădează dispoziţia de a asigna culpa fie asupra unor indivizi (sau grupuri), fie de a găsi Contribuţii la psihologia morală 37 explicaţii cauzale pentru acte deviante în afara indvizilor, ceea ce le ataşează acestor cadre de înţelegere a realităţii mize normative şi politice. O funcţie despre care se poate vorbi din două perspective, mai precis la nivel personal, respectiv supraindividual, este aceea de protejare a convingerilor cu rol de justificare a sistemului. De pildă, referindu-ne la prima dimensiune enunţată, există o serie de studii (Jost şi Hunyady 2002) care arată că există indivizi care prezintă o predispoziţie cronică de tip conservator, spre justificarea status-quo-ului la nivel social, căutând să alimenteze permanent „ideologia" personală care raţionalizează şi astfel contribuie la acest status-quo, cum ar fi de pildă existenţa inegalităţilor sociale. Depăşind nivelul individual, aceste cogniţii au rolul creşterii legitimităţii subiective şi a stabilităţii percepute a stratificării şi inegalităţilor sociale şi economice, fiind, în unele cazuri, perpetuate în special de către cei dezavantajaţi de inegalităţile prezente la nivelul sistemului (Jost si Banaji 1994). Aşadar, în cea mai mare parte a timpului, indivizii sunt motivaţi să deţină convingeri conform cărora sistemele socio-politice de care aparţin sunt construite pe baze corecte, sunt naturale şi stratificările care apar ca fiind inevitabile (Jost şi Hunyady 2002), chiar dacă ei sunt cei care resimt efectele stării de fapt. De pildă, Jost et al. (2003) arată că tocmai respondenţii cu un status socio-economic inferior sunt cei care apelează la justificări ale discrepanţelor între nivelurile veniturilor prin explicaţii motivaţionale de tipul: „acestea au rolul de a motiva lucrătorii să depună mai mult efort în munca lor". Este plauzibil astfel să conceptualizăm teoriile de tip entitate asupra caracterului ca aserţiuni ideologice asemănătoare miturilor legitimizatorare ale ierarhiilor, care servesc, cel puţin în anumite cazuri, funcţii de asigurare a impresiei de legitimitate şi stabilitate a sistemului social. Ele conferă, pe de o parte, o euristică în realizarea judecăţilor, dar şi suport pentru impunerea unui anumit tip de abordare a problemelor psihologice individuale şi sociale care derivă din aceasta. Necesitatea înţelegerii şi cea derivată din aceasta, a abordării problemelor care pot fi explicate şi prin prisma unor trăsături de caracter stabile şi indezirabile, precum cea a consumului de substanţe, a sărăciei şi şomajului, chiar a maladiei mentale şi a comportamentului criminal determinat de cauze organice, aduc teoriile implicite într-o zonă cu miză socială importantă, aceea a formulării politicilor sociale. Mesajele politice promovate şi vehiculate în mass media adesea perpetuează şi cogniţii de tipul teoriilor de tip entitate asupra caracterului uman, care pot orienta susţinerea programelor anti-sărăcie şi de incluziune socială. În 2012, Paul Ryan, preşedintele republican al Comisiei de Buget din Camera Reprezentanţilor din S.U.A. îşi afirma îngrijorarea că sistemul de protecţie socială ar putea deveni, din plasă de siguranţă, un hamac „în care se vor odihni indivizi capabili de muncă, ducând astfel o viaţă de dependenţă şi complăcere, fapt ce le va seca voinţa şi motivaţia de a trăi viaţa căutând să obţină cât mai mult" (Delaney şi McAuliff, 2012). Mesajele implicite conţinute de astfel de declaraţii ar fi că indivizii ajung în situaţii nefavorabile, precum maladiile psihice, devenind victime ale comportaAna Maria Hojbotă 38 mentelor adictive sau unui trai auster, din cauza caracterului lor, a lipsei virtuţilor necesare evitării sau depăşirii condiţiilor de acest tip, sau a incapacităţii de a face faţă unor tendinţe personale inerente, cum ar fi lipsa autocontrolului. Sunt minimalizaţi factori de ordin istoric, social, cum ar fi lipsa oportunităţilor sau manifestarea unor circumstanţe adverse, precum confruntarea cu experienţa doliului, dezastre naturale sau accidente. Studii anterioare arată că, spre deosebire de susţinătorii liberalilor, partizanii conservatori sunt dispuşi să atribuie unor cauze interne şi stabile fenomene diverse, de la dezastre naturale, până la situaţia financiară, ceea ce se reflectă mai departe şi în disponibilitatea acestora de a veni în sprijinul victimelor (Skitka, 1999; Skitka şi Tetlock,1993). 2.6. Teoriile incrementale şi ale entităţii din prisma principalelor abordări ale normativităţii Ambele viziuni propuse de model, cea a entităţii, respectiv cea incrementală par să ofere două modele contrare, cel puţin din punct de vedere logic, asupra procesului schimbării comportamentale. Acestea nu vorbesc de factorii care stau la baza schimbării şi dezvoltării, cum ar fi caracterul înnăscut al trăsăturilor despre care vorbesc, rigiditatea sau rezilienţa acestora versus maleabilitatea şi permeabilitatea la influenţe educaţionale motivate intrinsec sau extrinsec, ci izolează doar componenta schimbării. Valorile, alegerile conştiente care derivă din convingeri normative şi motivaţiile de a respecta normele, filosofiile personale care pot reflecta o orientare altruistă, respectiv una egoistă, sunt considerate elemente exogene pentru discutarea modelului. Ignorarea lor nu văduveşte conţinutul explicativ al acestor asumpţii simple care ghidează viziunile prezente la nivelul simţului comun. Totuşi, anumite aspecte ale acestor construcţii mentale, cum ar fi sensibilitatea la factori situaţionali, împreună cu o serie de caracteristici specifice domeniului complex al moralităţii, ne îndeamnă să privim cu precauţie tratamentul lor unitar şi reducţionist, ca un principiu unidimensional, cu doi poli: convingerile de tip entitate şi la celălalt, convingerile incrementale. Descriind un concept care a dobândit popularitate în domeniul educaţional, teoriile implicite necesită un tratament mai sensibil la adoptarea şi introducerea lor în sfera moralităţii. Dihotomia propusă de modelul lui Carol Dweck poate fi tratată prin prisma câtorva distincţii din câmpul psihologiei empirice şi al filosofiei morale: a. Opozitia dintre trăsătură şi stare în înţelegerea atributelor personalităţii; b. Tensiunea între rolul persoanei, respectiv al situaţiei în explicarea şi predicţia comportamentului. Această tensiune are un corespondent în domeniul moral în disputa dintre situaţionişti, reprezentaţi de John Doris (2002) şi dispoziţionişti, adepţi ai viziunii caracteriale, şi propunătorii viziunii de compromis, interacţioniste (cum sunt majoritatea modelelor sociocognitive). Disputa dintre dispoziţionişti, a căror tradiţie este identificabilă încă din lucrările lui Aristotel, Teofrast şi Galen, care propun conceptualizări ale Contribuţii la psihologia morală 39 personalităţii pe bază de trăsături sau tipuri umane („caractere") şi situaţionişti este încă fecundă pe tărâmul psihologiei empirice. Aristotel, de pildă, formula un model circular, bazat pe cauzalitate reciprocă, arătând că prin acţiune repetată, indivizii ajung la a dezvolta dispoziţii stabile, care în timp le vor afecta comportamentele. Prima clasă de teorii operează parţial conform acestui model, anume pe principiul stabilităţii şi consistenţei trăsăturilor, permiţând variabilitate situaţională şi temporală limitată, precum şi pe baza premisei că acestea influenţează comportamentul, având deci cauzalitate directă asupra acţiunilor persoanei. Teoriile implicite asupra caracterului moral al indivizilor se extind şi asupra grupurilor. Maniera în care indivizii tind să se comporte (predicţie care are ataşată o componentă normativă şi una axiologică), fie din naştere, fie ca o consecinţă a unor modificări independente de voinţa personală, se va reflecta şi în viziunea asupra modului de evoluţie a trăsăturilor grupurilor (No et al. 2008). Această observaţie are implicaţii asupra conceptului de rasă şi a fenomenelor psihosociale specifice rasismului. O mare parte a cercetărilor din domeniul judecăţilor evaluative şi a pedepsei urmăresc tocmai procesele care conduc la prejudecăţi, date fiind implicaţiile majore pentru practica juridică. 2.7. Variabilitatea interindividuală şi interculturală a teoriilor implicite Cele mai multe critici aduse constructului de teorie implicită vizează lipsa unui model explicativ coerent referitor la stabilitatea în timp a acestor construcţii mentale, la variabilitatea interindividuală, mai precis înţelegerea modelului în manieră dimensională sau categorială şi nu în ultimul rând, explicarea surselor diferenţelor documentate la nivelul cercetărilor transculturale. Chiu, Leung şi Hong (2010) propun trei dimensiuni centrale ale discutării oricărei tradiţii culturale cu implicaţii directe asupra înţelegerii legăturii dintre dimensiunea culturală şi conceptualizarea moralităţii. Este vorba despre următoarele trei tipuri de interogaţii: Ce este adevărat? (teoriile naive), Ce este important? (valorile) şi Ce este corect? (normele). Pe lângă acestea, o a patra dimensiune simbolică le completează pe fiecare în parte şi se referă la practici şi tradiţii (ritualuri). În sfera moralităţii, ceea ce defineşte relaţia dintre aceste componente este lipsa coerenţei, de multe ori un element de la un nivel fiind în conflict cu altele situate la niveluri diferite (norme vs. valori). Astfel de conflicte sunt identificabile în problemele legate de modul de restabilire a dreptăţii în urma unei transgresiuni sau de stabilire şi negociere a responsabilităţii colective. Ele provin din tensiunea inerentă dintre forţele orientate către colaborare şi competiţie, respectiv din distribuţia inegală la nivelul indivizilor din cadrul aceleiaşi culturi a acestor două aspecte. Variabilitatea interculturală este şi mai evidentă în geneza conflictelor interstatale şi interetnice. Cultura, prin cele trei componente amintite, conduce la securitate epistemică, oferind un cadru de confirmare şi validare a interpretărilor Ana Maria Hojbotă 40 experienţelor noi sau marcate de incertitudine (Chiu et al. 2000). Astfel, dincolo de notorietatea sursei care o propune, de salienţa şi popularitatea sa, o viziune sau idee tinde să se perpetueze în funcţie de utilitatea sa socială (Heylighen, 1997), cu alte cuvinte, în funcţie de măsura în care reuşeşte să îndeplinească funcţii de reglare socială. Teoriile implicite sau naive afectează nu doar modul de luare a deciziilor, dar sunt şi reflecţii ale diferenţelor interculturale la nivelul bunăstării (Wirtz, Chiu, Diener şi Oishi 2009). Aceste teorii sunt determinate/ influenţate de structura mediului socio-cultural şi economic. De pildă, Chen, Chiu şi Chan (2009), arată că în contextele cu o mobilitate redusă a forţei de muncă, indivizii tind să adopte mai degrabă o viziune fixă asupra lumii. Discuţia variabilităţii interindividuale şi interculturale aduce în prim plan şi factorii care conduc la apariţia unei predispoziţii către adoptarea unui tip de teorie sau a celei alternative. Unii autori speculează că expunerea la un anumit mediu familial, în care sunt încurajate tipuri de evaluări sau lăudate anumite aspecte personale în defavoarea altora (încurajarea efortului, respectiv a abilităţii, talentului, a felului de a fi al copilului) (cf Dweck et al, 1995b), ar putea genera o hiperaccesibilitate a cogniţiilor de tip entitate, respectiv a celor legate de mutabilitate. Alte aspecte, sugerate de studiile expuse în secţiunile anterioare, ar fi orientarea către scopuri evaluative şi promovarea unui stil de educaţie autoritar, în care primează atenţia către modul în care sunt respectate obligaţiile personale şi dacă distanţa ierarhică este salientă. Influenţa mediului social mai extins, a culturii, au fost studiate în designuri care utilizau subiecţi cu un background bisau multi-cultural (Hong et al, 2000). Conform perspectivei dinamic-constructiviste a autorilor, aceştia din urmă par să oscileze mult mai uşor între cadre culturale diferite ca răspuns la expunerea la anumite simboluri culturale specifice decât alţi participanţi. Astfel, acelaşi individ poate încorpora elemente provenite din două sau mai multe culturi care pot fi în tensiune, putându-se comuta de la un cadru interpretativ la celelalte, proces care va afecta şi modul în care va procesa informaţiile despre mediul social (Hong et al, 2000). 2.8. Variabilitatea intraindividuală şi principii de activare a teoriilor implicite O asumpţie implicită conţinută în literatura asupra teoriilor implicite se referă la stabilitatea acestor convingeri. Decizia cercetătorilor de a le trata în manieră mai degrabă esenţialistă are o serie de consecinţe asupra modului în care sunt înţelese şi cercetate, aspecte pe care le vom dezvolta în ceea ce urmează. Acest mod de a înţelege constructul a fost trecut în plan secundar, însă ignorarea lui poate conduce la o serie de erori de ordin teoretic şi metodologic, începând cu modul de evocare a acestor teorii, până la interpretarea rezultatelor şi integrarea lor în câmpul rezultatelor existente. Contribuţii la psihologia morală 41 Unul dintre aspectele vulnerabile la critici, central pentru înţelegerea modelului teoriilor implicite, însă insuficient explorat, este reprezentat de raportul dintre concepţiile de tip entitate şi cele incrementale. Nici în propunerile autorilor modelului, nici în cele ale altor autori interesaţi de acest concept, nu este clar statutul opoziţiei dintre cele două. Deşi logic se află în contradicţie, această tensiune dintre viziunile alternative tinde să se manifeste diferit în plan psihologic, putând să ghideze cogniţiile indivizilor prin prezenţa lor simultană. Mai precis, activarea lor se poate face într-un mod mai flexibil decât necesitatea coerenţei interne a unei descrieri ştiinţifice ar putea să îl susţină. Felul în care autorii modelului empiric aleg să folosească cele două etichete diagnostice, „teoreticieni ai entităţii", respectiv ai imutabilităţii trimit la trăsături stabile şi globale, cu alte cuvinte, au inclusă sugestia rigidităţii şi a unei viziuni mai degrabă esenţialiste asupra modului de a conceptualiza entităţi psihologice, precum caracterul moral. Harackiewicz şi Eliott (1995) arată că ele trădează un principiu care ar putea fi formulat astfel: „dacă ai fost o dată teoretician al entităţii, vei fi toată viaţa" (p. 298). Aşa cum vom vedea în secţiunea care urmează, putem vorbi mai degrabă de alternanţa între două lentile interşanjabile prin care indivizii percep realitatea, şi care devin active sub influenţa unor stimuli situaţionali, decât de două seturi de convingeri rigide care orientează toate evaluările. Trecerea de la o poziţie la cea opusă ar putea fi de fapt doar schimbarea focalizării de pe un tip de interpretare a realităţii sociale pe cea alternativă. Spre deosebire de schimbarea conceptuală care are legătură cu alte concepte şi se referă la caracterul evolutiv al procesului de cunoaştere, în evaluarea interpersonală aceasta ar putea fi mai flexibilă şi oportunistă şi adesea spontană. Astfel, ei i-ar putea lipsi caracteristicile unei evoluţii cognitive incrementale, validate subiectiv şi integrate personal şi la nivel explicit de către subiectul epistemic. Într-o suită de studii distincte, Dweck şi colaboratorii săi, precum şi alţi cercetători interesaţi de viziunile indivizilor asupra funcţionării personalităţii şi efectele acestora asupra judecăţilor, motivaţiilor şi comportamentelor, arată că amorsarea şi inducerea provizorie a unui anumit tip de teorie este posibilă. Cu alte cuvinte, prin sarcini simple de amorsaj, participanţii la studii pot dobândi, cel puţin temporar, o anumită concepţie asupra firii umane sau a trăsăturilor. Permeabilitatea acestor convingeri la intervenţii bazate pe amorsaj ridică o serie de întrebări asupra statutului de variabilă dispoziţională a teoriei implicite, de asemenea ameninţat de constatările privind corelaţiile test-retest destul de reduse (magnitudine de .43) între evaluările realizate la un interval de 8 săptămâni, obţinute de Poon şi Koehler (2005). Putem accepta, în aceste condiţii, legitimitatea conceptului, însă redefinind parametrii acestuia prin tratarea cu precauţie a concluziilor referitoare la diagnosticarea şi clasificarea indivizilor în „teoreticieni ai entităţii" şi „teoreticieni ai mutabilităţii", bazate pe măsurători unice. Pentru inducerea teoriilor de un tip sau celălalt, unele proceduri utilizează, pe lângă eseuri, şi tehnici bazate pe rememorare, cerând participanţilor, de exemplu, Ana Maria Hojbotă 42 să se gândească la o situaţie din propria lor existenţă în care şi-au demonstrat că se pot schimba şi să o descrie în detaliu (Heslin, Latham şi VandeWalle 2005). Metoda scenariului este cea în care participanţii citesc rezultatele unor cercetări psihologice care susţin fie viziunea statică, fie pe cea incrementală (Chiu et al. 1997; Kray şi Haselhuhn 2007). În aceste scenarii sunt descrise fie studii care ar fi demonstrat o viziune incrementală (ideea că oamenii pot evolua sau se pot schimba în timp, că abilităţile lor se pot îmbunătăţi prin exerciţiu şi întrucât creierul este un organ plastic, care se poate schimba), fie o viziune statică, ce susţine poziţia opusă. Intervenţii similare se utilizează în studiile asupra victimizării şi relaţiei acestui fenomen cu teoriile implicite. În acest tip de studii, participanţii primesc scurte descrieri ale unor cazuri în care un personaj (victimă a agresiunii din partea colegilor) descoperă faptul că se poate schimba în timp şi că felul său de a fi nu este unul fix. În domeniul inteligenţei, modificarea teoriilor prin intervenţii orientate către adoptarea unei viziuni a creşterii conduce la îmbunătăţirea performanţelor academice (Blackwell, Trzesniewski şi Dweck 2007). În concluzie, două probleme de interpretare apar din tratarea conceptului în manieră personologică, adică din clasificarea respondenţilor pe baza scorului la chestionarul de teorii implicite asupra caracterului, cu itemi care vehiculează doar ideea mutabilităţii. Prima este cea a instabilităţii răspunsurilor, care face dificilă atribuirea pe baza unui scor mare a unui diagnostic stabil. A doua este aceea că nu se poate preciza cu exactitate care este semnificaţia psihologică a unui scor mic. Această problemă a fost ridicată şi de Harackiewicz şi Elliot (1995), care atrag atenţia asupra faptului că acesta poate însemna deopotrivă adeziunea la o viziune de tip incremental, dar şi doar respingerea unui model al ridigităţii trăsăturilor de caracter. Este posibil ca în cadrul categoriei de indivizi care posedă o tendinţă cronică de a accepta în general teoriile de tip entitate să existe persoane mai sensibile la inducerea unei teorii de tip incremental. Factorii cu adevărat decisivi în această ecuaţie ar putea fi tocmai moderatorii psihologici care susţin permeabilitatea (cum ar fi, de pildă, inducerea unui scop tranzitoriu de tip evaluativ, vezi Poon şi Koehler, 2006). 2.9. Dimensionalitatea şi maleabilitatea teoriilor implicite Aşa cum am discutat în secţiunea anterioară, clasificarea subiecţilor pe baza scorurilor chestionarului încetăţenit în literatură este problematică şi se aplică întregului domeniul de explorare al teoriilor implicite. Aceste probleme nerezolvate sunt dublate şi de o serie de neajunsuri legate de adaptarea modelului opoziţiei entitate-incrementalitate la sfera moralităţii. Dihotomia inerentă descrierilor standardelor comportamentale de tip prescriptiv sau proscriptiv, în termeni de pozitiv/negativ, bine/rău, corect/incorect, constituie o caracteristică evaluativă care nu poate fi desprinsă de modul de conceptualizare a trăsăturilor morale la nivelul Contribuţii la psihologia morală 43 gândirii naive (Haidt, 2001). Felul în care a fost construită şi utilizată scala de teorii implicite, pe care am semnalat-o în articolele anterioare (Hojbotă 2014, a,b), trimite la două principii care nu sunt contradictorii sau mutual exclusive, dar pot avea efecte contrarii la nivel psihologic, la fel cum pot funcţiona simultan. La o privire atentă, itemii propuşi de Chiu şi echipa sa (1997) pentru măsurarea concepţiilor de tip entitate trimit la o predicţie a comportamentelor viitoare ale oamenilor dinspre o direcţie evaluativă negativă spre alta similară (evoluţia caracterului este văzută continuând în sens negativ, dacă nu chiar spre o amplificare a trăsăturilor negative), pe când itemii ataşaţi dimensiunii incrementale (mutabilitatea caracterului) evocă mai degrabă ideea de schimbare către o direcţie pozitivă (dinspre pozitiv spre pozitiv sau de la negativ la pozitiv). Astfel, este posibil ca cele două dimensiuni să vizeze nu numai o dihotomie între prezenţa şi absenţa schimbării comportamentale, ci şi traiectoria sau direcţia acestei schimbări. Itemii care reflectă teoriile entităţii dezvăluie o predispoziţie către adoptarea şi perpetuarea de scopuri imorale, pe când cei corespunzători teoriilor incrementale vizează orientarea către scopuri, valori şi idealuri morale pozitive, indicând aşadar un progres. Deci, predicţia implicită vehiculată de teoriile entităţii are ataşată o valenţă afectivă care este mai degrabă orientată spre dezvoltarea sau perpetuarea de intenţii comportamentale maliţioase, răuvoitoare, care declanşează reacţii de condamnare sau de desconsiderare. În schimb, predicţia asociată formulării itemilor incrementali vizează modificări comportamentale lăudabile, care determină reacţii evaluative pozitive, de admiraţie, respect şi stimă. Aceştia trimit la o viziune melioristă, optimistă asupra caracterului, amintind de concepţiile asupra îndreptării, pe când itemii asociaţi concepţiei entităţii trimit la o viziune sceptică, pesimistă. Datorită caracterului inerent normativ al caracteristicilor şi comportamentelor asociate domeniului moral, nu avem motive să considerăm că subiecţii naivi recrutează în descrierea persoanelor etichete abstracte. Cu alte cuvinte, nu tratează trăsăturile de caracter ca atribute neutre, inerte evaluativ, care sunt organizate pe un continuum de la pozitiv (meritoriu, corect, moral) la negativ (reprobabil, incorect, imoral), în care virtutea este în mod automat evaluată ca absenţa viciului şi invers, viciul este interpretat ca absenţă a virtuţilor. Mai mult, având în vedere caracterul multidimensional al moralităţii şi multitudinea de posibilităţi de configurare a relaţiei dintre agresor şi victimă (pacientul moral poate fi identic cu agentul, poate fi altul sau un grup/societatea), este improbabil ca principiul incrementalităţii, respectiv cel al imutabilităţii, să se aplice în mod automat uniform tuturor trăsăturilor, însă ne aşteptăm ca acestea să coreleze. Un alt argument este faptul că oamenii posedă module de procesare diferite pentru caracteristicile şi comportamentele pozitive, respectiv pentru cele negative, aşa cum am arătat într-un studiu anterior (Hojbotă 2014a). Astfel, considerăm teoriile entităţii asociate cu tendinţa de a dezvolta teorii personologice referitoare la comportamentul moral. Acestea sunt orientate predominant către a preveni comportamentele imorale viitoare prin control, menţinerea Ana Maria Hojbotă 44 ordinii sociale, protecţia victimelor şi a societăţii, pedeapsă focalizată pe făptaş şi nu pe transgresiune. De asemenea, reacţiile la observarea faptelor imorale sunt mai severe, emoţiile care le însoţesc fiind frica, furia, indignarea, dezgustul moral, atribuind faptele unor caracteristici înnăscute sau cultivate în timp şi ignorând elementele contextuale. În contrast, teoriile sau convingerile incrementale se asociază cu prevenirea prejudiciilor morale viitoare prin educaţie, restabilirea statutului social al transgresorului, focalizându-se pe actul contranormativ imoral şi nu pe autor. Astfel, reacţiile vor fi mai puţin severe, incluzând şi compasiune şi iertare. Teoriile incrementalităţii vorbesc despre potenţial pentru dezvoltare şi creştere personală, atunci când sunt aplicate în sfera abilităţilor intelectuale. Acestea sunt tratate în opoziţie cu teoriile entităţii, aşadar nu se referă şi la modificări care pot lua o direcţie negativă. În acest caz, variablitatea caracterului descrie ideea de schimbare în sensul incrementalităţii predispoziţiei către intenţii ostile, sau incrementalitate a răului, aşa cum este acest fenomen descris de Phillip Zimbardo în Efectul Lucifer (2004). Un alt aspect care pune la îndoială capacitatea acestui model de a se adapta la domeniul moral este multidimensionalitatea conceptului de caracter, care include aspecte dispoziţionale diferite a căror manifestare este foarte probabil a fi percepută ca funcţionând diferit. De pildă, relaţia persoanei cu sine, respectiv cu celălalt şi cu societatea, predispoziţia către comportamente antisociale bazată mai degrabă pe autocontrol dar şi pe renunţarea la comportamente egoiste, individualiste, comportamente prosociale inhibitive, respectiv proactive. Mai mult, domeniul moral poate fi, cum consideră Jonathan Haidt, parcelat în mai multe domenii: sacralitate, evitarea suferinţei, echitatea, loialitatea şi respectul faţă de autoritate (Haidt şi Joseph, 2004). Până în acest moment nu există dovezi empirice care să ne permită să extragem concluzia că principiul maleabilităţii funcţionează similar sau proporţional (în funcţie de modul în care definim trăsăturile, conotate pozitiv sau negativ, în sens privativ) pentru toate aceste dimensiuni. Există fără îndoială corelaţii şi numeroase suprapuneri la nivelul simţului comun între toate aceste domenii ale moralităţii, însă ar fi necesară studierea lor simultană pentru a verifica dacă în percepţia naivă, conceptul de caracter este unul monolitic şi modificările comportamentale şi inter-temporale au un caracter pervaziv. Aceste teorii au un caracter dispoziţional, însă modificări ale acestora (Chiu et al. 1997; Good, Aronson şi Inzlicht 2003) au fost observate prin intervenţii bazate pe scenarii sau pe traininguri despre potenţialul de a creşte, majoritatea fiind în domeniul abilităţilor şi învăţării. Permeabilitatea acestor construcţii mentale şi efectele acestor intervenţii pe rută motivaţională asupra îmbunătăţirii performanţei sau relaţiilor interpersonale şi intergrupuri deschid noi oportunităţi în special în zona abordărilor pozitiviste. Considerăm că cele două tipuri de principii se pot asocia în diverse combinaţii: a) de pildă, asocierea dintre scoruri ridicate la incrementalitate şi ridicate la imutabilitate sugerează o atitudine sceptică asupra caracterului, conform căreia oamenii sunt văzuţi ca fiind capabili de schimbare pozitivă, însă de cele mai multe Contribuţii la psihologia morală 45 ori nu sunt dispuşi, nu beneficiază contextul sau resursele să o facă, şi ratează o evoluţie pozitivă. Pe de altă parte, predispoziţia de a acţiona imoral este considerată ca o consecinţă a deprivării de autocontrol, reacţii afective inadecvate sau o incapacitate de a anticipa consecinţele negative ale propriilor acţiuni (din neglijenţă, lipsa empatiei faţă de celălalt sau ca rezultat al unei gândiri prospective deficitare); b) o viziune maniheistă a caracterului moral care opune o portretizare a malevolenţei în conceptualizarea caracterului imoral (o convingere în viziunea de tip entitate ridicată, însoţită de scepticism cu privire la posibilitatea mutabilităţii sau creşterii). În această perspectivă, oamenii sunt văzuţi ca incapabili să se schimbe în bine, ca pradă unei tendinţe pozitive (în sensul opoziţiei faţă de viziunea privativă în care conduita antisocială este rezultatul unor lipsuri, deficienţe), hedoniste către a acţiona imoral (satisfacţie asociată prejudiciului, plăcere), benevolenţei sau tendinţei dispoziţionale de a acţiona lăudabil din punct de vedere moral. Comportamentul virtuos, moral este în schimb văzut ca apanajul aleşilor, a unei elite spirituale, exemplare al căror caracter este considerat incoruptibil (aşa cum şi caracterele imorale sunt văzute ca incorigibile); c) viziunea melioristă, optimistă, este cea în care converg o viziune a incrementalităţii ridicată, însoţită de una a imutabilităţii scăzută, caracterul moral fiind în această situaţie conceptualizat ca o sumă de trăsături şi competenţe personale care pot fi consolidate şi exersate în timp; d) viziunea ambivalentă (relativistă), ar caracteriza zona în care s-ar plasa subiecţii care obţin scoruri mici sau medii la ambele dimensiuni, permiţându-ne să vorbim despre concepţii ambivalente, în care predomină o ideologie relativistă şi particularizatoare asupra moralităţii. În această ultimă zonă am găsi o poziţionare situaţionistă, care neagă legitimitatea conceptului de trăsătură de caracter. Concomitent, observăm o ruptură între studiile care abordează aceste teorii din perspectiva diferenţelor interindividuale (cronice, ca elemente de tip trăsătură), în care instrumentele psihologice utilizate pentru operaţionalizarea lor măsoară doar faţeta imutabilităţii, şi cele care completează aceste constatări prin manipulări experimentale sau intervenţii cognitiv-comportamentale bazate pe modificarea sistematică a acestor cogniţii. În această a doua situaţie, intervenţiile explicite folosesc ambele tipuri de manipulare a teoriilor, referitoare la teoriile de tip entitate sau şi incrementale (fie se induce ideea că trăsăturile personale sunt în cea mai mare parte fixe şi nu pot fi supuse unor modificări majore prin influenţa proprie sau a factorilor de mediu, fie convingerea opusă, că acestea pot evolua în orice direcţie, dacă este investit suficient timp şi efort din partea posesorului). Primul cadru de interpretare al calităţilor psihologice utilizează informaţiile legate de actorii mediului social pentru categorizări şi atribuirea de etichete. În schimb, mentalitatea ataşată viziunii maleabilităţii aduce în discuţie viziuni procesuale mai complexe, invocând motivaţii şi intenţii pe termen mediu şi lung, activând un discurs al schimbării şi transformării evolutive (Chiu et al. 1997; Erdley şi Dweck, 1993). Acestea generează orientări evaluative diferite sub aspectul rigidităţii şi caracterului Ana Maria Hojbotă 46 sistemic, holistic în interpretările generate de indivizi cu privire la propria persoană, la mediul social şi sensibilitatea la factori situaţionali (Mueller şi Dweck 1998) sau la inducerea lor deliberată. Toate aceste aspecte cumulate legitimează propunerea tratării lor separate, aşa cum şi-au propus iniţial autorii modelului. 3. Modelul socio-funcţionalist al lui Tetlock şi teoriile implicite asupra moralităţii Modul în care oamenii realizează atribuirea vinei şi responsabilităţii constituie una dintre temele centrale ale cogniţiei morale (Miller, Burgoon şi Hall 2007; Pizzaro şi Tannenbaum 2011), fiind strâns legată, aşa cum am arătat în secţiunile anterioare ale acestui capitol, de detectarea trăsăturilor morale. O serie de erori sistematice în judecată, care au la bază atât procese automate, cât şi reflexive, caracterizează procesele din sfera de evaluare morală, în special atunci când observatorii sunt confruntaţi cu întrebări despre statutul moral al unei acţiuni, respectiv caracterul moral al unei persoane. Aceste erori sunt încorporate într-un proces evaluativ care ia adesea aspectul unui demers de completare a spaţiilor goale, care are ca scop atingerea unui diagnostic al faptei şi autorului acesteia (Pizzaro şi Tannenbaum, 2011, p. 10). Oamenii sunt motivaţi să creadă într-o lume predictibilă, corectă şi controlabilă. Răspunsul intuitiv, automat, al oamenilor de rând la transgresiuni este de tip punitiv, de alocare a unei pedepse proporţionale cu severitatea faptei (Carlsmith, 2006). Statutul moral al faptei comise este prima informaţie pe care subiecţii naivi o caută în procesul investigativ care se declanşează odată cu detectarea unui prejudiciu al cărui autor nu a fost încă identificat sau pedepsit în mod corespunzător. Explorarea mediului social şi controlul asupra evenimentelor care se produc la nivelul acestuia sunt strâns legate de capacitatea de a diagnostica şi prezice măsura în care indivizii (sau grupurile) se vor comporta în manieră cooperantă sau antisocială. Pornim de la premisa că unii indivizi manifestă tendinţa de a supraestima influenţa trăsăturilor stabile de caracter (fiind mai vulnerabili la comiterea erorii fundamentale de atribuire, vezi Gilbert, 1997), cu alte cuvinte de a supraestima înclinaţiile stabile spre comportamentul moral sau imoral atunci când stabilesc vina/meritul şi responsabilitatea pentru comportamente morale (/imorale), respectiv de a subestima influenţa factorilor situaţionali. Vom încerca în continuare să detaliem perspectiva social-funcţionalistă, încercând să o apropiem de concluziile cercetărilor asupra teoriilor implicite. Există o variabilitate ridicată la nivelul simţului comun în ceea ce priveşte modul de conceptualizare a caracterului şi judecăţilor deontice. Percepţiile despre mutabilitatea caracteristicilor umane posedă un potenţial ridicat de a amplifica sau reduce tendinţele de distorsiune ale judecăţilor evaluative. Deciziile şi raţionamentele morale diferă de alte tipuri de judecăţi prin deplasarea direcţiei dinspre sine (scopuri Contribuţii la psihologia morală 47 epistemice – eficienţă şi acurateţe, scopuri de protejare a imaginii de sine pozitive sau asigurarea sentimentului consistenţei cognitive) spre mediul social, mai precis spre menţinerea, păstrarea justiţiei şi ordinii sociale şi promovarea schimbării pozitive. Prin reacţiile la comportamente imorale, fie exteriorizate, fie resimţite doar la nivel subiectiv, acestea având rol mobilizator, antrenând hipervigilenţă şi punitivitate, indivizii devin protectorii funcţionalităţii lumii sociale din care fac parte. La fel ca modelele teoriilor implicite, o altă serie de concepte se referă la posibile surse de distorsiune care afectează procesul evaluării comportamentelor contranormative şi reacţiile la transgresiune. Printre cele mai cunoscute modele, cel propus de Tetlock (2002) porneşte de la premisa că oamenii posedă module multifuncţionale de evaluare morală, pe care le mobilizează în funcţie de caracteristicile şi cerinţele situaţiei, mai precis de tipul de scop care este ameninţat, precum şi de configuraţia scopurilor personale. Noţiunea de mentalitate incriminatorie vizează un tip de bias în procesarea informaţiilor referitoare la transgresiunile care ameninţă stabilitatea şi ordinea socială. Scopul principal al evaluării nu este unul epistemic, rece, de formulare a unui verdict corect pornind de la caracteristicile faptei, făptaşului şi a circumstanţelor, ci este mai degrabă unul centrat pe diagnosticarea şi rezolvarea unei disfuncţii psihosociale acute. Aceasta necesită un răspuns prompt, imediat, chiar şi suportând costul pierderii acurateţii în evaluarea responsabilităţii şi cauzalităţii. Într-o serie de experimente distincte, Rucker, Polifroni, Tetlock şi Scott (2004) au arătat că atunci când ordinea socială este ameninţată de comportamente contranormative repetate, însă rămase nepedepsite, indivizii devin extrapunitivi în evaluarea respectivelor comportamente. Experimentele realizate de aceşti autori au manipulat percepţia asupra eficienţei sistemului de justiţie, arătând existenţa unei tendinţe automate către protejarea regimului social curent. Aceste tendinţe către reacţii afective de tipul amplificării furiei şi indignării, şi a intensificării reacţiei punitive se atenuează sau devin inactive în momentul în care actul justiţiei este realizat şi, implicit, este redusă sursa de incertitudine şi ameninţare la adresa ordinii sociale existente (Tetlock, 2002). Modelul socio-funcţionalist susţine că în mod normal, atunci când evaluează comportamente contra-normative, şi când scopul epistemic primează, oamenii se comportă asemenea unor cercetători naivi, dar când actele evaluate prezintă consecinţe grave, care ţin de domeniul legal, ei devin „judecători, teologi sau procurori intuitivi", şi sunt animaţi de scopuri utilitariste, mai precis reducerea posibilităţii de reapariţie a unor acte similare (Tetlock, 2002). Revenind la modelul teoriilor implicite, reluăm pe scurt modul în care cele două cadre de interpretare a caracterului moral afectează judecăţile. Aşa cum arată Chiu şi colaboratorii (1997), teoreticienii entităţii manipulează informaţiile contextuale în manieră expeditivă, sunt insensibili la circumstanţele atenuante şi, în acelaşi timp, reactivi la cele agravante. Ei vor formula prematur, pornind de la instanţe singulare sau dovezi limitate, judecăţi diagnostice premature şi cu un Ana Maria Hojbotă 48 caracter generalizator asupra conduitei autorilor. Pentru aceştia, trăsăturile constituie elemente uşor de diagnosticat şi care posedă o valoare inferenţială ridicată. O trăsătură negativă dintr-un anumit domeniu moral constituie un indice al prezenţei trăsăturilor negative şi pentru alte dimensiuni caracteriale; trăsătura posedă şi o valoare predictivă, va indica felul în care indivizii se vor comporta pe viitor (Erdley şi Dweck 1993). Mai mult, aceiaşi autori arată că adepţii convingerilor incrementale investesc trăsăturile identificate cu caracter de provizorat, convingerile lor fiind mult mai permeabile la informaţii situaţionale noi, care contrazic dovezile preexistente. Cântărirea caracteristicilor faptei, situaţiei, statutului mental şi dispoziţiilor autorului este afectată aşadar nu doar de biasuri precum sunt teoriile implicite asupra caracterului, ci şi de modul în care este perceput contextul social. Astfel, măsura în care mediul social este văzut ca instabil, ameninţat de criminalitate şi, prin urmare, caracterizat de o ordine fragilă va dicta şi asumarea indivizilor a unui rol de „câine de pază" (Kelley, 1971). Convingerile de tip entitate şi mentalitatea incriminatorie amintesc ca manifestare şi consecinţe a atitudinii moralizatoare de sindromul personalităţii autoritare: convenţionalism, intoleranţă la ambiguitate, obedienţă faţă de autoritate (Adorno et al, 1950), întâlnindu-se pe teritoriul complexităţii integrative şi a vigilenţei epistemice. Tetlock propune un model de compromis între viziunea raţionalistă şi cea intuiţionistă din psihologia moralităţii, avansând viziunea „corectă-dar-biasată-şitotuşi-perfectibilă" asupra judecăţii morale, care se bazează pe trei principii: 1) oamenii consideră în general că sunt ghidaţi de corectitudine, obiectivitate şi imparţialitate în evaluare, 2) sunt adesea supuşi la distorsiuni în judecăţi care îi determină să supraevalueze factori irelevanţi, respectiv să îi subestimeze pe cei relevanţi (Gilovich, Griffin şi Kahneman, 2002) şi 3) au în acelaşi timp tendinţa să îşi corecteze propriile evaluări atunci când surprind abateri de la propriile standarde de judecată. Acest model propune conceptul de „mentalitate incriminatorie" care este un cadru evaluativ caracterizat prin hipervigilenţă în raport cu informaţiile care ar putea constitui probe, indicatori ai transgresiunilor observate. Printre elementele acestui „sindrom" se numără hiperaccesibilitatea datelor despre caracterul persoanei învinuite, o probabilitate ridicată de a-i învinui pe cei care încalcă normele, chiar şi pentru comportamente contra-normative mai puţin grave şi, nu în ultimul rând, de a susţine şi a încuraja ispăşirea pedepsei atât pentru cei vinovaţi, cât şi – dacă este cazul a celor care nu îşi fac datoria de a amenda transgresiunea şi restabili ordinea socială (Tetlock şi colaboratorii, 2007). Având predispoziţia către sau inducându-li-se convingerea că societatea este din ce în ce mai afectată de criminalitate, iar autorităţile sunt depăşite (făptaşii nu sunt identificaţi iar condamnările nu sunt realizate), oamenii devin mai punitivi, semnalizând astfel potenţialilor transgresori inevitabilitatea ispăşirii. Astfel, confruntaţi cu ameninţarea acută a ordinii sociale, indivizii devin adepţi ai teoriilor entităţii, motivaţi de pedepsirea transgresorilor, prevenirea Contribuţii la psihologia morală 49 repetării prejudiciilor, chiar cu preţul pedepsirii sau afectării unor persoane nevinovate. Orientarea spre apărarea legii, către respectarea ordinii sociale cu preţul limitării drepturilor şi libertăţilor individuale este, aşa cum au arătat Tetlock şi colaboratorii săi (2007), prezentă într-o formă dispoziţională la persoanele care prezintă scoruri ridicate la instrumentele care măsoară ideologii autoritariste de dreapta. Operarea cu ajutorul trăsăturilor morale sau apelul la factorii situaţionali nu se realizează independent de modul de conceptualizare a cronicităţii şi caracterului dispoziţional al atributelor care ţin de sfera caracterului moral (Uhlmann, 2013). Conform modelului propus de Tetlock şi colaboratorii săi în 2007, persoanele cu mentalitate incriminatorie cronică au „tendinţa de a pedepsi violatorii normelor mult mai aspru, să le atribuie mai multă responsabilitate, să manifeste mai multă furie îndreptată spre aceştia" (Tetlock et al., 2007, p. 201). Astfel, vedem teoriile de tip entitate asupra caracterului moral consubstanţiale unei predispoziţii către hipervigilenţă, în scopul izolării şi pedepsirii agresorilor, caracteristică nevoii de a evita comiterea unor erori de tipul II (achitarea vinovaţilor). În schimb, o viziune incrementală ar antrena mai degrabă orientarea spre corectitudine şi respectarea drepturilor indivizilor, menţinând o atenţie sporită pentru evitarea comiterii erorilor de tip I (punerea sub acuzare a unei persoane nevinovate). Reducerea sau dezactivarea mentalităţii incriminatorii reprezintă unul dintre scopurile principale ale psihologiei morale aplicate în domeniul judiciar, în special acolo unde miza este maximizarea obiectivităţii în formularea verdictelor. Evaluarea comportamentelor morale este de regulă focalizată pe consecinţele actelor săvârşite (în termeni de cântărire a prejudiciilor cauzate, a responsabilităţii şi vinei care derivă din actele observate) şi pe modalităţile cele mai adecvate de a reacţiona la aceste consecinţe (normele injunctive legate de reacţia la prejudiciile observate, stabilirea tipurilor de pedepse pentru faptele respective). Evaluarea persoanelor va viza mai degrabă un diagnostic de stabilire a prezenţei, respectiv a absenţei unor trăsături morale pozitive (Tannenbaum et al., 2011; Uhlmann, Zhu şi Tannenbaum, 2013) şi/sau, în funcţie de măsura în care acestea sunt conceptualizate unitar sau separat, a unor dispoziţii spre comportamente indezirabile. Cele două procese de evaluare, unul axat pe faptă, celălalt pe descrierea persoanei, se produc concomitent şi se pot informa reciproc, aşa cum sugerează studiile care arată că acte care produc prejudicii minore pot fi considerate uneori probe suficiente pentru inferarea caracterului moral al unei persoane. În aceeaşi direcţie indică şi cercetările asupra rolului unor emoţii precum iertarea, răzbunarea şi indignarea morală, care arată că indivizii sunt mai puţin motivaţi de a respecta principiile justiţiei retributive în reacţia la o faptă de transgresiune, fiind mai degrabă interesaţi de evaluarea caracterului moral al unei persoane, de stabilirea calităţilor morale (dispoziţiilor prosociale sau antisociale cronice) ale acesteia (Uhlmann 2013, 5-6). Ana Maria Hojbotă 50 Literatura asupra evaluării comportamentelor morale sugerează că percepţia transgresiunilor morale şi pedepsirea actelor de abatere de la norme sunt procese care pot fi afectate de cadre mentale induse provizoriu (Lerner, Goldber şi Tetlock 1998) sau de afecte incidentale (Schnall et al. 2008), care sunt logic independente de caracteristicile specifice ale acţiunii evaluate. Astfel, considerăm că teoriile entităţii sunt cel mai probabil asociate cu tendinţa de a dezvolta teorii personologice referitoare la comportamentul moral. Acestea sunt orientate predominant către a preveni comportamentele imorale viitoare prin control, menţinerea ordinii sociale, protecţia victimelor şi a societăţii în ansamblu, cu un verdict având formularea focalizată pe făptaş, nu pe faptă. De asemenea, reacţiile la observarea faptelor imorale sunt mai severe, faptele sunt atribuite unor caracteristici înnăscute sau cultivate în timp, ignorând elementele contextuale. Pe de altă parte, în prevenirea prejudiciilor morale viitoare, adepţii teoriilor incrementale se vor axa pe măsuri de dezvoltare, educaţie, reintegrare şi restabilire a statutului social al transgresorului, pedeapsa focalizându-se pe actul imoral şi nu pe violator în integritatea lui ca persoană. Astfel, reacţiile vor fi mai puţin severe, mai puţin dezaprobatoare, şi mai mult bazate pe frică, dar şi pe compasiune şi iertare. 4. Întrebări deschise şi direcţii viitoare de cercetare Sfera de cercetare a teoriilor implicite este dominată în prezent de eforturi de legitimizare şi integrare. Aşa cum am arătat, primele eforturi în acest sens au fost demarate de către Carol Dweck şi echipa sa de cercetători în domeniul percepţiei sociale şi a psihologiei dezvoltării, interesată în special de modul de conceptualizare a moralităţii, inteligenţei, creativităţii sau înţelepciunii. A doua direcţie de cercetare este reprezentată de cea al cărei pionier este Adrian Furnham, în sfera psihologiei muncii şi a psihologiei organizaţionale, şi în context clinic. Cele două linii de cercetare converg către un set de concluzii similare: teoriile implicite prezintă variabilitate interindividuală şi interculturală accentuată, sunt independente de nivelul stimei de sine şi de nivelul intelectual al indivizilor, influenţează o serie de variabile (motivaţia, performanţa, modul de abordare a sarcinii) şi sunt sensibile la manipularea lor experimentală. Ambele au tendinţa de a trata aceste dimensiuni în manieră esenţialistă, aspect care le văduveşte din capacitatea explicativă, necesară înţelegerii instanţelor şi coerenţei interne a convingerilor indivizilor cu referire la domeniul moral. Legat de acestea, e necesară şi delimitarea ideii mutabilităţii de cea a incrementalităţii trăsăturilor morale, prin operaţionalizarea lor distinctă şi prin încercarea de a extrage separat antecedentele şi consecinţele fiecăreia dintre dimensiuni menţionate. Pe parcursul capitolului am încercat să arătăm de ce aplicarea modelului convingerilor implicite nu poate încorpora cu lejeritate un construct, în manieră Contribuţii la psihologia morală 51 universal valabilă, pentru toate trăsăturile din sfera caracterului moral. Am subliniat, de asemenea, posibilitatea înţelegerii principiilor imutabilităţii, respectiv a caracterului fix, imuabil a caracterului moral în înţelegerea naivă într-o manieră care pune în opoziţie aspecte care ţin de mai mult de o singură dimensiune, bipolară, de la static la dinamic. De pidă, ideea de stagnare poate fi aşezată în opoziţie cu cea de progres, avându-se în vedere simultan şi constatarea că variabilitatea inter-temporală a comportamentului poate fi înţeleasă şi ca inconstanţă sau imprevizibilitate. Dificultăţile inerente constructului de teorie implicită, sesizate deja în literatură şi dezvoltate mai departe de noi într-o serie de critici necesită o rezolvare empirică şi conceptuală care să elucideze nu doar dimensionalitatea, ci să rezolve problema stabilităţii intertemporale şi transsituaţionale. Cercetările aplicative pot constitui un element de interes pentru numeroase arii de cunoaştere care depăşesc nivelul înţelegerii individului, aşa cum am evidenţiat pe parcursul articolului, de la practicile judiciare, până la discursul public de legitimare a sistemului şi puterii. Convingerile sau teoriile implicite constituie instrumente de atingere a unor scopuri personale, ceea ce le oferă flexibilitate şi permeabilitate, dar pot fi tratate şi ca elemente care pot fi analizate sub aspectul modului în care sunt încorporate în discursul public. De pildă, impunerea unui anumit tip de viziune asupra naturii umane, evident prin discursul politic, poate avea consecinţe nu doar la nivelul evaluării interpersonale, ci şi asupra modului în care sunt percepute, susţinute şi legitimate anumite politici publice. Aşa cum am arătat, unele cadre sunt cerute de sprijinul unui sistem de justiţie credibil şi eficient, însă pot conduce la instituţionalizarea suspiciunii, neîncrederii şi punitivităţii. Acesta este cazul convingerilor referitoare la natura coruptibilă a caracterului uman, discursul predominant conservator care subliniază declinul moral la nivel generalizat şi care recomandă o atitudine de hipervigilenţă. Sensibilitatea cognitivă la influenţa inducerii unei teorii implicite sau mentalităţi incriminatorii care să crească nivelul de punitivitate sau să reducă nivelul încrederii şi chiar a generozităţii, permeabilitatea la informaţii contextuale care ar putea atenua aceste tendinţe justifică necesitatea studierii conjugate a acestor factori. În domeniul moralităţii, teoriile implicite asupra mutabilităţii trăsăturilor au fost studiate izolat, fără referire la modele consacrate asupra judecăţilor evaluative, ceea ce reduce din capacitatea explicativă, vizibilitatea şi relevanţa subiectului de cercetare. Lipsa identificată transformă acest teren într-un spaţiu conceptual provocator. Mai mult, rezultatele raportate în literatură trădează multiple efecte adaptative şi dezadaptative ale acestor cadre mentale, asupra mai multor aspecte ale funcţionării individuale, ceea ce reclamă rediscutarea şi rafinarea modelului. Astfel, este de aşteptat ca aceste teorii să aibă consecinţe indiscutabile în practica juridică, psihologică şi educaţională. Minimizarea erorilor şi distorsiunilor prin metode validate ştiinţific vor fi componente pragmatice centrale ale discuţiei propuse, conducând Ana Maria Hojbotă 52 la crearea şi întărirea competenţelor etice, mai precis în sfera evaluării etice. Reducerea sau dezactivarea mentalităţii incriminatorii, realizată uzual în cadrul proceselor de avocaţi, procurori dar şi de mass media, reprezintă unul dintre scopurile principale ale psihologiei morale aplicate în domeniul judiciar, în special acolo unde miza este maximizarea obiectivităţii în formularea verdictelor. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Adorno, Theodor W., Else Frenkel-Brunswik, Daniel J. Levinson şi Nevitt R. Sanford. 1950. The Authoritarian Personality. New York: Harper. Beer, Jennifer S. 2002. „Implicit Self-Theories of Shyness." Journal of Personality and Social Psychology 83: 1009-1024. Blackwell, Lisa, Kali H. Trzesniewski şi Carol S. Dweck. 2007. „Implicit Theories of Intelligence Predict Achievement Across an Adolescent Transition: A Longitudinal Study and an Intervention." Child Development 78: 246-263. Carlsmith, Kevin M. 2006. „The Roles of Retribution and Utility in Determining Punishment." Journal of Experimental Social Psychology 42: 437-451. Chen, Jing, Chi-yue Chiu şi Fiona S. Chan. 2009. „The Cultural Effects of Job Mobility and the Belief in a Fixed World: Evidence from Performance Forecast." Journal of Personality and Social Psychology 97: 851-865. Chi, Michelene T.H. şi James D. Slotta. 1993. „The Ontological Coherence of Intuitive Physics". Cognition and Instruction 10: 249-260. Chiu, Chi-yue, Carol S. Dweck, Jennifer Y. Y. Tong şi Jeanne H. Y. Fu. 1997. „Implicit Theories and Conceptions of Morality." Journal of Personality and Social Psychology 73: 923-940. Chiu, Chi-yue, Ying-yi Hong şi Carol S. Dweck. 1997. „Lay Dispositionism and Implicit Theories of Personality." Journal of Personality and Social Psychology 73: 19-30. Chiu, Chi-yue, Angela K-y Leung şi Ying-yi Hong. 2010. „Cultural Processes: An Overview." In Cultural Processes: A Social Psychological Perspective, ed. A. K-y. Leung, C-y. Chiu, Y-y. Hong. New York: Cambridge University Press. Contribuţii la psihologia morală 53 Chiu, Chi-yue, Michael W. Morris, M., Ying-yi Hong şi Tanya Menon. 2000. „Motivated Cultural Cognition: The Impact of Implicit Cultural Theories on Dispositional Attribution Varies as a Function of Need for Closure." Journal of Personality and Social Psychology 78: 247-259. Church, A. Timothy, Fernardo A. Ortiz, Marcia S. Katigbak, Tatyana V. Avdeyeva, Alice M. Emerson, Jose de Jesus F. Vargas şi Joselina R. Ibanez. 2003. „Measuring Individual and Cultural Differences in Implicit Trait Theories." Journal of Personality and Social Psychology 85: 332-347. Conley, Terri D. şi Barry E. Collins. 2002. „Gender, Relationship Status, and Stereotyping about Sexual Risk." Personality and Social Psychology Bulletin 28: 1483-1494. Cushman, Fiery A. şi Alfred Mele. 2008. „Intentional Action: Two and Half Folk Concepts." In Experimental Philosophy, ed. Joshua Knobe, Shaun Nichols, 171–188. New York, NY: Oxford University Press. Delaney, Arthur şi Michael McAuliff. 2012. „Paul Ryan Wnts 'Welfare Reform Round 2'." Huffington Post, March 20, disponibil la adresa: http://www.huffingtonpost.com/2012/03/20/paul-ryan-welfare-reform_n_1368 277.html Dion, Karen, Ellen Berscheid şi Elaine Walster. 1972. „What is Beautiful is Good." Journal of Personality and Social Psychology 24: 285-290. diSessa, Andrea. 1982. „Unlearning Aristotelian Physics: a Study of Knowledge-Based Learning." Cognitive Science 6: 37-75. Doris, John. 2002. Lack of Character: Personality and Moral Behavior. New York: Cambridge. Dunbar, Kevin N., Jonathan Fugelsang şi Courtney Stein. 2007. „Do Naive Theories Ever Go Away? Using Brain and Behavior to Understand Changes in Concepts." In Thinking with Data, ed. M. Lovett, P. Shah, 193-206. New York: Lawrence Erlbaum Associates. Dunning, David. 2001. „On the Motives Underlying Social Cognition". In Blackwell Handbook of Social Psychology: Vol. 1: Intraindividual Processes, ed. Norbert Schwarz, Abraham Tesser, 348-374. New York: Blackwell. Dweck, Carol S. 1991. „Self-theories and Goals: Their Role in Motivation, Personality şi Development." In Nebraska Symposium on Motivation, ed. R. Dienstbier. Lincoln, Nebraska: University of Nebraska Press. Dweck, Carol S., Chi-Yue Chiu şi Ying-yi Hong. 1995. „Implicit Theories and their Role in Judgments and Reactions: A World from Two Perspectives." Psychological Inquiry 6: 267-285. Dweck, Carol S., Chi-yue Chiu şi Ying-yi Hong. 1995b. „Implicit Theories: Elaboration and Extension of the Model." Psychological Inquiry 6: 322-333. Ana Maria Hojbotă 54 Erdley, Cynthia A. şi Carol S. Dweck. 1993. „Children's Implicit Personality Theories as Predictors of their Social Judgments." Child Development 64: 863-878. Fetchenhauer, Detlef şi David Dunning. 2006. „Perceptions of Prosociality and Solidarity in Self and Others." In Solidarity and Prosocial Behavior, ed. Detlef Fetchenhauer, Andreas Flache, Abrham P. Buunk, Siegwart Lindenberg, 225-242. New York: Kluwer Academic/Plenum Publishers. Furnham, Adrian. 1988. Lay Theories: Everyday Understanding of Problems in Social Science. Oxford: Pergamon Press. Furnham, Adrian. 1997. „Lay Theories of Work Stress." Work & Stress 11: 68-78. Furnham, Adrian şi Helen Cheng. 2000. „Lay Theory of Happiness." Journal of Happiness Studies 2: 227-246. Furnham, A. şi Esther Chen. 2004. „Lay Theories of Schizophrenia A cross-cultural comparison of British and Hong Kong Chinese attitudes, attributions and beliefs." Social Psychiatry and Psychiatric Epidemiology 39: 543-552. Galili, Igal şi Varda Bar. 1992. „Motion Implies Force: Where to Expect Vestiges of the Misconception?" International Journal of Science Education 14: 63-81. Gavreliuc, Alin, 2002. O călătorie alături de celălalt. Timişoara: Universitatea de Vest. Gawronski, Bertram şi Galen V. Bodenhausen. 2006. „Associative and Propositional Processes in Evaluation: An Integrative Review of Implicit and Explicit Attitude Change." Psychological Bulletin 132: 692-731. Gerber, Sarah Jane şi Michael O'Connell. 2012. „Protective Processes: the Function of Young People's Implicit Theories of Crime in Offending Behaviour." Psychology, Crime & Law 18: 781-795. Gervey, Benjamin, Chi-yue Chiu, Ying-yi Hong şi Carol. S. Dweck. 1999. „Differential Use of Person Information in Decision-making about Guilt vs. Innocence: The Role of Implicit Theories." Personality and Social Psychology Bulletin 25: 17-27. Gilovich, Thomas, Dale Griffin şi Daniel Kahneman. 2002. Heuristics and Biases: The Psychology of Intuitive Judgment. New York: Cambridge University Press. Goethals, George R. şi Scott T. Allison. 2012. „Making Heroes: The Construction of Courage, Competence and Virtue." Advances in Experimental Social Psychology 46: 183-235. Good, Catherine, Joshua Aronson şi Michel Inzlicht. 2003. „Improving Adolescents' Standardized Test Performance: An Intervention to Reduce the Effects of Stereotype Threat." Journal of Applied Developmental Psychology 24: 645-662. Goodwin, Geoffrey, Jared Piazza şi Paul Rozin. 2014. „Moral Character Predominates in Person Perception and Evaluation." Journal of Personality and Social Psychology 106: 148-168. Contribuţii la psihologia morală 55 Haidt, Jonathan. 2001. „The Emotional Dog and its Rational Tail: A Social Intuitionist Approach to Moral Judgment." Psychological Review 108: 814-834. Haidt, Jonathan şi Craig Joseph. 2004. „Intuitive Ethics: How Innately Prepared Intuitions Generate Culturally Variable Virtues." Deadalus, 133 (4): 55-66. Harackiewicz, Judith M. şi Andrew J. Elliot. 1995. „Life is a Roller Coaster When You View the World through Entity Glasses." Psychological Inquiry 6: 298-301. Haselhuhn, Michael P., Maurice E. Schweitzer, M. şi Alison M. Wood. 2010. „How Implicit Beliefs Influence Trust Recovery". Psychological Science 21 (5): 645-648. Heider, Fritz. 1944. „Social Perception and Phenomenal Causality." Psychological Review 51: 358-374. Heider, Fritz. 1958. The Psychology of Interpersonal Relations. New York: Wiley. Heslin, Peter A., Gary P. Latham. şi Don VandeWalle. 2005. „The Effect of Implicit Person Theory on Performance appraisals." Journal of Applied Psychology 90: 842-856. Heylighen, Francis. 1997. „Objective, Subjective and Intersubjective Selectors of Knowledge." Evolution and Cognition 3: 63-67. Heyman, Gail D. şi Carol S. Dweck. 1998. „Children's Thinking about Traits: Implications for Judgments of the Self and Others." Child Development 64: 391-403. Hojbotă, A. M. 2014(a), „Implicit theories of morality, personality and contextual factors in moral appraisal". Symposion, 1 (2): 191-221. Hojbotă, A. M. 2014(b). „Measuring implicit theories and conceptions of morality. Conceptual and empirical challenges." The Proceedings of the International Conference Communication, Context, Interdisciplinarity 3rd Edition, vol. 3: 223-230. Hong, Ying-yi, Michael W. Morris, Chi-yue Chiu şi Veronica Benet-Martinez. 2000. „Multicultural Minds: A Dynamic Constructivist Approach to Culture and Cognition." American Psychologist 55: 709-720. Jarvis, Blair W. G. şi Richard E. Petty. 1996. „The Need to Evaluate." Journal of Personality and Social Psychology 70: 172-194 Jones, Sandra C. şi John R. Rossiter. 2003. „Personality Characteristics Ascribed to Young Women who Drink Alcohol." Drug and Alcohol Review 22: 117-123. Jost, John T. şi Mazharin R. Banaji. „The Role of Stereotyping in System-Justification and the Production of False Consciousness." British Journal of Social Psychology 33: 1-27. Jost, John T. şi Osolya Hunyady. 2002. „The Psychology of System Justification and the Palliative Function of Ideology." European Review of Social Psychology 13: 111-153. Ana Maria Hojbotă 56 Jost, John T., Brett W. Pelham, Oliver Sheldon şi Bilian Ni Sullivan. 2003. „Social Inequality and the Reduction of Ideological Dissonance on Behalf of the System: Evidence of Enhanced System Justification among the Disadvantaged." European Journal of Social Psychology 33: 13-36. Kelley, Harold H. 1967. „Attribution Theory in Social Psychology." In Nebraska Symposium on Motivation, ed. D. Levine, 192-238. Lincoln: University of Nebraska Press. Kinman, Gail şi Fiona Jones. 2005. „Lay Representations of Workplace Stress: What Do People Really Mean when They Say They are Stressed?" Work and Stress 192: 101-120. Knee, Raymond C., Heather Patrick, Nathaniel A. Vietor şi Clayton Neighbors. 2004. „Implicit Theories of Relationships: Moderators of the Link Between Conflict and Commitment." Personality and Social Psychology Bulletin 30: 617-628. Knobe, Joshua. 2010. „Person as Scientist, Person as Moralist." Behavioral and Brain Sciences 33: 315-329. Kozhevnikov, Maria şi Mary Hegarty. 2001. „Impetus Beliefs as Default Heuristics: Dissociation between Explicit and Implicit Knowledge about Motion". Psychonomic Bulletin & Review 8: 439-453. Kray, Laura J. şi Michael P. Haselhuhn. 2007. „Implicit Negotiation Beliefs and Performance: Longitudinal and Experimental Eidence". Journal of Personality and Social Psychology 93: 49-64. Leslie, Alan M., Joshua Knobe şi Adam Cohen. 2006. „Acting Intentionally and the Side-Effect Effect: ‚Theory of Mind' and Moral Judgment." Psychological Science 17: 421-427. Lerner, Jennifer S., Julie H. Goldberg şi Philip E. Tetlock. 1998. „Sober Second Thought: The Effects of Accountability, Anger şi Authoritarianism on Attributions of Responsibility." Personality and Social Psychology Bulletin 24: 563-574. Levy, Sheri R., Steven J. Stroessner şi Carol S. Dweck. 1998. „Stereotype Formation and Endorsement: The Role of Implicit Theories." Journal of Personality and Social Psychology 74: 1421-1436. Lim, Woong şi Jonathan A. Plucker. 2001. „Creativity Through a Lens of Social Responsibility: Implicit Theories of Creativity with Korean Samples". Journal of Creative Behavior 35 (2): 115-130. Lockhart, Kristi L., Bernard Chang şi Tyler Story. 2002. „Young Children's Beliefs about the Stability of Traits: Protective Optimism?" Child Development 73: 1408-1430. Macsinga, Irina. 2011. „Romanian Adolescent's Lay Theory on Mental Illness". Journal of Cognitive and Behavioral Psychotherapies 9 (2): 237-252. Contribuţii la psihologia morală 57 Marziano, Vincent, Tony Ward, Antony R. Beech şi Philippa Pattison. 2006. „Identification of Five Fundamental Implicit Theories Underlying Cognitive Distortions in Child Abusers: A Preliminary Study." Psychology, Crime, & Law 12: 97-105. Medin, Douglas L. şi Andrew Ortony. 1989. „Psychological Essentialism". In Similarity and Analogical Learning, ed. Stella Vosniadou, Andrew Ortony, 179-195. New York, NY: Cambridge University Press. Miller, Rowland S. 1997. „Inattentive and Contented: Relationship Commitment and Attention to Alternatives." Journal of Personality and Social Psychology 73: 758-766. Miller, Claude H., Judee K. Burgoon şi John R. Hall. 2007. „The Effects of Implicit Theories of Moral Character on Affective Reactions to Moral Transgressions." Social Cognition 25: 819-832. Mitchell, Terrence R., Stephen G. Green şi Robert E. Wood. 1981. „An Attributional Model of Leadership and the Poor Performing Subordinate: Development and Validation." In Research in Organizational Behavior Vol. 3, ed. L. L. Cummings, B.M. Staw, 197-234. Greenwich, CT: JAI. Molden, Daniel C. şi Carol Dweck. 2006. „Finding Meaning in Psychology. A Lay Theories Approach to Self-Regulation, Social Perception and Social Development." American Psychologist 61: 192-203. Mueller, Claudia M. şi Carol S. Dweck. 1998. „Praise for Intelligence Can Undermine Children's Motivation and Performance." Journal of Personality and Social Psychology 75: 33-52. Murray, Sandra L. şi John G. Holmes. 1993. „Seeing Virtues in Faults: Negativity and the Transformation of Interpersonal Narratives in Close Relationships." Journal of Personality and Social Psychology 65: 707-722. Newman, George E., Paul Bloom şi Joshua Knobe. 2014. „Value Judgments and the True Self." Personality and Social Psychology Bulletin 40 (2): 203-216. Niedźwieńska, Agnieszka, Jacek Neckar şi Beata Baran. 2007. „Development and Validation of the Implicit Memory Theory Scale." European Journal of Psychological Assessment 23: 185-192. Nisbett, Richard E. şi Timothy DeCamp Wilson. 1977. „Telling More than We Can Know: Verbal Reports on Mental Processes." Psychological Review 84: 231-259. No, Sun, Ying-yi Hong, Hsin-Ya Liao, Kyoungmi Lee, Dustin Wood şi Melody Manchi Chao. 2008. „Lay Theory of Race Affects and Moderates Asian Americans' Responses toward American Culture". Journal of Personality and Social Psychology 95: 991-1004. Pizarro, David A. şi David A. Tannenbaum. 2011. „Bringing Character Back: How the Motivation to Evaluate Character Influences Judgments of Moral Blame." Ana Maria Hojbotă 58 In The Social Psychology of Morality: Exploring the Causes of Good and Evil, ed. Mario Mikulincer, Philip Shaver. APA Press. Plaks, Jason E., Heidi Grant şi Carol S. Dweck. 2005. „Violations of Implicit Theories and the Sense of Prediction and Control: Implications for Motivated Person Perception." Journal of Personality and Social Psychology 88: 245-262. Polaschek, Devon L.L. şi Theresa T. Gannon. 2004. „The Implicit Theories of Rapists: What Convicted Offenders Tell Us". Sexual Abuse: A Journal of Research and Treatment 16: 299-314. Poon, Connie S.K. şi Derek J. Koehler. 2006. „Lay Personality Knowledge and Dispositionist Thinking: A Knowledge-Activation Framework." Journal of Experimental Social Psychology 42: 177-191. Ranney, Michael. 1994. „Relative Consistency and Subjects' 'Theories' in Domains Such as Naive Physics: Common Research Difficulties Illustrated by Cooke and Breedin." Memory & Cognition 22: 494-502. Ross, Lee. 1977. „The Intuitive Psychologist and His Shortcomings: Distortions in the Attribution Process." In Advances in Experimental Social Psychology, Vol. 10, ed. L. Berkowitz. New York: Academic Press. Rucker, D. Derek, Mark Polifroni, Philip E. Tetlock şi Amanda L. Scott. 2004. „On the Assignment of Punishment: The Impact of General-Societal Threat and the Moderating Role of Severity." Personality and Social Psychology Bulletin 30: 673-84. Runco, Marc A. 1999. „Implicit Theories". In Encyclopedia of Creativity, ed. M. A. Runco, S. R. Pritzker, 27-30. San Diego, CA: Academic Press. Sanitioso, Rasyid, Ziva Kunda şi Geoffrey T. Fong. 1990. „Motivated Recruitment of Autobiographical Memories". Journal of Personality and Social Psychology 59: 229-241. Schnall, Simone, Jonathan Haidt, Gerald L. Clore şi Alexander H. Jordan. 2008. „Disgust as Embodied Moral Judgment". Personality and Social Psychology Bulletin 34: 1096-1109. Schneider, David J., Albert H. Hastorf şi Phoebe Ellsworth. 1979. Person Perception. Reading, Mass: Addison-Wesley Pub. Co. Skitka, Linda J. 1999. „Ideological and Attributional Boundaries on Public Compassion: Reactions to Individuals and Communities Affected by a Natural Disaster." Personality and Social Psychology Bulletin 25: 793-808. Skitka, L. şi Philip Tetlock. 1993. „Providing Public Assistance: Cognitive and Motivational Processes Underlying Liberal and Conservative Policy Preferences." Journal of Personality and Social Psychology 65: 1205-23. Smith, Barry şi Roberto Casati. 1994. „Naive Physics." Philosophical Psychology 7: 227-247. Contribuţii la psihologia morală 59 Sternberg, Robert J, ed. 1990. Wisdom: Its Nature, Origins, and Development. New York: Cambridge University Press. Stich, Stephen şi Shaun Nichols. 1992. „Folk Psychology: Simulation or Tacit Theory?" Mind & Language 7: 35-71. Tamir, Maya, Oliver P. John, Sanjay Srivastava şi James J. Gross. 2007. „Implicit Theories of Emotion: Affective and Social Outcomes Across a Major Life Transition." Journal of Personality and Social Psychology 92: 731-744. Tannenbaum, David, Eric Luis Uhlmann şi Daniel Diermeier. 2011. „Moral Signals, Public Outrage, and Immaterial Harms." Journal of Experimental Social Psychology 47: 1249-1254. Tetlock, Phillip E. 2002. „Social-Functionalist Metaphors for Judgment and Choice: The Intuitive Politician, Theologian şi Prosecutor." Psychological Review 109: 451-472. Tetlock, Philip E., Penny S. Visser, Ramadhar Singh, Mark Polifroni, Beth Elson, Phillip Mazzocco şi Phillip Rescober. 2007. „People as Intuitive Prosecutors: The Impact of Social Control Motives on Attributions of Responsibility." Journal of Experimental Social Psychology 43: 195-209. Tong, Eddie. M.W. şi Chang C. Weining. 2008. „Group Entity Belief: An Individual Difference Construct Based on Implicit Theories of Social Identities." Journal of Personality 76: 707-732. Uhlmann, Eric L. 2013. „The Logic of Moral Outrage [Commentary]." Behavioral and Brain Sciences, 36, 38. Uhlmann, Eric L., Luke Zhu. şi David Tannenbaum. 2013. „When it Takes a Bad Person to Do the Right Thing." Cognition 126: 326-334. Ward, Tony. 2000. „Sexual Offenders' Cognitive Distortions as Implicit Theories." Aggression and Violent Behavior 5: 491-507. Weiner, Bernard. 1985. „An Attributional Theory of Achievement Motivation and Emotion." Psychological Review 92 (4): 548-573. Wirtz, Derrick, Chi-yue Chiu, Ed Diener şi Shigero Oishi. 2009. „What Constitutes a Good Life? Cultural Differences in the Role of Positive and Negative Affect in Subjective Well-Being." Journal of Personality 77: 1167-1196. Wurthmann, Kurt. 2013. „Perceivers' Implicit Theories, Violation Type and Moral Awareness." Academy of Management Proceedings 772. Ybarra, Oscar şi Walter G. Walter. 1996. „Misanthropic Person Memory." Journal of Personality and Social Psychology 70: 691-700. Yeager, David S. şi Adriana Miu. 2011. „Implicit Theories of Personality Predict Motivation to Use Prosocial Coping Strategies after Bullying in High School." In Personality, Stress and Coping: Implications for Education, ed. E. Frydenberg and G. Reevy, 47-62. Charlotte: Information Age. Ana Maria Hojbotă 60 Yeager, David S., Adriana Miu, Joseph Powers şi Carol S. Dweck. 2013. „Implicit Theories of Personality and Attributions of Hostile Intent: A MetaAnalysis, an Experiment, and a Longitudinal Intervention." Child Development 84: 1651-1667. Yeager, David S., Kali Trzesniewski şi Carol S. Dweck. 2013. „An Implicit Theories of Personality Intervention Reduces Adolescent Aggression in Response to Victimization and Exclusion." Child Development 84: 970-988. Yeager, David S., Kali H. Trzesniewski, Kirsi Tirri, Petri Nokelainen şi Carol S. Dweck. 2011. „Adolescents' Implicit Theories Predict Desire for Vengeance After Remembered and Hypothetical Peer Conflicts: Correlational and Experimental Evidence." Developmental Psychology 47: 1090-1107. Contribuţii la psihologia morală 61 Psihologia morală şi natura judecării morale. O examinare critică a modelului social intuiţionist Emilian Mihailov 1. Introducere George merge agale la ultimul seminar de introducere în filosofie morală pentru a puncta prezenţa. În timp ce aşteaptă la semafor, o dubă de culoare gri opreşte brusc în faţa lui. Trei persoane cu cagulă coaboară şi îl împing cu forţa în dubă. George nu vede nimic din cauza vălului care îi acoperă ochii. Aude când duba se opreşte şi simte cum cele trei persoane îl duc pe braţe într-o zonă în aer liber. Vălul îi cade de pe ochi şi observă în preajmă şine de tren. Din zare se apropie cu viteză un tren marfar. Conductorul de tren face semne disperate că frânele nu funcţionează. În faţa lui, la aproximativ 50 de metri, vede cinci persoane legate de şine. Din fericire, găseşte lângă el un macaz ce poate direcţiona trenul pe o altă cale ferată. Din nefericire, pe calea ferată alăturată se află un muncitor care verifică siguranţa şinelor. George avertizează cât poate de tare muncitorul dar fără succes. În timp ce se apropie trenul, George îşi spune în sinea lui că este greşit să schimbe macazul şi să devieze trenul pe linia secundară. El pleacă spre facultate cu speranţa că mai poate prinde a doua oră de seminar. Ce s-a întâmplat în mintea lui George? Cum a ajuns la judecata morală că nu trebuie să schimbe macazul? A avut o aversiune faţă de situaţie? A aplicat explicit o regulă morală? A decis automat pe baza unei intuiţii morale? Sau a deliberat atât cât i-a permis timpul şi a considerat că este mai important să nu schimbe macazul? Imaginea pe care a lăsat-o revoluţia cognitivă din psihologia morală, iniţiată de Piaget şi stimulată de Kohlberg, este că George a decis într-o manieră conştient-deliberativă, urmând o serie de paşi inferenţiali, pe baza cărora a ajuns la concluzia că nu trebuie să schimbe macazul. Conform acestei tradiţii de cercetare, judecăţile morale mature sunt produsul raţionării explicite după modelul deductiv (Kohlberg 1981). Accentul lui Kohlberg pe raţionarea morală explicită a fost criticat pentru faptul că ar fi prea limitativ, că nu ţine cont de diferenţele de gen şi că ignoră rolul important al emoţiilor în judecarea morală. Astfel, odată cu anii 80, a început revoluţia „afectivă" în psihologia morală, susţinută de descoperiri din psihologia evoluţionistă şi primatologie, care plasau originea moralităţii într-o serie Emilian Mihailov 62 de emoţii (simpatie, empatie, aversiune, ruşine), împărtăşite într-un grad mai redus şi de animale (Greene & Haidt 2002; de Waal 1996, 2009, 2010). În anii 90, încrederea în revoluţia „afectivă" a fost întărită de cercetările privind automaticitatea gândirii, adică abilitatea de a rezolva probleme sociale, unele destul de complexe, într-o manieră automată şi non-conştientă (Greene & Haidt 2002). În acest context, Jonathan Haidt, coroborând cercetarea asupra automaticităţii gândirii cu rezultate recente din neuroştiinţă, psihologia socială şi studiul evoluţionist al moralităţii, a elaborat modelul social intuiţionist al judecăţii morale ca alternativă la imaginea raţionalistă (Haidt 2001). Conform modelul social intuiţionist, judecata lui George este rezultatul manifestării imediate a unui sentiment de dezaprobare, care ia forma unei intuiţii afective activată brusc şi fără efort în propria conştiinţă, fără senzaţia că au fost urmaţi nişte paşi de căutare şi evaluare a temeiurilor sau de derivare a unei concluzii din premize. Ceea ce a cauzat judecata lui George nu este raţionarea morală explicită, ci intuiţia afectivă de dezaprobare. Modelul social intuiţionist consideră că raţionarea conştientă este un proces post-hoc de fabricare a justificărilor, care nu contribuie efectiv la formarea opiniilor morale. Raţionarea vine să apere ceea ce emoţia a stabilit deja. În acest studiu, îmi propun să arăt că modelul social intuiţionist al judecăţii morale propus de Haidt este la rândul său prea restrictiv faţă de influenţa raţionării morale, poate tot aşa cum modelul raţionalist subestima influenţa emoţiilor morale. Mai întâi, voi prezenta modelul raţionalist despre natura judecăţii morale şi voi evidenţia rezultatele empirice care au contribuit la erodarea sa. Apoi, voi prezenta şi critica modelul social intuiţionist revigorat de revoluţia „afectivă" din psihologia morală, argumentând că rezultatele din psihologia experimentală, neuroştiinţă şi psihologia evoluţionistă acordă raţionării morale o influenţă cauzală mai mare decât admite Haidt. 2. Modelul raţionalist al judecăţii morale Cum deprind oamenii moralitatea? La începutul secolului XX, psihologii au început să investigheze în detaliu procesul prin care oamenii îşi dezvoltă capacitatea de judecare morală. Jean Piaget este figura dominantă de început de secol XX care a produs un corp consistent de date despre dezvoltarea cognitiv-morală a copiilor, înţeleasă ca o transformare treptată a structurilor de gândire. Cadrul cercetării lui Piaget despre dezvoltarea cognitivă este observarea schimbărilor ce se produc în înţelegerea regulilor de către copii. Psihologul francez susţine că există trei etape de înţelegere a regulilor: etapa pre-morală, etapa heteronomă şi etapa autonomă (Piaget 1997). În prima etapă, nu se atribuie regulii o dimensiune coercitivă, deoarece regula este înţeleasă ca o stimulare a acţiunii sau ca un exemplu interesant. În etapa heteronomă, regulile sunt Contribuţii la psihologia morală 63 considerate sacre şi de neschimbat, avându-şi sursa în autoritatea adulţilor. Orice schimbare a regulii este văzută de copil drept o încălcare. În etapa autonomă, regulile nu mai sunt considerate legi externe şi sacre, ci rezultatul raţionării care întruneşte un consens sau care s-a bazat pe principii universale. În continuarea lui Piaget, Kohlberg detaliază transformările care au loc în structurile de gândire morală ale oamenilor. Paradigma de cercetare pe care o utilizează este observarea modalităţii în care sunt rezolvate dileme morale.1 Scenariile dilematice sunt prezentate unor subiecţi cu vârste şi din culturi diferite. Ei sunt rugaţi să ofere o soluţie dilemei şi să expliciteze justificările pe care s-au bazat. Dilema lui Heinz este dilema standard folosită de Kohlberg în experimentele sale: „Heinz are nevoie de un medicament pentru soţia lui care este pe patul de moarte. El află că cei care au inventat medicamentul sunt atât de lacomi încât cer un preţ de 10 ori mai mare decât valorează, iar Heinz nu are aceşti bani. Până la urmă, el reuşeşte să facă rost de jumătate din sumă, dar farmaciştii nu acceptă să primească cealaltă parte mai târziu. De aceea, Heinz a intrat în farmacie şi a furat medicamentul. Ar fi trebuit Heinz să facă acest lucru?" Analizând răspunsurile subiecţilor, Kohlberg şi Hersh (1977) susţin că judecarea morală trece secvenţial prin şase stadii de dezvoltare. În stadiile 1 şi 2, există o sensibilitate faţă de regulile culturale şi etichetele de bine/rău, corect/greşit, dar acestea sunt interpretate în funcţie de consecinţele asupra propriei bunăstări. Trecerea la stadiile 3 şi 4 marchează o îndepărtare de simpla conformitate cu propriile preferinţe şi o încercare activă de a atribui valoare dincolo de propria persoană. Trecerea la stadiile 5 şi 6 marchează o atitudine bine conturată de a judeca corectitudinea acţiunilor independent de autoritate. Aici apare gîndirea autonomă şi motivaţia de a reflecta în colaborare cu ceilalţi şi pe cont propriu asupra adoptării unor reguli sau aplicării unor principii. Stadiile dezvoltării cognitive au două caracterisitici care trebuie menţionate pentru analiza de faţă. În primul rând, dezvoltarea se face secvenţial, fără arderea etapelor, şi întotdeauna către stadii superioare. În al doilea rând, fiecare stadiu al dezvoltării este o integrare ierarhică a stadiilor precedente, adică înglobează structurile de gândire anterioare, dar preferă stadiul superior disponibil. De aici decurge că indivizii, odată ajunşi la un anumit stadiu, nu mai „retrogradează" la stadiul anterior şi că, în cele din urmă, vor prefera gîndirea morală autonom-reflexivă. Kohlberg nu a elaborat o teorie psihologică despre natura judecăţii morale, ci o teorie despre dezvoltarea proceselor cognitive în gândirea morală. Cu toate acestea, teoria sa despre dezvoltarea treptată a structurilor minţii umane sugerează un model al judecării morale bazat pe raţionare explicit-conştientă şi principială, eliberată de condiţionări implicite şi emoţionale. Tabloul nu elimină contribuţia emoţiilor, ci doar presupune că acestea sunt controlate de gândirea autonom 1 Prin paradigmă de cercetare înţeleg aici un tip de experiment şi procedură concepute pentru a obţine rezultate empirice. Emilian Mihailov 64 reflexivă. Emoţiile reprezintă, astfel, intrări informaţionale în procesul de formulare a unei judecăţi morale, dar procesele de raţionare explicit-conştientă sunt singurele care, după o căutare inferenţială şi reflexivă, stabilesc în mod decisiv (cauzal) ce concluzie morală se impune. Gândirea autonomă, ca stadiu final al dezvoltării, va cauza prin raţionare explicită judecăţi morale după o cântărire a argumentelor, temeiurilor şi importanţei unor principii universale. Imaginea inspirată de rezultatele lui Kohlberg este aceea că, atunci când formulăm o judecată morală, noi adoptăm rolul unui judecător în căutarea dreptăţii. Instrumentul folosit este raţionarea explicit-conştientă şi inferenţială, bazată pe dovezi, reguli şi principii generale. Prin urmare, modelul lui Kohlberg ne spune că o situaţie poate trezi în noi emoţii, atitudini, opinii etc., dar la un moment dat intervine raţionarea explicită, care analizează informaţiile disponibile şi decide ce judecată morală va fi emisă. Aşadar, asumpţia implicită a modelului este că oamenii ajung la concluzii morale prin raţionare conştientă asupra principiilor pe care le utilizează în a-şi susţine punctul de vedere (Cushman et al. 2006). Cu cât urcăm pe scara treptelor de dezvoltare cognitivă, cu atât mai mult judecăţile morale vor fi produse de raţionarea explicită bazată pe consens, reguli şi principii universale.2 S-au formulat multe obiecţii împotriva teoriei lui Kohlberg, plecând de la afirmaţia că cele şase stadii nu ar surprinde cu acurateţe dezvoltarea cognitivă a gândirii morale până la acuzaţia că pune prea mult accent pe formalism şi universalism, ignorând „culoarea" contextului. Însă, obiecţiile care au deschis posibilitatea unor cercetări alternative au vizat cele două caracteristici ale conceptului de stadiu menţionate mai sus. Fostă colaboratoare a lui Kohlberg, Carol Gilligan (1977) arată că, dacă am admite că stadiile superioare reflectă maturitatea morală şi dacă am localiza această maturitate în sfera gândirii centrate pe drepturi individuale şi principii, structurile cognitive ale femeilor tind să nu se dezvolte secvenţial în această direcţie, deoarece femeile au un profil mental centrat pe empatie, compasiune, grijă şi responsabilitate în relaţia cu ceilalţi. De asemenea, ideea că o minte matură moral va prefera întotdeauna să utilizeze raţionarea conştient-deliberativă cu scopul de a aplica un set de principii universale a început să fie contestată pe temeiul că este statică şi ignoră economia proceselor cognitive, care este sensibilă la circumstanţe. O posibilă explicaţie pentru faptul că cercetarea lui Kohlberg a accentuat atât de mult raţionarea explicită şi deliberativă ar putea fi aceea că subiecţii puteau raţiona destul de uşor pe marginea dilemei lui Heinz, care prezintă un conflict nechivoc între două cerinţe morale (Haidt et al. 2010). Obiecţia este că tipul de dilemă folosit invită subiecţii la raţionare explicită, ceea ce nu este suficient pentru a deduce o preferinţă pentru acest mod de a judeca. Mai mult, asemenea paradigme de testare a structurilor 2 Un model raţionalist mai extins ar lua în considerare şi procesele cognitive de care nu suntem conştienţi atunci când formulăm judecăţi morale (vezi Harman et al. 2010). Contribuţii la psihologia morală 65 cognitive implicate în formularea judecăţilor morale ar putea crea o imagine artificială despre judecarea morală, aşa cum se manifestă ea în condiţiile dinamice ale interacţiunii sociale. 3. Modelul social intuiţionist al judecăţii morale Elaborarea unor modele alternative celui raţionalist a fost stimulată de noi direcţii de cercetare, care nu vizează exclusiv gândirea morală şi care sunt centrate pe influenţa emoţiilor asupra proceselor cognitive şi pe automaticitatea procesării informaţiilor. Tabloul psihologic al minţii umane a căpătat treptat un profil mai complex, din care fac parte fenomenul procesării automate, influenţa emoţiilor şi depedenţa de interacţiunea şi cooperarea socială. Asemenea schimbări de direcţie în cercetarea minţii umane, chiar dacă nu vizează explicit aspecte morale, nu aveau cum să nu influenţeze înţelegerea proceselor ce stau la baza formulării judecăţilor morale, având în vedere că judecarea morală nu poate fi complet separată de structurile mai generale ale minţii. În special, două provocări majore au erodat modelul raţionalist (Cushman et al. 2010). Mai întâi, asumpţia că judecarea morală este în cea mai mare măsură produsul raţionării explicit-conştiente a fost pusă la îndoială de rezultatele care sugerau că judecăţile morale sunt reacţii intuitive generate de procese psihologice emoţionale, rapide, automate şi inconştiente (Haidt 2001; Mikhail 2000; Shweder & Haidt 1993; Kelly 2011). Aceste rezultate, cuplate cu observaţia că, în situaţii încărcate emoţional, oamenii nu puteau să explice raţional convigerile lor morale, deşi îşi menţineau verdictele (Haidt 2000), au subminat considerabil asumpţia că raţionarea explicită are o contribuţie majoră în judecarea morală. A doua provocare a venit din partea rezultatelor care arătau că judecarea morală este influentaţă în mod primar de reacţii afective, împotriva concepţiei elaborate de psihologia dezvoltării conform căreia oamenii au tendinţa de a se concentra pe aplicarea deliberată a unor teorii sau reguli etice la cazuri particulare (Shweder & Haidt 1993; Bechara et al. 2000; Greene & Haidt 2002; Wheatley & Haidt 2005; Borg et al. 2006). Studiul lui Haidt et al. (2000) exemplifică prin excelenţă aceste direcţii de cercetare. Cercetătorii au derulat un experiment în cadrul căruia li se cerea subiecţilor să formuleze judecăţi morale despre scenarii cu impact emoţional. În contrast cu dilema lui Heinz folosită de Kohlberg, care facilita raţionarea explicită, Haidt et al. au folosit scenarii despre acte de canibalism şi incest. Iată scenariul despre incest: „Julie şi Mark, frate şi soră, decid că ar interesant şi plăcut să facă dragoste. Julie a luat pastile contraceptive, iar Mark a folosit un prezervativ. S-au simţit bine, dar decid ca acest episod să nu se mai repete." După ce au parcurs scenariul, marea majoritate a participanţilor a considerat că ceea ce au făcut Mark şi Julie este greşit. Ei au justificat răspunsulul lor prin indicarea riscurilor genetice Emilian Mihailov 66 specifice incestului sau prin menţionarea posibilităţii ca cei doi fraţi să aibă traume emoţionale. Când experimentatorul a evidenţiat faptul că Julie şi Mark au folosit mijloace contraceptive, participanţii au renunţat la justificare, dar nu şi-au schimbat evaluarea morală, recurgând la declaraţii de tipul „ştiu că este greşit, dar pur şi simplu nu pot spune de ce". Mai recent, Wheatley şi Haidt (2005) au testat în ce măsură sentimentul de dezgust influenţează judecata morală. Experimentul s-a bazat pe inducerea unei sugestii posthipnotice de a simţi dezgust la citirea unui cuvânt arbitrar din scenarii despre incest sau mituire. După citirea scenariilor, participanţii au fost rugaţi să evalueze moral gravitatea comportamentelor descrise. Cei care au primit sugestia posthipnotică de a simţi dezgust au formulat judecăţi morale mai aspre decât participanţii din grupul de control. Asemenea rezultate au fost interpretate în sensul că reacţiile emoţionale influenţează direct judecăţile morale şi că raţionarea explicită este folosită doar pentru a găsi justificări în favoarea concluziilor generate în prealabil de intuiţiile morale de factură emoţională. Plecând de la acest tip de rezultate, Jonathan Haidt propune un model social intuiţionist al judecării morale (2001, 2002, 2008). După cum indică şi denumirea, modelul social intuiţionist susţine că judecăţile morale răspund la nevoile şi oportunităţile interacţiunii sociale, sunt cauzate de intuiţii morale rapide, urmate post factum de raţionare morală explicită. Conform lui Haidt (2001), modelul social intuiţionist conţine patru elemente principale despre procesele care generează o judecată morală. Elementul judecării intuitive concepe judecata morală ca un produs al intuiţiei morale afective ce apare automat şi fără efort în propria conştiinţă. Elementul raţionării post hoc concepe raţionarea morală ca un proces de a căuta argumente pentru a susţine o judecată morală deja formulată, fără a avea vreo contribuţie cauzală. Elementul raţionării persuasive subliniază funcţia de persuadare a raţionării morale. Cu ajutorul raţionării morale încercăm să-i convingem pe alţii că opiniile noastre sunt cele corecte, dar pentru a funcţiona este nevoie să se facă apel la resorturile emoţionale ale interlocutorilor. Elementul persuasiunii sociale captează puterea influenţei sociale de a adopta judecăţi morale observate la ceilalţi. Oamenii caută să fie în acord cu normele care guvernează un grup, astfel încât judecăţile morale ale prietenilor sau cunoştinţelor exercită o influenţă importantă asupra propriilor judecăţi. Imaginea pe care o propune Haidt despre mecanismul judecării morale este cea a unui avocat care caută ingenios justificări şi argumente, însă nu pentru a expune adevărul, ci pentru a-şi apăra în faţa celorlalţi opiniile, interesele şi identitatea sau pentru a naviga mai uşor în dinamica socială. Haidt nu elimină total puterea cauzală a raţionării explicite din procesul judecării morale (2001, 819; 2002, 56). El recunoaşte că oamenii pot ajunge uneori la o judecată morală cu ajutorul raţionării explicite şi logice, anulând o intuiţie prealabilă. Haidt admite că, în asemenea cazuri, raţionarea explicită are un rol cauzal în formarea judecăţii morale, dar susţine că astfel de exemple sunt rare şi au Contribuţii la psihologia morală 67 loc numai atunci când intuiţiile iniţiale sunt slabe şi există o capacitate sporită de raţionare.3 Deşi nu elimină total contribuţia raţionării conştient-explicite în producerea judecăţilor morale, este limpede că Haidt operează o reducere drastică. Sugestiv este şi titlul articolului din 2001 în care descrie pentru prima dată modelul social intuiţionist: „Câinele emoţional şi coada sa raţională". Coada raţională se ţine după câinele emoţional, cel care face aproape toată treaba în judecarea morală. 4. Cât de lungă să fie coada raţională? Deşi psihologia morală a cunoscut o revoluţie „afectivă", fiind susţinută de descoperiri noi din psihologia evoluţionistă, neuroştiinţă şi psihologia socială, rezultatele empirice nu indică doar prezenţa unei componente emoţionale în judecarea morală, ci şi o componentă cognitivă, care se dovedeşte a avea putere cauzală. Alte rezultate, care au luat naştere tot în noile tendinţe de cercetare la care face referire Haidt, temperează imaginea social intuiţionistă a judecăţii morale. Într-adevăr, psihologia evoluţionistă a adus în prim plan importanţa emoţiilor ca element fundamental al moralităţii. Aprofundând ipoteza lui Darwin că instinctele sociale au dat naştere simţului moral, primatologul Frans de Waal susţine că empatia reprezintă baza moralităţii (de Waal 2006). În rândul mamiferelor, grija faţă de pui este puternică şi larg răspândită. Indivizii resimt plăcere în activităţile de socializare cu membrii propriului grup şi neplăcere atunci când apar situaţii de stres şi ameninţare. Frans de Waal numeşte contagiune emoţională capacitatea afectivă de a simţi ce simt ceilalţi. Pentru a ilustra contagiunea emoţională, el descrie următorul caz: un copil mic de maimuţă rhesus este pedepsit sever şi începe să scoată ţipete puternice care îi determină pe ceilalţi copii mici să-l îmbrăţişeze şi să-l liniştească (de Waal 2006, 27). Dacă empatia este atât de bine înrădăcinată, din punct de vedere evoluţionist, în profilul nostru psihologic, atunci este limpede că va avea un rol semnificativ în judecarea noastră morală. Dar Frans de Waal susţine că, în rândul primatelor, mai poate fi identificată şi o componentă cognitivă a empatiei, definită ca abilitate de a adopta perspectiva celuilalt pentru a oferi ajutor. El povesteşte o situaţie care poate surprinde prin complexitatea cognitivă pusă la lucru de primatele superioare (2006, 31). O femelă bonobo, pe nume Kuni, capturează un graur şi îl ţine la pâmânt. Supraveghetorul parcului zoologic observă întâmplarea şi, de teamă să nu-i facă vreun rău graurului, o îndeamnă pe Kuni să-l elibereze. Kuni ridică graurul căzut la pământ, se urcă în vârful celui mai înalt copac, iar apoi cu grijă desface aripile păsării, le întinde şi-o aruncă în aer cât poate de tare. Din păcate, 3 Haidt dă exemplul filosofilor care pot exemplifica în mod real puterea cauzală a raţionării explicite în formarea judecăţilor morale (2001, 819). Emilian Mihailov 68 graurul nu îşi poate lua zborul şi aterizează pe marginea unui şanţ cu apă. Maimuţa Kuni se apropie de graur şi îl apără pentru multă vreme de un tânăr bonobo curios. Un asemenea comportament ar fi greu de explicat dacă femela bonobo nu ar fi adoptat perspectiva păsării pentru a înţelege ce este necesar în actul de a oferi ajutor. Empatia, în sensul de capacitate de a lua perspectiva celuilalt a, permis trecerea „de la relaţiile personale la centrarea pe binele general", crede de Waal (2006, 54). Dacă acceptăm ipoteza că empatia cognitivă a permis dezvoltarea complexă a moralităţii umane până la gândirea în termeni de bine general, atunci observaţiile lui Kohlberg despre relaţia dintre judecarea morală şi capacitatea cognitivă de a gândi explicit diferitele roluri în care se află ceilalţi nu sunt subminate de studiul evoluţionist al moralităţii, ci poate, dimpotrivă, întărite. Există, aşadar, o convergenţă între cercetarea evoluţionistă a moralităţii şi perspectiva dezvoltării cognitive, conform căreia moralitatea este produsul natural al tendinţei umane de a ne pune în situaţia celorlalte fiinţe (Kohlberg 1975). Această convergenţă poate explica de ce la nivelul stadiilor cognitive avansate ale judecării morale argumentele prosociale sunt mai convingătoare decât argumentele egoiste de a urmări propriul interes. Takezawa şi colegii săi (2005) au descoperit că, în rândul copiilor cu vârsta de 11 ani, altruiştii sunt mult mai puţin influenţi decât egoiştii. Altruiştii nu au putut să-şi susţină argumentele prosociale chiar şi atunci când erau în majoritate. În schimb, în rândul copiilor cu vârsta de 13 ani, argumentele prosociale au fost mai influente decât argumentele egoiste. Este posibil ca tocmai dezvoltarea empatiei cognitive să confere plauzibilitate argumentelor în favoarea binelui general. Studiile realizate de Joshua Greene pentru a investiga substratul neuronal al judecării morale în scenarii care presupun sacrificii extreme au arătat că formarea judecăţilor morale este corelată cu activitate neuronală nu doar în zone ale creierului asociate cu procese emoţionale, ci şi în zone asociate cu controlul cognitiv (Greene et al. 2001). Greene şi colegii săi au măsurat ce zone ale creierului sunt activate atunci când oamenii se confruntă cu faimoasele dileme morale create de filosofi, dilema vagonului şi dilema pasarelei.4 Dilema vagonului (sau a trenului, în altă formulare) este cea cu care s-a confruntat George în începutul articolului. Contrar a ceea ce a decis George, cei mai mulţi oameni aleg să schimbe macazul, dar când sunt confruntaţi cu dilema podului, lucrurile iau o întorsătură interesantă. În dilema podului, acelaşi tren vine cu viteză, însă de data aceasta scenariul presupune să ne imaginăm că stăm pe un pod deasupra căilor ferate şi că lângă noi observăm o persoană corpolentă care, dacă este împinsă în faţa trenului, îl va putea deraia, salvând astfel viaţa celor cinci persoane cu preţul propriei vieţi. Cei mai mulţi 4 Aceste dileme au fost create iniţial de Philippa Foot (1967), şi dezvoltate apoi de Judith Jarvis Thompson (1976, 1985). Contribuţii la psihologia morală 69 oameni nu aprobă acţiunea de a împinge persoana corpolentă, chiar dacă cele cinci persoane vor fi salvate. Rezultatele studiului realizat de Greene sunt relevante pentru asocierile dintre zonele neuronale care prezintă activitate sporită şi răspunsurile majorităţii participanţilor în experimentele în care au evaluat cele două dileme. Decizia de a nu împinge persoana de pe pod a fost corelată cu activarea zonelor responsabile de procesarea emoţională (cortexul cingular posterior, cortexul median prefrontal, amigdala). Acest rezultat susţine tabloul intuiţionist, deoarece reacţia respondenţilor este similară cu reacţia subiecţilor la scenariul incestului construit de Haidt. În faţa scenariului incestului, subiecţii au avut o reacţie emoţională puternică de dezgust, care i-a determinat să judece negativ relaţia sexuală dintre cei doi fraţi. Pe de altă parte, imagistica prin rezonanţă magnetică a arătat că decizia de a schimba macazul în dilema trenului şi de a împinge persoana corpolentă în dilema podului a fost corelată cu zone asociate proceselor de control cognitiv (cortextul prefrontal dorsolateral, lobul parietal inferior). Aceste rezultate arată că, în contexte de raţionare dificilă, judecarea morală se bazează şi pe control cognitiv, care este cvasi-independent de intuiţii morale impregnate emoţional. S-ar putea obiecta că rezultatele lui Greene şi echipei sale arată doar o corelaţie, fără să dovedească influenţa cauzală a controlului cognitiv asupra judecării morale. Pentru a stabili o conexiune cauzală între judecarea morală şi procesele cognitive, Greene a derulat un nou experiment, în cadrul căruia participanţii au răspuns la acelaşi tip de dileme morale în timp ce rezolvau o sarcină care solicita sistemul cognitiv (Greene et al. 2008). În timp ce răspundeau dilemelor, participanţii trebuiau să apese un buton de fiecare dată când într-un şir de numere apărea cifra 5. Rezultatele au arătat că subiecţii din grupul experimental au avut timpi de reacţie mai mari atunci când decideau să schimbe macazul decât atunci când refuzau să împingă persoana de pe pod, ceea ce indică faptul că sarcina cognitivă a solicitat suplimentar procesele cognitive şi a produs o întârziere în formularea judecăţilor de tip „schimb macazul". Acest rezultat poate fi considerat o dovadă semnificativă că procesele controlului cognitiv joacă un rol cauzal ex ante în judecarea morală.5 Unul din aspectele importante ale modelul raţionalist al judecării morale este acela că, atunci când judecăm, noi căutăm să ajungem la concluzii întemeiate. Prin urmare, raţionarea morală ar trebui să fie sensibilă la calitatea argumentelor aduse în favoarea unei judecăţi morale. Paxton şi colegii săi au încercat să verifice dacă judecarea morală este sensibilă la argumente în scenarii cunoscute pentru 5 Trebuie precizat că scopul lui Greene este de a argumenta că judecăţile morale utilitariste (maximizarea beneficiilor şi minimizarea costurilor) se bazează într-o mai mare măsură pe raţionare morală, în contrast cu judecăţile morale deontologice (respectul faţă de reguli şi drepturi), care se bazează într-o mai mare măsură pe reacţii emoţionale (Greene 2008), cele din urmă conformându-se mai bine modelului intuiţionist a lui Haidt. Emilian Mihailov 70 activarea unor răspunsuri emoţionale de condamnare morală. care se opun de obicei persuasiunii raţionale, cum este scenariul incestului (Paxton et al. 2012). Două efecte asupra judecării morale au fost urmărite. În primul rând, s-a urmărit dacă subiecţii fac diferenţa între argumente slabe şi argumente puternice. În al doilea rând, s-a urmărit efectul timpului de deliberare asupra judecării, plecând de la ideea că o judecată sensibilă la puterea argumentelor, dar care se produce imediat, poate fi numită „intuitivă". Rezultatele au arătat că argumentele puternice în apărarea incestului au fost considerate mult mai convingătoare decât argumentele slabe în apărarea incestului, atunci când subiecţii au avut un timp de deliberare mai mare.6 Evaluarea solidităţii argumentelor de către participanţi arată că judecarea morală poate fi controlată de raţionarea explicită. Când judecata este influenţată de reacţii emoţionale puternice şi nu este însoţită decât cel mult de argumente slabe în favoarea ei, se observă că, dacă sunt prezentate argumente puternice împotriva argumentelor slabe, judecarea morală este influenţată destul de mult de raţionarea explicită, care poate reconsidera răspunsul moral provocat iniţial, fără să fie astfel doar o justificare post hoc. Acest rezultat arată că raţionarea explicită reuşeşte să influenţeze considerabil judecarea morală, nu doar în situaţiile în care avem o intuiţie slabă, aşa cum crede Haidt. Tot în acelaşi spirit, Cushman şi colegii săi au investigat în ce măsură oamenii îşi întemeiază judecăţile despre diferite dileme morale pe principiile morale care sunt consistente cu judecăţile lor (Cushman et al. 2006). Asumpţia experimentului este că atunci când participanţii invocă un principiu în justificarea lor avem o dovadă a raţionării conştiente, deoarece posibilitatea invocării principiului depinde de conştientizarea lui. Dacă subiecţii nu pot indica principiul relevant după care au judecat, atunci este foarte probabil nu au fost conştienţi de el, ceea ce sugerează lipsa raţionării conştiente. În răspunsurile date dilemelor, au putut fi identificate trei principii morale: 1) principiul acţiunii şi omisiunii, care prescrie că o vătămare cauzată de acţiune este mai rea din punct de vedere moral decât aceeaşi vătămare cauzată de omisiune; 2) principiul dublului efect, care prescrie că o vătămare intenţionată ca mijloc pentru a atinge un scop este mai rea din punct de vedere moral decât aceeaşi vătămare prevăzută ca efect secundar al realizării unui scop; şi 3) principiul contactului, care prescrie că utilizarea contactului fizic pentru a produce o vătămare unei victime este mai rea din punct de vedere moral decât aceeaşi vătămare cauzată fără utilizarea contactului fizic. După ce au formulat judecăţi care exprimau patternurile încapsulate de principiile descrise, li s-a cerut 6 Argumentul în favoarea incestului prezentat subiecţilor şi considerat „puternic" s-a bazat pe explicaţia evoluţionistă a sentimentelor de dezgust. Dezgustul a fost selectat ca un sentiment necesar pentru a elimina riscuri genetice într-o etapă a evoluţiei în care nu se putea controla reproducerea. Însă, în scenariul incestului, ambii fraţi folosesc metode contraceptive, fapt care ar trebui să scadă din relevanţa sentimentului de dezgust în formularea judecăţii. Argumentul în favoarea incestului considerat „slab" a invocat ideea că relaţia dintre un frate şi o soră este o relaţie de iubire şi că a face dragoste este, până la urmă, expresia iubirii dintre ei. Contribuţii la psihologia morală 71 participanţilor să ofere justificări. Majoritatea subiecţilor au fost capabili să furnizeze justicări suficiente care să arate că au apelat în mod conştient la principiul acţiunii şi omisiunii. Cushman şi colegii săi precizează că, deşi este posibil ca invocarea principiului acţiunii şi omisiunii să fie un proces post hoc, rezultatele arată că subiecţii deţineau cunoaşterea explicită necesară pentru răspunsul lor. Mai puţin de o treime din participanţi au fost capabili să ofere justificări suficiente pentru a putea afirma că au conştientizat principiul dublului efect, chiar dacă au generat un pattern al judecării consistent cu acest principiu. Capacitatea subiecţilor de a articula principiul contactului în conţinutul justificării a fost mai mică decât în cazul principiului acţiunii şi omisiunii, dar considerabil mai mare decât în cazul principiului dublului efect, peste jumătate dintre participanţi reuşind să ofere justificări suficiente. Este de remarcat că, deşi subiecţii au fost capabili să invoce principiul contactului, ei au manifestat reticenţă în a-l considera un principiu moral valid, odată ce l-au precizat în justificare. Trei implicaţii semnificative decurg din rezultatele prezentate până acum. În primul rând, oamenii pot raţiona conştient pe baza unui principiu conform modelului raţionării explicite chiar şi în situaţii dilematice cu puternice elemente emoţionale. Am văzut că aşa stau lucrurile în cazul principiului acţiunii şi omisiunii, deşi în cazul principiului dublului efect este favorizat modelul intuiţionist al judecării morale. Această implicaţie contrazice modelul intuiţionist, care admite cauzalitatea raţionării practice numai atunci când reacţiile emoţionale sunt slabe şi capacităţile de raţionare sunt extrem de avansate. În al doilea rând, raţionarea conştientă post hoc poate reconsidera judecata morală iniţială prin evaluarea relevanţei principiului utilizat, cum e cazul principiului contactului. Raţionarea post hoc poate arăta că o judecată morală iniţială se bazează pe factori irelevanţi din punct de vedere moral, influenţând tăria cu care o susţinem sau chiar determinându-ne să renunţăm la ea.7 Această implicaţie sugerează că raţionarea explicită are o influenţă cauzală şi post hoc, conducând la schimbarea opiniilor morale. Empatia, în sensul de capacitate cognitivă de a adopta o altă perspectivă, este un bun instrument pentru a reconsidera judecăţile noastre iniţiale după un proces de cunoaştere a nevoilor şi intereselor legitime ale celorlalţi. În al treilea rând, judecarea morală este sensibilă la calitatea argumentelor invocate, ceea ce arată că raţionarea explicită are un rol mult mai important în formularea judecăţilor morale decât admite modelul intuiţionist. Desigur, raţionarea morală îndeplineşte şi un rol social de persuasiune, dar câtă vreme persuasiunea nu ţinteşte doar la activarea unor stimuli emoţionali şi este dependentă de calitatea justificărilor sau argumentelor, atunci modelul raţionalist al judecării morale nu poate fi limitat atât de drastic precum au dorit unii cercetători. Preluând metafora lui Haidt, judecarea morală nu este pur şi simplu asemenea unui avocat care apără o cauză indiferent 7 Pentru unii filosofi morali nu este atât de evident că distanţa sau contactul fizic sunt complet irelevante din punct de vedere moral (vezi Kamm 1999). Emilian Mihailov 72 dacă este de partea dreptăţii, ci asemenea unui avocat sensibil faţă de ceea ce apără. El va tinde să susţină acele concluzii pentru care are argumente cât de cât întemeiate, nu concluzii lipsite total de plauzibilitate.8 5. Concluzii Acum ne putem întoarce la George. Cum a ajuns la judecata că nu trebuie să schimbe macazul? Modelul raţionalist ne spune că George a decis într-o manieră explicit-deliberativă, ghidându-se reflexiv după varii consideraţii morale generale. Rezultaltele recente din psihologia evoluţionistă, neuroştiinţă şi psihologia socială pun la îndoială imaginea raţionalistă, aducând în prim-plan importanţa emoţiilor, intuiţiilor, proceselor automate şi a factorilor sociali care pot influenţa formarea judecăţilor morale. Modelul social intuiţionist ne spune că George a decis pe baza unei reacţii intuitiv emoţionale, iar dacă va trebui să dea socoteală cuiva, atunci el va produce o justificare post hoc pentru a îndeplini o funcţie socială. Deşi rezultate recente relevă influenţe non-raţionale de necontestat, acest model poate fi la rândul lui temperat, deoarece există temeiuri empirice să credem că raţionarea explicită influenţează semnificativ judecăţile morale, deşi nu atât de mult precum considerau psihologii în secolul trecut. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Bechara, Antoine, Hanna Damasio şi Antonio R. Damasio. 2000. "Emotion, decision making and the orbitofrontal cortex." Cerebral cortex 10(3): 295-307. Borg, Jana Schaich, Catherine Hynes, John Van Horn, Scott Grafton şi Walter Sinnott-Armstrong. 2006. „Consequences, action, and intention as factors in moral judgments: An fMRI investigation."Journal of cognitive neuroscience 18(5): 803-817. Cushman, Fiery, Liane Young şi Marc Hauser. 2006. „The role of conscious reasoning and intuition in moral judgment testing three principles of harm." Psychological science 17(12): 1082-1089. 8 Vezi Mercier şi Sperber (2011) pentru teza că funcţia raţionării este una argumentativă. Contribuţii la psihologia morală 73 Cushman, Fiery, Liane Young şi Joshua D. Greene. 2010. „Our multi-system moral psychology: Towards a consensus view." The Oxford handbook of moral psychology : 47-71. De Waal, Frans. 1996. Good natured. Harvard University Press. De Waal, Frans. 2009. Primates and philosophers: How morality evolved. Princeton University Press. De Waal, Frans. 2010. The age of empathy: Nature's lessons for a kinder society. Broadway Books. Foot, Philippa. 1967. „The Problem of Abortion and the Doctrine of Double Effect." Oxford Review, 5: 5-15. Gilligan, Carol. 1977. „In a different voice: Women's conceptions of self and of morality." Harvard Educational Review 47(4): 481-517. Greene, Joshua, R. Brian Sommerville, Leigh E. Nystrom, John M. Darley and Jonathan D. Cohen. 2001. „An fMRI investigation of emotional engagement in moral judgment." Science 293(5537): 2105-2108. Greene, Joshua. 2008. „The secret joke of Kant's soul." In Walter Sinnott-Armstrong (ed.), Moral psychology: Vol. 3. The neuroscience of morality. Cambridge, MA: MIT Press. Greene, J. D., Sylvia A. Morelli, Kelly Lowenberg, Leigh E. Nystrom and Jonathan D. Cohen. 2008. „Cognitive load selectively interferes with utilitarian moral judgment." Cognition 107(3): 1144-1154. Greene, Joshua & Jonathan Haidt. 2002. „How (and where) does moral judgment work?" Trends in cognitive sciences 6(12): 517-523. Haidt, Jonathan, Fredrik Bjorklund şi Scott Murphy. 2000. „Moral dumbfounding: When intuition finds no reason." Unpublished manuscript, University of Virginia. Haidt, Jonathan. 2001. „The emotional dog and its rational tail: a social intuitionist approach to moral judgment." Psychological Review 108(4): 814. Haidt, Jonathan. 2002. „Dialogue between My Head and My Heart: Affective Influences on Moral Judgment." Psychological Inquiry, 54-56. Haidt, Jonathan and Fredrik Bjorklund. 2008. „Social intuitionists answer six questions about morality." In Walter Sinnott-Armstrong (ed.), Moral psychology: Vol. 2. The Cognitive Science of Morality: Intuition and Diversity. Cambridge, MA: MIT Press. Harman, Gilbert, K. E. L. B. Y. Mason şi Walter Sinnott-Armstrong. 2010. „Moral reasoning." The moral psychology handbook. Oxford University Press. Kamm, Francis. 1999. „Famine ethics: the problem of distance in morality and Singer's ethical theory." In Dale Jamieson (ed.), Singer and His Critics. Blackwell Publishers. Kelly, Daniel Ryan. 2011. Yuck!: The nature and moral significance of disgust. MIT Press. Emilian Mihailov 74 Kohlberg, Lawrence şi Carol Gilligan. 1971. „The adolescent as a philosopher: The discovery of the self in a postconventional world." Daedalus, 1051-1086. Kohlberg, Lawrence. 1975. „The cognitive-developmental approach to moral education." Phi Delta Kappan, 670-677. Kohlberg, Lawrence şi Richard H. Hersh. 1977. „Moral development: A review of the theory." Theory into practice, 16(2): 53-59. Kohlberg, Lawrence. 1981. The philosophy of moral development (Vol. 1). Moral stages and the idea of justice. Harper & Row. Mercier, Hugo şi Dan Sperber. 2011. „Why do humans reason? Arguments for an argumentative theory." Behavioral and brain sciences 34(02): 57-74. Mikhail, John. 2000. Rawls' Linguistic Analogy: A Study of the "Generative Grammar" Model of Moral Theory Described by John Rawls in "A Theory of Justice". (Phd Dissertation, Cornell University). Paxton, Joseph M., Leo Ungar şi Joshua D. Greene. 2012. „Reflection and reasoning in moral judgment." Cognitive Science, 36(1): 163-177. Piaget, Jean. 1997. The moral judgement of the child. Simon and Schuster Inc. Shweder, Richard A. şi Jonathan Haidt. 1993. „The future of moral psychology: Truth, intuition, and the pluralist way." Psychological Science 4 (6): 360-365. Takezawa, Masanori, Michaela Gummerum şi Monika Keller. 2006. „A stage for the rational tail of the emotional dog: Roles of moral reasoning in group decision making." Journal of Economic Psychology 27(1): 117-139. Thomson, Judith, Jarvis (1985). „Double effect, triple effect and the trolley problem: Squaring the circle in looping cases." Yale Law Journal 94(6): 1395-1415. Thomson, Judith, Jarvis (1976). Killing, letting die, and the trolley problem. The Monist, 59(2), 204-217. Wheatley, Thalia şi Jonathan Haidt. 2005. „Hypnotic disgust makes moral judgments more severe." Psychological Science 16(10): 780-784. Contribuţii la psihologia morală 75 Variaţii ale stimulilor experimentali în cercetările de psihologie morală: factori relevanţi şi precauţii metodologice necesare Andrei Holman Cu toate că psihologia moralităţii are deja o istorie de câteva decenii, cercetătorii din acest domeniu nu au reuşit încă să ofere răspunsuri definitive la întrebările sale fundamentale, care au motivat de la început eforturile sale investigative, cum ar fi: care sunt factorii judecăţilor morale? Ce rol au emoţiile în generarea acestor judecăţi? Cât de importantă este implicarea proceselor cognitive superioare, a raţiunii, în determinarea reală a aprecierilor şi deciziilor noastre morale? Aceste întrebări (şi nu numai) şi-au găsit răspunsuri variate, fiecare cu susţinători ce invocă rezultate empirice care par a le confirma poziţia. Aşadar, eterogenitatea perspectivelor teoretice asupra problemelor de psihologie a moralităţii are la bază o varietate substanţială a rezultatelor studiilor empirice construite pentru a explora aceste teme. La rândul său, aceasta poate fi explicată, cel puţin în parte, prin eterogenitatea metodologică a cercetărilor desfăşurate până acum în acest domeniu. În studiile de psihologie a moralităţii, participanţilor li se solicită o reacţie (sub forma unei judecăţi, evaluări, decizii etc.) la un material experimental sub forma unui scenariu care prezintă unul sau mai multe comportamente ce pot fi analizate prin prisma adecvării lor la anumite principii morale. În ciuda acestei structuri experimentale simple, complexitatea psihologică a reacţiilor morale face ca variaţii minore, în aparenţă nesemnificative, ale acestor scenarii să genereze modificări substanţiale ale felului în care ele sunt receptate de către participanţi şi, în consecinţă, ale reacţiilor morale consecutive. Dar care sunt elementele materialelor experimentale ale căror variaţii influenţează reacţiile morale ale participanţilor? În 2012, Christensen şi Gomila au publicat o metaanaliză a studiilor din psihologia moralităţii, identificând un set de 19 factori importanţi ce ţin de construcţia dilemelor morale, ce reprezintă tipul de material experimental folosit cu predilecţie în cercetările din domeniu. Ei pot fi conceptualizaţi drept parametri ai dilemelor morale, deoarece dilemele care variază din aceste puncte de vedere declanşează reacţii psihologice şi judecăţi morale diferite. Scopul acestui capitol este de a realiza o trecere în revistă a acestor factori şi de a argumenta importanţa lor, prezentând sumar efectele lor asupra reacţiilor morale ale participanţilor la diversele studii relevante. De asemenea, eterogenitatea Andrei Holman 76 metodologică generată de multiplele varietăţi şi combinaţii ale acestor parametri va ilustra şi multitudinea de opţiuni disponibile cercetătorilor din psihologia moralităţii în privinţa construcţiei materialelor experimentale. Esenţială, însă, este alegerea informată dintre aceste multiple variante metodologice, bazată pe conştientizarea efectelor pe care fiecare dintre ele le poate avea, efecte ce pot interacţiona cu cele ale variabilelor specifice urmărite în studiul respectiv. De aceea, ne propunem să depăşim nivelul strict metodologic al metaanalizei menţionate, urmărind cu precădere articularea diverselor variaţii metodologice cu conceptele teoretice ce descriu fenomenele psihologice determinate de ele. 1. Interviul Judecăţilor Morale Înainte de a ne opri asupra parametrilor dilemelor morale, vom încerca o plasare a lor în contextul mai larg al evoluţiei materialelor experimentale predilecte în studiile din psihologia moralităţii. Această evoluţie a fost asociată cu schimbările de paradigmă teoretică dominantă din această arie. Primele investigaţii empirice utilizând materiale standardizate (cele ale lui Piaget (1932) fiind mai degrabă idiografice, bazate pe observaţie şi interviuri nestructurate) au fost cele desfăşurate de Kohlberg (1969). Ambii autori descriau judecata morală ca o capacitate ce evoluează de-a lungul dezvoltării din perioada copilăriei şi adolescenţei, fiind dependentă de evoluţia abilităţilor cognitive ale individului. În această optică, judecata morală presupune cu precădere capacitatea de a distinge mental între bine şi rău, idee preluată din filozofia raţionalistă kantiană, iar factorul esenţial al acestei abilităţi este dezvoltarea raţiunii. Ca atare, această perspectivă asupra judecăţilor morale a fost categorizată ca fiind una „raţionalistă"; conform ei, dezvoltarea morală a individului se încheie atunci când el îşi bazează deciziile, reacţiile şi evaluările morale pe raţionamente explicite, conştiente, ce invocă ca argumente ale concluziilor lor principii morale universale. Kohlberg a rezervat un loc special în rândul acestor principii, definite ca „mărci" ale dezvoltării morale depline, principiului kantian al interdicţiei utilizării oamenilor ca mijloace în urmărirea scopurilor. În evaluarea comportamentelor altora, urmărirea acestui principiu presupune şi identificarea intenţiei din spatele lor; în această privinţă, Kohlberg extinde ideile lui Piaget cu privire la utilizarea criteriului intenţiei drept barometru al evoluţiei morale. În optica piagetiană, copiii ajung la maturitate morală atunci când în calculul lor moral cu privire la diverse comportamente, intenţiile acestora capătă o pondere mai mare decât consecinţele lor. Ideile lui Kohlberg nu au fost fundamentate doar teoretic, ci şi inspirate de constatările sale empirice; el a observat că oamenii, inclusiv unii copii, pot oferi justificări ale evaluărilor adecvării morale ale unui comportament sub forma unor raţionamente sofisticate. Ca urmare, el a construit un instrument special dedicat Contribuţii la psihologia morală 77 analizei proceselor cognitive implicate în moralitate – Interviul Judecăţilor Morale. El include un set de scenarii fictive povestite celui evaluat, fiecare finalizat cu descrierea unui comportament. Participantului i se solicită o apreciere a acceptabilităţii sau chiar obligativităţii acelei acţiuni ("Ar fi trebuit X să facă Y?), iar apoi i se administrează un interviu semi-standardizat ce urmăreşte procesul psihologic prin care participantul a ajuns la acea concluzie. Cei care reuşesc să construiască răspunsuri elaborate în apărarea deciziilor lor care să invoce principii morale universale sunt clasificaţi la nivelul maxim de dezvoltare (al şaselea, cel al autonomiei judecăţilor morale şi al bazării lor pe principii etice universale). Cel mai celebru scenariu din lista lui Kohlberg este cel al lui Heinz, care, pentru a-şi salva soţia muribundă, fură un medicament de la un farmacist care refuzase să îl ajute. După ce li se cere acordul cu acţiunea lui Heinz, amploarea şi caracteristicile raţionamentelor morale ale participanţilor sunt sondate cu anumite întrebări deschise, cum ar fi: „Ar conta dacă Heinz nu şi-ar iubi soţia? Ar conta dacă persoana pe moarte ar fi fost un necunoscut?", etc. Alte scenarii prezintă dilema unui adolescent care trebuie să decidă între a urma voinţa tatălui său şi a-i da banii pe care el îi câştigase, respectiv a păstra aceşti bani, sau cea a unui doctor care este pus în faţa unei alegeri între a curma sau nu viaţa unui pacient muribund care îi cere să îl eutanasieze. Una din criticile aduse acestei metode este aceea că ea conduce cu predilecţie la rezultate care confirmă teoria, în loc ca pur şi simplu să o verifice. În primul rând, conţinuturile multor dileme opun două principii morale cu aceeaşi relevanţă în acea situaţie; de aceea, subiectul trebuie să apeleze la o analiză şi comparaţie atentă a implicaţiilor fiecăruia pentru a ajunge la o concluzie. Aşa cum vom arăta, însă, această structură morală a scenariilor, opunând două principii morale, este folosită şi în multe cercetări contemporane în materialele experimentale. Diferenţa este aceea că prezumţia dominantă (deşi criticată de studii recente) cu privire la mecanismele psihologice ale deciziei în aceste scenarii este aceea că procesele cognitive de nivel superior sunt implicate în alegerea doar uneia dintre cele două opţiuni pe care ele le oferă (cea utilitaristă), în timp ce opţiunea opusă este privită ca marcă a intervenţiei afectului şi a adeziunilor etice intuitive, solicitând minimal procesarea cognitivă. Cu alte cuvinte, în comparaţie cu dilemele lui Kohlberg, cele din psihologia morală contemporană par a avea avantajul de a permite decizii fără o implicare atât de puternică a raţiunii. În acest fel, ele nu mai sunt susceptibile de a fi doar pretexte metodologice pentru validarea unei poziţii teoretice dominante (cum ar fi cea raţionalistă, lansată de Kohlberg). În al doilea rând, formularea întrebărilor ce ar trebui să exploreze mecanismele psihologice ale judecăţii morale motivează participanţii să construiască justificări complexe, implicând substanţial capacitatea lor de argumentare sofisticată (Monin et al., 2007). Deci, şi ele deplasează artificial rezultatele metodei spre date empirice care corespund tezei raţionaliste. Andrei Holman 78 Mai mult, în clasificarea stadiilor morale aplicată de Kohlberg, incapacitatea construcţiei unor astfel de argumentări este etichetată ca semn al apartenenţei subiectului la un stadiu moral inferior. Mai important, chiar şi detectarea acestei influenţe a raţiunii asupra justificărilor post-decizionale nu garantează că ea a avut un rol cauzal similar ante-hoc, în producerea judecăţii morale. Aşa cum aveau să arate rezultate empirice ulterioare, argumentele ce justifică o decizie morală sunt uneori doar rodul unui efort de raţionalizare şi nu parte a mecanismului cauzal al acelei decizii. Interesant în această privinţă este şi faptul că incapacitatea de a produce o astfel de legitimare raţională a deciziei morale a fost reinterpretată de către Haidt (2001) nu ca indicator al unei specificităţi individuale (cum ar fi poziţia în ordinea dezvoltării morale în clasificarea lui Kohlberg), ci al unui tip specific de judecată morală, determinată exclusiv de intuiţii emoţional – morale ce operează în afara calculelor raţionale. Ca urmare, astfel de situaţii de reacţie morală intuitivă sunt urmate de „muţenie morală" ("dumbfoundedness"), adică incapacitatea de a oferi argumente raţionale ale propriilor judecăţi morale. 2. Evaluarea transgresiunilor morale Treptat, însă, paradigma raţionalistă a fost recunoscută ca incapabilă de a explica întreaga diversitate a judecăţilor morale umane. Motivele acestei diminuări a importanţei raţionalismului în psihologia morală au fost multiple; pe de o parte, studiile psihologice au remarcat faptul că procesarea raţională are o capacitate limitată, şi deci ea nu poate integra toate detaliile relevante ale situaţiilor evaluate. Pe de altă parte, alte cercetări au descoperit rolul fundamental al unor procese psihologice alternative în determinarea judecăţilor de orice tip; ne referim aici la studiile lui Damasio (1994) cu privire la importanţa emoţiilor în luarea deciziilor, ca şi la rezultatele empirice şi formulările teoretice din aria procesării automate, inconştiente a informaţiilor (Bargh, 1994). Astfel de constatări generale au avut un ecou semnificativ şi în psihologia moralităţii, ducând la formularea unor perspective teoretice ce rezervă raţiunii un rol secundar. Cea mai importantă astfel de alternativă faţă de perspectiva raţionalistă este modelul social – intuiţionist (Haidt, 2001), care susţine că judecăţile morale sunt ghidate de procesele emoţionale automate, de sentimente imediate de aprobare sau dezaprobare (Green şi Haidt, 2002) generate de elementele respectivei probleme morale. Raţiunea nu ar avea decât un rol post-hoc, după formarea judecăţii morale pe baza intuiţiilor declanşate de emoţie, cel de a identifica argumentele care să justifice respectiva judecată. Printre altele, rolul emoţiilor în sfera judecăţilor morale este susţinut şi de rezultatele empirice din domeniul neuropsihologiei care arată că tulburările neuropsihologice care determină deficite emoţionale modifică substanţial deciziile morale luate (Koenigs et al., 2007). Contribuţii la psihologia morală 79 Demonstraţia dominanţei afective asupra judecăţilor morale se bazează pe un tip complet diferit de material experimental în comparaţie cu cel utilizat de Kohlberg, şi anume cel al scenariilor care prezintă transgresiuni morale. În optica modelului social-intuiţionist, prototipul situaţiilor în care poate fi relevată optim judecata morală este cel al contactului cu un comportament ce violează flagrant principiile morale. De exemplu, unul din scenariile frecvent utilizate în studiile pe care se bazează acest model prezintă situaţia unei familii care îşi găteşte şi mănâncă la cină câinele tocmai ucis de către un automobil în faţa casei lor. Reacţia morală a participanţilor este imediată şi profund emoţională, dezgustul moral fiind cea mai frecventă emoţie provocată. Alte exemple cer participanţilor să aprecieze comportamentul unor protagonişti care angajează pe cineva pentru a le ucide soţia, care se masturbează într-o găină moartă sau care comit incest (Greene et al., 2001). Fireşte, toate acestea determină reacţii de dezaprobare instantanee, ce pot fi, ca urmare, catalogate ca având originea în intuiţii morale cu propensiune afectivă, ce lasă puţin loc operaţiilor raţionale. La fel de validă este, însă, îndoiala cu privire la reprezentativitatea acestui tip de situaţie pentru întreaga noastră viaţă morală; ca urmare, teza rolului fundamental al emoţiilor pentru judecata morală nu poate fi considerată a fi pe deplin demonstrată de studiile bazate pe acest tip de material experimental. Aşa cum vom arăta într-o secţiune ulterioară, structura tipului alternativ de material utilizat frecvent în prezent în psihologia moralităţii – cel al dilemelor morale – permite şi investigarea temei influenţelor emoţiei asupra judecăţii morale. Prin urmare, cei interesaţi de această temă trebuie să ia în calcul ambele seturi de rezultate empirice, ţinând cont de diferenţele de structură psihologică dintre situaţiile în care sunt plasaţi participanţii în cele două arii de cercetare. 3. Dilemele morale în studiile contemporane de psihologie a moralităţii În restul capitolului ne vom focaliza pe tipul predilect de material experimental utilizat în cercetările contemporane de psihologie a moralităţii, cel al dilemelor morale. Este important de precizat, însă, faptul că varietăţile materialelor experimentale tratate în acest text nu acoperă întreaga gamă a procedurilor folosite în studiile din acest domeniu de-a lungul vremii. Am preferat însă explorarea în profunzime a ancorărilor teoretice şi ale structurii psihologice ale celor trei tipuri de materiale privilegiate aici (metoda lui Kohlberg, transgresiunile morale şi dilemele morale), ignorând cu bună ştiinţă alte variante – cum ar fi cele construite pentru explorarea slăbiciunii morale (a abdicărilor de la propriilor principii morale sub impactul tentaţiei – Giner-Sorolla, 2001, sau a eşecurilor auto-controlului – Baumeister et al., 1998) sau cea a reacţiilor morale după participarea la sarcini experimentale interpersonale sub forma unor jocuri – cum ar fi cel al Dictatorului sau al Ultimatumului (Hofmann şi Baumert, 2010). Andrei Holman 80 În studiile contemporane, structura dilemelor morale prezentate participanţilor păstrează esenţa celor utilizate de către Kohlberg: ele prezintă situaţii în care există doar două variante de decizie ale protagonistului, fiecare dintre ele fiind motivate de, sau fiind în acord cu un principiu moral. Cele două principii operaţionalizate sunt, însă, în conflict, în sensul că fiecare dintre opţiuni este inacceptabilă după standardul principiului moral al celeilalte. Spre deosebire, însă, de materialele experimentale folosite în studiile lui Kohlberg, care variau din punctul de vedere al principiilor morale puse în opoziţie, cele care domină spaţiul investigativ actual sunt mult mai stereotipe. Astfel, în prima lor parte este descris un pericol considerabil la care sunt expuşi anumiţi oameni. Apoi, este prezentată şi o posibilă soluţie de eliminare a acestui pericol, sub forma unei acţiuni (sau, în unele cazuri, a unei inacţiuni) pe care ar putea-o realiza protagonistul scenariului. Ea are însă un preţ, sub forma rănirii sau uciderii unei alte persoane (în cea mai tipică variantă). Deci, alegerea acestei opţiuni ar duce, pe ansamblu, la un număr mai mic de victime, ea reprezentând astfel alternativa optimă din punct de vedere aritmetic. Ca urmare, majoritatea autorilor o echivalează cu polul utilitarist al deciziei. Pe de altă parte însă, ea ar face ca protagonistul să devină responsabil de rănirea sau uciderea celui sacrificat pentru a salva acest grup de oameni aflaţi iniţial în pericol, încălcând astfel interdicţia morală a răului cauzat altei persoane. De aceea, opţiunea alternativă, cea de a nu interveni şi de a permite astfel agresiunea asupra victimelor mai numeroase este considerată a reflecta aderenţa la acest principiu moral al evitării provocării de rău altei persone. Opoziţia morală urmărită în această structură a dilemelor este, deci, una uniformă, între două principii specifice cu ancorare etică. Primul este cel utilitarist, operaţionalizat prin opţiunea de a sacrifica pe mai puţini pentru a salva mai mulţi. Această opţiune este corectă conform doctrinei morale a utilitarismului (Darwall, 2003a), ce defineşte deciziile corecte moral ca fiind cele care produc cel mai mult bine pe ansamblu. Opţiunea opusă este validă în optica deontologică, focalizată pe regulile, obligaţiile, îndatoririle pe care trebuie să le respecte un comportament pentru a fi considerat corect moral (Darwall, 2003b). Cu toate că dilemele morale din psihologia contemporană a moralităţii urmăresc poziţionarea faţă de o singură astfel de regulă – cea a interdicţiei rănirii altei persoane – autorii din acest domeniu preferă o etichetă generalizatoare aplicată acestei decizii, denumind-o ca fiind una „deontologică". Fireşte, validitatea acestei generalizări ar trebui verificată prin studii experimentale care să urmărească reacţiile psihologice şi faţă de alte reguli ce compun sfera deontologică. Focalizarea exclusivă a psihologiei moralităţii pe această opoziţie specifică de principii morale poate fi explicată, în parte, prin faptul că dilemele pe care ea le utilizează îşi au originea în anumite poziţii teoretice din filosofia morală. Acestea au introdus astfel de dileme tocmai în scopul de a demonstra inconsistenţa utilitarismului Contribuţii la psihologia morală 81 ca teorie etică, adică faptul că el nu poate fundamenta toate deciziile umane cu relevanţă morală. Argumentul lor a fost cel că, în anumite cazuri, opţiunea opusă, deontologică, se impune, în ciuda faptului că ea contravine calculului utilitarist. Una dintre dilemele construite pentru a ilustra aceste variaţii decizionale între cele două poziţii morale a făcut deja istorie în psihologia moralităţii. Este vorba de dilema tramvaiului, în al cărui scenariu este prezentat cazul unui tramvai scăpat de sub control, care se îndreaptă spre un grup de cinci oameni care se află pe şine şi care nu s-ar putea feri în timp util. În prima versiune a dilemei, cea a „comutatorului" (Foot, 1967), cei cinci pot fi salvaţi prin acţionarea unui comutator care ar devia tramvaiul pe un alt traseu; acolo, însă, se află o altă persoană, care ar fi astfel ucisă. Varianta alternativă a acestei dileme este cea a „podului" (Thomson, 1976), în care cei cinci pot fi salvaţi tot prin sacrificarea altei persoane, dar într-o manieră diferită, adică prin aruncarea sa de pe un pod pe şinele tramvaiului, oprindu-l. Datele obiective ce ar putea intra în calculul utilitarist sunt aceleaşi în cele două variante (cinci victime versus numai una). Totuşi, dacă în prima majoritatea oamenilor consideră decizia utilitaristă ca fiind cea corectă moral, în a doua ei consideră că opţiunea alternativă se impune. Deci, sacrificarea unei victime pentru salvarea altora este considerată a fi permisă moral doar în anumite condiţii. Începând cu studiul lui Greene (2001), această dilemă a fost utilizată frecvent ca material experimental în psihologia moralităţii, eforturile cercetătorilor fiind orientate cu precădere tocmai spre descoperirea acestor condiţii ale permisivităţii opţiunii utilitariste. Deci, dilema tramvaiului a fost preluată în această arie ca structură fixă pe care au fost adăugate diverse detalii cu rolul de a operaţionaliza presupuşii factori ai judecăţilor morale. Un studiu recent oferă argumente pentru teza importanţei speciale a acestui tip de dilemă morală pentru psihologia contemporană a moralităţii. El oferă o statistică a frecvenţei apariţiei menţiunilor la dilema tramvaiului în articolele şi cărţile de psihologie publicate între 2000 şi 2012, ce indică un salt semnificativ al acestei frecvenţe după anul 2004 (până la care frecvenţa respectivă era mai mică de trei referinţe anual), ajungând la nivelul de aproximativ 20 de referinţe între anii 2009 şi 2012. Explicaţia interesului crescut al autorilor din acest domeniu pentru dilema tramvaiului, şi în general pentru dilemele „sacrificiale" (Bauman et al., 2014) construite pe tiparul său ţine de avantajele pe care le oferă acest material experimental. În primul rând, el permite adăugarea, modificarea sau eliminarea facilă a unor detalii din scenariul prezentat participanţilor, fiecare dintre acestea operaţionalizând un presupus factor al judecăţilor morale. Prin comparaţiile între reacţiile morale determinate de diversele variante de scenarii construite prin aceste operaţii de manipulare a „parametrilor scenariilor" se evidenţiază efectul factorilor urmăriţi. Această reţetă metodologică este deja oferită de cele două variante ale dilemei tramvaiului cu origine în filosofia morală (cea a „comutatorului" şi cea a Andrei Holman 82 „podului"), cu toate că în acest caz, aşa cum vom vedea, nu există încă un consens în rândul psihologilor cu privire la parametrii ce generează diferenţele de judecăţi morale în privinţa lor. Mai mult, această incertitudine a dat naştere unei teme de cercetare propriu-zise, diverse studii propunând şi testând factori diferiţi care ar sta la baza respectivelor diferenţe între cele două dileme originare. Tema a fost completată prin îmbogăţirea variantelor de dileme ale tramvaiului cu alte scenarii, o parte prezentate şi în acest capitol, a căror raţiune a fost verificarea influenţei unor potenţiali factori ai judecăţilor morale care nu puteau fi studiaţi prin comparaţia dintre dilemele originare. Acest avantaj este unul semnificativ în comparaţie cu alternativa metodologică prezentată mai sus, cea a transgresiunilor morale, al cărui spaţiu psihologic este mult mai restrâns. Cu alte cuvinte, el induce tuturor participanţilor acelaşi tip de reacţie – cea dezaprobativă –, singura dimensiune variabilă în această privinţă fiind intensitatea acestei reacţii. Ea a fost pusă în legătură cu precădere cu caracteristicile personale ale participanţilor, analizând factorii care predispun la reacţii morale negative mai puternice. Dată fiind simplitatea scenariilor, este dificil de a aplica reţeta folosită în cazul dilemelor morale, de a manipula detalii ale lor pentru a reliefa astfel diverşi factori ai judecăţilor morale. Singura metodă de abordare a acestei teme este prin comparaţii între scenarii diferite (deci nu varietăţi ale aceluiaşi scenariu, ca în cazul dilemelor). O astfel de metodă a fost folosită până acum în investigaţiile cu privire la emoţiile morale (de exemplu, dezgustul sau furia morală) generate de astfel de scenarii, şi ale judecăţilor morale consecutive. Aceste studii oferă participanţilor descrieri ale unor transgresiuni morale diferite şi evaluează reacţiile lor emoţionale, evidenţiind diferenţele dintre acestea în funcţie de principiile morale care stau la baza tiparului specific de evaluare cognitivă al acestor emoţii (principiul purităţii în cazul dezgustului moral, cel al justiţiei în cazul furiei morale) (Horberg et al., 2011). La fel ca transgresiunile morale, dilemele morale prezintă situaţii extreme, ce rareori rămân fără efecte emoţionale. Ca atare, şi ele permit investigarea rolului emoţiilor în judecăţile morale; mai mult, această temă a generat unul din cele mai masive seturi de studii ce au utilizat acest material experimental, focalizate pe verificarea ideii că emoţiile negative induse de alternativa sacrificării victimei pentru salvarea numărului mai mare de persoane ameninţate în scenariu deplasează judecata morală spre polul deontologic, opus calculului utilitarist. Există însă o diferenţă psihologică importantă între emoţiile generate aici şi cele induse în cercetările ce confruntă participanţii cu transgresiuni morale. În acest ultim caz, scenariile induc emoţii propriu-zise (de exemplu dezgustul faţă de incest); dilemele morale, însă, generează mai degrabă emoţii anticipative sau imaginate (Monin et al., 2007). Participanţii contemplă fiecare dintre alternative şi realizează un calcul afectiv cu privire la emoţiile pe care le-ar simţi dacă ar alege fiecare dintre opţiuni, Contribuţii la psihologia morală 83 sau dacă ar asista la altcineva care ar face această decizie. De exemplu, evitarea sacrificării victimei unice ar putea fi asociată cu vinovăţia anticipată de individ ca resimţită în cazul ipotetic în care el ar lua această decizie. Diferenţa între cele două tipuri de emoţii în ceea ce priveşte efectele lor asupra judecăţii morale poate fi una semnificativă, pe care însă studiile de până în prezent nu au luat-o în considerare. Pe lângă aceste avantaje, o analiză aprofundată a dilemelor morale, cel puţin în maniera în care ele au fost utilizate până acum în psihologia moralităţii, le poate descoperi o serie de probleme. Pentru unii autori, acestea sunt atât de grave încât singura soluţie pe care ei o recomandă este abandonarea lor ca material experimental (Bauman et al., 2014). Una din aceste probleme este marea lor eterogenitate; diversele studii realizate în această arie au folosit o multitudine de variante ale dilemelor morale sacrificiale. Unele diferă ca scenariu, în sensul că pe lângă cele două variante de dilemă a tramvaiului, cercetările de până acum au expus participanţii la multe alte scenarii în care se opun aceleaşi tipuri de alternative (cea utilitaristă şi cea deontologică): cea a prizonierului care s-ar putea salva pe sine şi pe alţii ucigând un alt prizonier, cea a mamei care se ascunde împreună cu alţii şi al cărei nou-născut plânge, putând fi auzit de soldaţii care îi caută, cea a speciilor pe cale de dispariţie care ar putea fi salvate prin construirea unui baraj, care ar duce însă la extincţia altor specii etc. Mai mult, aproape toate aceste structuri epice au generat variaţii în diverse studii; tipul de scenariu cu gradul cel mai ridicat de proliferare este cel al tramvaiului. Din cauza eterogenităţii variantelor de dilemă morală (fie a scenariilor, fie a conţinuturilor specifice ale aceluiaşi scenariu), unii autori (McGuire et al., 2009) şi-au exprimat îndoiala cu privire la utilitatea dilemelor morale ca material experimental. Ea se bazează pe observaţia că aceste diferenţe importante fac dificile comparaţiile între concluziile diverselor studii ce au utilizat dilemele morale şi, mai mult, îngreunează construcţia teoretică din domeniu, subminând validitatea tentativelor de integrare a acestor concluzii în modele teoretice generale asupra judecăţilor morale. Pentru a putea aprecia măsura în care o astfel de îndoială este fundamentată, este important să analizăm în detaliu această eterogenitate a dilemelor morale în psihologia moralităţii. Vom urma în acest scop structura clasificării propusă de Christensen şi Gomila (2012), insistând însă şi asupra raţiunilor teoretice care au motivat construcţia anumitor variante ale acestui material experimental, amplificând astfel variabilitatea dilemelor morale. Deci, acolo unde este cazul, vom completa planul pur descriptiv al metaanalizei realizate de cei doi autori prin ancorarea diferenţelor dintre variantele de dileme morale enumerate în modelele teoretice corespunzătoare. Miza acestei completări este cea a ilustrării fertilităţii teoretice pe care o oferă dilemele morale, chiar dacă ea vine cu preţul deja menţionat, cel al unei eterogenităţi empirice ce poate părea exagerată. Andrei Holman 84 4. Dimensiuni de variabilitate ale dilemelor morale În metaanaliza lor, Christensen şi Gomila (2012) identifică 19 dimensiuni în raport cu care studiile psihologice au utilizat cel puţin două variante de dileme morale. Aşa cum vom vedea, o parte dintre ele presupun diferenţe între dileme din studii diferite, în timp ce altele se referă la variaţii ale dilemelor morale prezentate participanţilor din aceeaşi cercetare. De cele mai multe ori, în acest ultim caz variaţiile respective au rolul de a operaţionaliza un anumit factor psihologic; deci, ele sunt intenţionate de către autorii studiului. Pe de altă parte, în primul caz este vorba de utilizarea de către cercetător doar a unei anumite variante specifice de dilemă morală din cele posibile (de exemplu, doar a dilemelor formulate la persoana I). Această opţiune este fie asumată conştient şi tratată explicit, fie nu, limitând în orice caz generalizabilitatea rezultatelor asupra celorlalte variante ce ţin de dimensiunea respectivă (de exemplu, asupra reacţiilor morale faţă de dilemele formulate la persoana a III-a). Autorii metaanalizei la care ne raportăm clasifică parametrii dilemelor morale în trei categorii. Prima îi include pe cei care ţin de formatul prezentării lor, cu precădere de formularea textelor oferite participanţilor. A doua conţine factori care vizează caracteristicile participanţilor, atât în general cât şi în raport cu cele ale protagoniştilor dilemei folosite în respectivul studiu. În fine, a treia conţine parametrii care ţin de conceptualizarea dilemei, adică factorii judecăţilor morale manipulaţi prin intermediul detaliilor scenariului. Toate aceste dimensiuni pot genera diferenţe semnificative în privinţa răspusurilor participanţilor; în cazul unora, mai ales a celor din ultima categorie, efectul lor se datorează unor mecanisme psihologice ale judecăţilor morale. Deci, ei au o relevanţă majoră pentru psihologia moralităţii, iar cercetarea în acest domeniu este chiar obligată să utilizeze variante de dileme morale care diferă pe aceşti parametri. De exemplu, investigarea rolului contactului direct între protagonist şi victima sacrificată nu se poate face decât prin utilizarea a două versiuni de dilemă morală, diferenţiate în funcţie de tipul acestui contact (direct versus indirect). Alţi factori influenţează judecăţile morale prin mecanisme psihologice non-specifice în raport cu judecata morală, descoperite deja de studiile din alte arii ale psihologiei. Este cazul multor dimensiuni ce ţin de formularea dilemelor, cum ar fi cele care induc efecte de cadrare sau anumite emoţii ce influenţează procesele cognitive desfăşurate simultan în timpul lecturii şi reprezentării mentale a scenariilor. În cele ce urmează vom prezenta pe scurt fiecare dintre parametrii dilemelor morale şi potenţialele lor efecte, în sensul variaţiilor pe care ei le pot provoca în judecăţile morale ale participanţilor, insistând cu precădere asupra factorilor specifici psihologiei moralităţii. Contribuţii la psihologia morală 85 4.1. Parametri ai formulării dilemelor morale Christensen şi Gomila (2012) încep enumerarea parametrilor din prima categorie – cea referitoare la formatul prezentării dilemelor morale – cu un factor care ţine de modalitatea de realizare a studiului: cea clasică, în care participanţii primesc aceste scenarii şi completează chestionarele în format imprimat, şi cea care presupune interacţiunea cu computerul. O variantă din ce în ce mai utilizată a ultimului tip de format al prezentării este cea on-line, cu avantajul includerii în loturile experimentale a unor participanţi din categorii sociale mai diverse decât cele oferite de maniera obişnuită a loturilor de studenţi. Dezavantajul său este cel al imposibilităţii controlului multor variabile care ţin de contextul în care aceşti participanţi completează instrumentele, în comparaţie cu mediul controlat al laboratorului de psihologie. Mulţi parametri experimentali variază semnificativ în privinţa modului specific de formulare a dilemelor morale utilizate; majoritatea acestor variaţii nu au fost controlate în studiile respective, ele fiind relevate doar post-hoc, prin comparaţiile între materialele experimentale folosite în cercetări diferite. Aceste diferenţe pot avea însă efecte importante asupra fenomenelor investigate, date fiind multiplele influenţe pe care le pot avea nuanţele de limbaj asupra receptării textelor. În speţă, există multiple moduri în care variaţiile în formularea efectivă a dilemelor pot deplasa neintenţionat judecăţile morale ale participanţilor, introducând astfel variaţii necontrolate ce pot diminua validitatea concluziilor studiului. Un astfel de parametru este gradul în care textul dilemelor conţine expresii cu conotaţii emoţionale intense, ce pot creşte nivelul de implicare afectivă a participanţilor. Date fiind numeroasele rezultate experimentale ce susţin teza influenţelor emoţiilor asupra judecăţilor morale, răspunsurile participanţilor expuşi la dileme a căror limbaj ar putea provoca o încărcătură afectivă sunt, din această cauză, diferite de cele ale celor confruntaţi cu dileme formulate neutru, într-un stil obiectiv, ce invită la o lectură detaşată. O demonstraţie a acestui fenomen este oferită de Borg (2006), al cărui studiu a evidenţiat diferenţe între cele două grupuri de participanţi definite după acest criteriu al încărcăturii afective a limbajului dilemelor, în ceea ce priveşte zonele cerebrale activate în timpul lecturii lor. Formulările dilemelor morale pot induce, de asemenea, efecte de cadrare, ce presupun favorizarea unei anumite perspective psihologice asupra situaţiei ce deplasează alegerea spre o anumită opţiune. Această temă este una cu o lungă tradiţie în psihologie. Unul dintre cele mai cunoscute fenomene de cadrare este cel relevat de Tversky şi Kahneman (1981) în cadrul teoriei prospectelor, ce descrie multiplele deformări ale raportării oamenilor la alternativele dintre care au de ales într-o situaţie. Aceste deformări psihologice acţionează asupra celor două Andrei Holman 86 dimensiuni ale fiecărei alternative, şi anume valoarea, respectiv probabilitatea lor, deplasând receptarea lor subiectivă – şi astfel impactul în decizia finală – în comparaţie cu planul obiectiv, pur cantitativ al acestor parametri. Unul dintre fenomenele descoperite de studiile din cadrul acestei paradigme este aversiunea faţă de pierderi, adică faptul că aceeaşi consecinţă obiectivă este preferată în mai mare măsură de oameni atunci când le apare a fi supusă riscului de a fi pierdută decât atunci când li se oferă ca posibil câştig. Pierderile au, deci, un impact psihologic mai mare decât câştigurile. Ca urmare, oamenii aleg mai degrabă alternativa sigură, dar al cărei câştig este mai mic, în cazul în care au de ales între două opţiuni pozitive. Când ambele alternative sunt formulate negativ, însă, ei aleg cu precădere varianta nesigură, chiar dacă ea ar putea produce pierderi mai mari. Astfel, ei îşi oferă şansa de a nu pierde nimic, ceea ce demonstrează aversiunea lor faţă de pierderi. Deci, ei fac alegeri diferite în funcţie de formulare, chiar dacă obiectiv consecinţele celor două opţiuni sunt identice în cele două cazuri. Acest fenomen are o ilustrare celebră, cea a dilemei gripei asiatice, utilizată în multe cercetări pe această temă. În ea, participanţii din condiţia „formulare pozitivă" primesc următorul consemn: „O epidemie de gripă asiatică va ucide, probabil, 600 de oameni. Medicii au dezvoltat două tratamente ale acestei boli. Tratamentul A va salva 200 de oameni. Tratamentul B duce la o probabilitate de 1 / 3 ca toţi 600 de oameni să fie salvaţi, şi 2 / 3 ca nici unul să nu fie salvat. Care dintre programe credeţi că ar trebui ales?". Participanţilor din celălalt grup li se prezintă aceeaşi situaţie, cu aceleaşi opţiuni decizionale. Ele sunt însă formulate nu în termenii câştigurilor pe care ele le-ar aduce, adică a numărului de oameni salvaţi, ci în cel al cantităţii pierderilor, adică al numărului de decese la care ar duce fiecare dintre ele: „O epidemie a unei boli necunoscute va ucide, probabil, 600 de oameni. Medicii au dezvoltat două tratamente ale acestei boli. Dacă va fi ales tratamentul A, 400 de oameni vor muri. Tratamentul B duce la o probabilitate de 1 / 3 ca nimeni să nu moară, şi 2 / 3 să moară 600 de oameni. Care dintre programe credeţi că ar trebui ales?". Rezultatele empirice arată importanţa decisivă a formulării: dacă în prima situaţie majoritatea aleg varianta cu un câştig sigur, chiar dacă mai mic, în a doua ei refuză să accepte pierderea sigură, riscând o pierdere mai mare (dar nesigură) prin alegerea celeilalte variante. Observăm că opţiunile oferite participanţilor de către această dilemă sunt identice, ca acţiuni implicate, cu cele din dilema tramvaiului: salvarea versus uciderea unor oameni. Deci, chiar dacă dilema gripei asiatice aparţine unui alt spaţiu de cercetare, concluziile studiilor ce o utilizează ar trebui să fie relevante pentru metodologia şi interpretările psihologice ale cercetărilor de psihologia moralităţii. Petrinovich şi O'Neill (1996) au confirmat această aplicabilitate a fenomenului de aversiune faţă de pierderi, descris de teoria prospectelor. În studiul Contribuţii la psihologia morală 87 lor utilizând dilema „comutatorului" tramvaiului, cele două opţiuni dintre care au avut de ales jumătate dintre participanţi erau formulate în termenii pierderii, adică „dacă alegi comutarea tramvaiului, persoana de pe celălalt traseu va muri; dacă alegi să nu faci nimic, cei cinci oameni de pe traseul actual al tramvaiului vor muri". Cealaltă jumătate au primit aceste opţiuni formulate în termen de câştig, adică: „dacă alegi comutarea tramvaiului, cei cinci oameni de pe traseul actual al tramvaiului vor fi salvaţi; dacă alegi să nu faci nimic, persoana de pe celălalt traseu va fi salvată". Rezultatele au arătat că acordul cu acţiunea de comutare variază în funcţie de formulare, el fiind mai slab la participanţii cărora opţiunile le-au fost prezentate în termeni de pierderi. Deci, oamenii aleg varianta acţiunii atunci când formularea le focalizează atenţia pe câştigul mai mare pe care ea l-ar aduce, însă aleg inacţiunea atunci când este pusă în prim-plan pierderea de care ei ar fi responsabili dacă ar acţiona, adică preţul plătit – în termeni de responsabilitate personală pentru uciderea unei persoane – pentru a ajunge la acel câştig obiectiv. Astfel de rezultate nu au doar meritul de a ilustra importanţa formulărilor dilemelor morale, ci şi cel de a aprofunda tema factorilor care determină oamenii să manifeste ceea ce este etichetat de unii autori „eroarea omisiunii" (omission bias). Aceasta se referă la alegerea inacţiunii, a omisiunii acţiunii (în cazul dilemei tramvaiului neacţionarea comutatorului), chiar dacă astfel se ajunge la un rezultat dezavantajos din punct de vedere cantitativ (mai multe victime), în comparaţie cu cel la care ar duce acţiunea. Christensen şi Gomila (2012) includ în categoria formatului prezentării dilemelor şi alţi parametri, cum ar fi cel al antecedentelor situaţionale, ce se referă la evenimentele care au dus la acea situaţie dilematică. Aceste antecedente pot justifica acţiunea propusă ca opţiune (de exemplu, prezentarea situaţiei ca fiind una de auto-apărare, caz în care mai mulţi participanţi ar considera o transgresiune morală la adresa agresorului ca fiind justificată doar atunci când aceste antecedente nu ar fi incluse în scenariu). Majoritatea dilemelor sacrificiale, însă, nu variază sub acest aspect, ele portretizând agentul, personajul principal al scenariului, adică cel care ar putea salva numărul mai mare de persoane ca neutru în raport cu celelalte personaje. Similar, un factor cu potenţial important, însă cu o relevanţă practică destul de redusă este cel al ordinii prezentării elementelor dilemei, ce poate influenţa receptarea ei psihologică. La fel ca în cazul parametrului anterior, dilemele morale folosite în studiile de până acum sunt destul de omogene din acest punct de vedere. Am putea extinde această categorie a formatului prin includerea certitudinii inspirate de textul dilemei. Acest parametru este localizat de către autorii metaanalizei în grupul celor care ţin de conceptualizarea dilemei, însă considerăm că el ar putea fi repartizat în aceeaşi măsură aici, dată fiind dependenţa lui de detaliile din formularea scenariului. El se referă la măsura în care textul Andrei Holman 88 reuşeşte să transmită certitudinea cu privire la apariţia consecinţelor fiecăreia dintre alternativele decizionale prezentate. De exemplu, unii participanţi ar putea considera că cei cinci oameni de pe traseul actual al tramvaiului ar putea totuşi să rămână în viaţă chiar dacă protagonistul nu acţionează comutatorul (de exemplu sărind de pe şine). În cazul lor, evaluările şi deciziile cu privire la dilemă nu ar reflecta doar calculul moral vizavi de cele două opţiuni, ci şi această „speranţă" într-un alt deznodământ al inacţiunii. Luând în calcul această observaţie, studiile ce utilizează dileme sacrificiale ar trebui să controleze variabila credibilităţii consecinţelor, fie cerând în mod explicit participanţilor să presupună că acestea sunt sigure, fie introducând-o ca factor suplimentar în planul cercetării. Un exemplu în această privinţă este cercetarea realizată de Royzman şi Baron (2002), în care participanţii au fost solicitaţi să estimeze probabilitatea consecinţelor fiecăreia dintre cele două alternative, scorurile rezultate fiind introduse în analiza datelor pentru a controla statistic efectele diferenţelor de credibilitate. Un alt parametru de formulare a dilemelor este cel al numărului de cuvinte din textul lor; el pare, la prima vedere, unul superficial. În realitate, el are o importanţă deosebită, mai ales în contextul cercetărilor ce analizează dinamicile cerebrale determinate de diversele tipuri de dileme morale prin intermediul tehnologiei de tip fMRI. Deoarece răspunsurile de ordin fizic măsurate prin aceste instrumente depind de lungimea intervalului temporal în care participantul evaluat lecturează scenariul, diferenţele între aceste intervale de timp pot introduce variaţii neintenţionate în privinţa modificărilor cerebrale constatate, afectând validitatea concluziilor. În această privinţă, Moore et al. (2008) observă că setul de dileme folosit chiar în studiul princeps pe tema corelatelor neurofiziologice ale judecăţilor morale (Greene, 2001) este afectat de această problemă. Mai precis, cele două categorii de dileme morale folosite în această cercetare, şi preluate apoi de multe alte studii, adică dilemele personale şi cele impersonale (o distincţie ce urmează a fi explicitată mai târziu în acest capitol) au, în medie, lungimi diferite: media celor personale este de 124 cuvinte, iar a celor impersonale – 102 cuvinte. Într-o anumită măsură, deci, diferenţele de timp de lectură impuse de cele două tipuri de dileme ar putea fi responsabile de variaţiile reacţiilor neurofiziologice constatate prin fMRI. În continuare vom analiza separat fiecare dintre ceilalţi parametri din prima categorie a clasificării lui Christensen şi Gomila (2012), dată fiind relevanţa lor specială pentru tema factorilor judecăţilor morale. Cu alte cuvinte, ei sunt importanţi nu doar pentru că pot genera diferenţe semnificative între răspunsurile participanţilor, şi, deci, necesită precauţii metodologice vizavi de detaliile dilemelor folosite, ci şi datorită potenţialului lor de a evidenţia factori psihologici esenţiali ai judecăţilor morale. Contribuţii la psihologia morală 89 4.2. Perspectiva participantului Dilemele morale din unele studii solicită implicit participantului să adopte perspectiva protagonistului, ele fiind formulată la persoana I („Ai lângă tine un comutator..."). În altele, scenariul este prezentat astfel încât participantul este plasat ca spectator al evenimentului, cel care are de luat decizia vizavi de salvarea sau nu a persoanelor ameninţate fiind o altă persoană („X are lângă el un comutator..."). Această diferenţă de perspectivă este importantă deoarece ea poate activa mecanisme psihologice diferite, ce conduc apoi la judecăţi morale diferite. Astfel, studiile de neuropsihologie (Farrer şi Frith, 2002) au demonstrat faptul că experienţa de agent, adică implicarea personală în evenimente are alte corelate neuronale decât cea de spectator al aceloraşi acţiuni realizate de către altcineva. Ca urmare, în aria morală, intuiţiile cu privire la transgresiunile morale realizate de propria persoană sunt asociate cu activarea altor zone cerebrale decât cele vizavi de transgresiunile realizate de alţii (Berthoz et al., 2006). În spaţiul studiilor pe baza dilemelor sacrificiale, Nadelhoffer şi Feltz (2008) au arătat că proporţia participanţilor care consideră acţionarea comutatorului în dilema tramvaiului (sacrificând astfel victima singulară) ca permisă moral este semnificativ mai mică atunci când dilema este formulată la persoana I decât atunci când ea este formulată la persoana a III-a. Mai mult, diferenţele dintre judecăţile morale ce vizează propriile comportamente şi cele orientate asupra aceloraşi acte realizate de alţii constituie un domeniu de cercetare propriu-zis, cel al „ipocriziei morale" (Batson et al., 1997). Acest termen sugerează faptul că oamenii aplică deseori un dublu standard moral, evaluându-se pe sine după criterii mai „laxe" decât cele aplicate altora. Ca urmare, perspectiva participantului trebuie atent controlată în studiile ce utilizează materialul experimental al dilemelor morale, ea constituind un factor cu influenţe semnificative asupra judecăţilor morale realizate de către participanţi. 4.3. Tipul de judecată morală solicitată participantului Chiar şi atunci când expun participanţii la acelaşi tip de dilemă morală – cea sacificială – şi, mai mult, chiar în condiţiile în care conţinutul ei este acelaşi – de exemplu cea a tramvaiului – studiile din această arie diferă foarte mult în privinţa sarcinii solicitate participantului. Cu alte cuvinte, un parametru cu o variabilitate extrem de mare este cel al modalităţii practice în care este urmărită judecata morală, adică al tipului de item prin care ea este operaţionalizată. În această privinţă, Christensen şi Gomila (2012) identifică 10 tipuri distincte de astfel de itemi. Unii întreabă participanţii cât de „acceptabilă moral" este acţiunea (fie ea acţionarea comutatorului, împingerea victimei de pe pod etc.), altele cât de „permisă", „corectă" sau „greşită" etc. În toate aceste cazuri, participantul este solicitat să Andrei Holman 90 aleagă o variantă de răspuns pe o scală între doi poli opuşi (de exemplu între „acceptabilă" şi inacceptabilă"). Alţi itemi întreabă participantul dacă ei ar realiza acţiunea, cerându-le să aleagă dintre variantele „da" şi „nu". Fiecare dintre aceste variante de item implică, însă, mecanisme psihologice distincte, ceea ce poate duce la diferenţe între rezultatele pe care ele le generează. Ca urmare, fiecare dintre aceste formulări antrenează un anumit tip de judecată morală. Christensen şi Gomila (2012) ilustrează această variabilitate de substanţă psihologică prin diferenţa dintre itemii de tipul „cât de permisă este acţiunea?" şi cei de tipul „cât de acceptabilă este acţiunea?". Primul solicită mai degrabă o perspectivă normativă asupra acţiunii, deplasând judecata spre zona încadrării ei în normele legale, în timp ce celălalt declanşează o evaluare focalizată pe situaţie şi pe măsura în care ea se impune în acel caz, ignorând alte norme. În acelaşi spaţiu, O'Hara et al. (2010) arată că atunci când li se cere să evalueze cât de „greşite" sau „nepermise" sunt anumite transgresiuni morale, participanţii le judecă mai sever decât atunci când ele sunt evaluate prin raportarea la alte criterii, în speţă în ce măsură ele sunt „interzise" sau „demne de pedeapsă". Similar, întrebările despre gradul de vinovăţie al unui act declanşează un mecanism psihologic de evaluare morală ce include ca factor şi consecinţele acestuia. În schimb, cele despre măsura în care acelaşi act a fost „greşit" focalizează evaluarea morală doar pe permisibilitatea acţiunii respective, eliminând din calculul psihologic gravitatea consecinţelor (Cushman, 2008). Pe lângă variaţiile între criteriile de judecată morală pe care le impun diversele tipuri de itemi, o diferenţă fundamentală este cea între cei care solicită participanţilor să realizeze o evaluare morală şi cei care le cer o decizie personală. Pe lângă diferenţa dintre standardele morale aplicate propriei persoane şi cele folosite în evaluarea altora, o altă faţetă a ipocriziei morale este cea a distanţei dintre „ceea ce spunem" şi „ceea ce facem", adică între standardele asumate (public sau intim) şi comportamentele sau deciziile noastre. De exemplu, oamenii acceptă să cauzeze o durere de intensitate mai mare altuia decât cea pe care ei înşişi o evaluaseră anterior ca maxim acceptabilă (FeldmanHall et al., 2012). Deci, oamenii pot alege variante de acţiune pe care tot ei le consideră ca greşite din punct de vedere moral. În general, această diferenţă psihologică între evaluare şi decizie nu pare a fi fost receptată de corpusul de studii bazate pe dileme sacrificiale. Există însă dovezi experimentale care indică diferenţe semnificative între mecanismele psihologice pe care le declanşează evaluarea şi decizia morală. Tassy et al. (2013) au realizat unul dintre puţinele studii de până acum ce au utilizat ambele tipuri de itemi – de evaluare şi de decizie morală – cu privire la aceleaşi dileme de tip sacrificial. Aceasta le-a permis evidenţierea diferenţelor dintre răspunsurile obţinute la cele două tipuri de sarcini, manifestate printr-o proporţie mai mare a răspunsurilor utilitariste (adică a aprobării sacrificării victimei unice pentru salvarea mai multor vieţi) la întrebările ce solicită decizia morală, decât în Contribuţii la psihologia morală 91 cele care vizează evaluarea acceptabilităţii morale a aceleiaşi acţiuni. Explicaţia acestui gen de ipocrizie morală, conform autorilor, ţine de perspectiva psihologică distinctă pe care o impun cele două tipuri de itemi. Pe de o parte, decizia implică proiectarea mentală a participantului în interacţiunea directă cu situaţia într-un cadru de referinţă egocentric, care face ca rezultatele diverselor opţiuni decizionale disponibile să capete o relevanţă personală semnificativă. Pe de altă parte, perspectiva indusă de itemii de evaluare morală este una mai alocentrică, detaşată, permiţând calcule ale acceptabilităţii morale care nu sunt atât de puternic ancorate în latura subiectivă. Această relevanţă personală sporită a situaţiei la care conduc itemii ce cer o decizie din partea participantului este indicată şi de studii care au analizat viteza cu care oamenii răspund la cele două categorii de itemi. Itemii ce solicită decizia declanşează reacţii de răspuns mai rapide din partea participanţilor în dilemele morale decât în cele fără încărcătură morală; în schimb, timpul de răspuns caracteristic itemilor care solicită evaluarea morală nu diferă între dilemele morale şi cele non-morale (Borg et al., 2006). Aceste variaţii de viteză de reacţie în oferirea răspunsurilor sugerează şi ele faptul că decizia morală se bazează pe o perspectivă mai subiectivă asupra situaţiei, pe judecarea elementelor sale şi a alternativelor acţionale prin prisma unui filtru mai personal, ceea ce accelerează reacţiile. În contrast, evaluarea morală plasează participanţii într-o ipostază mai deliberativă şi impersonală, a calculului obiectiv cu privire la consecinţele acestor alternative şi la adecvarea lor cu principiile morale relevante. Aceste diferenţe psihologice sunt susţinute şi de alte două argumente empirice. În primul rând, studii neuropsihologice recente au arătat faptul că operaţiile mentale de evaluare şi decizie morală presupun activarea unor zone cerebrale distincte. Aceasta face ca afectarea temporară a funcţionalităţii unei anumite arii cerebrale (cortexul prefrontal dorsolateral drept) să altereze evaluările morale ale participanţilor, însă nu şi deciziile lor morale (Tassy et al., 2012), care ar fi gestionate cu precădere de o altă zonă a creierului (cortexul prefrontal ventromedial). Apoi, rezultatele cercetării realizate de Tassy et al. (2013) arată că rezultatele evaluării şi deciziei morale sunt afectate în proporţii diferite de anumiţi factori psihologici. În linia importanţei mai mare a corelatelor personale ale situaţiei în decizie, participanţii la acest studiu care au fost confruntaţi cu dileme în care victima care ar fi putut fi sacrificată era descrisă ca rudă (frate, văr) sau prieten al participantului luau decizii mai puţin utilitariste (refuzând, deci, sacrificarea victimei) decât cei la care aceasta era un necunoscut. În schimb, impactul relaţiei personale cu victima a fost mai slab în cazul evaluării morale. Această diferenţă constituie încă un argument al ideii că procesul decizional se bazează în mai mare măsură pe judecarea consecinţelor personale ale opţiunilor decât cel evaluativ, dată fiind perspectiva subiectivă, proiecţia psihologică mai puternică în situaţie pe care o induc itemii ce solicită decizia morală. Andrei Holman 92 La aceste variaţii contribuie şi parametrul descris anterior, cel al perspectivei participantului. În acest sens, observăm că toţi itemii decizionali în studiile ce folosesc dileme sacrificiale sunt formulaţi la persoana I (de exemplu „Ai acţiona comutatorul...?"), în timp ce în multe cercetări itemii evaluativi sunt formulaţi la persoana a III-a (de exemplu „În ce măsură ar fi corect din punct de vedere moral ca X să acţioneze comutatorul...?"). Deci, perspectiva mai detaşată a participantului generată de itemii de evaluare morală ar putea fi în aceste studii şi rodul formulării care îi rezervă rolul de observator al situaţiei şi al comportamentelor unui alt protagonist. O variantă care ne-ar permite izolarea efectului sarcinii de evaluare în sine şi compararea sa cu cel al sarcinii de decizie ar fi cea în care participanţii ar fi solicitaţi să răspundă la itemi de tipul „În ce măsură ar fi corect din punct de vedere moral ca tu să acţionezi comutatorul...?". Interacţiunea dintre aceşti doi parametri – caracterul evaluativ versus decizional al itemilor de judecată morală, respectiv perspectiva participantului – rămâne a fi explorată sistematic de studii viitoare. 4.4. Parametri ai intenţiei O categorie distinctă de parametri ai dilemelor morale utilizate până acum grupează mai multe dimensiuni de variaţie a acestora, derivate din principiul etic al intenţiei (Turiel, 1983). În forma lui generală, acesta susţine că răul provocat cu intenţie este mai grav din punct de vedere moral decât cel fără intenţie. Psihologic, el se manifestă printr-un set de intuiţii morale ale oamenilor, mai mult sau mai puţin conştiente, care influenţează rezultatele judecăţilor lor morale asupra comportamentelor proprii sau ale altora. Deci, din el derivă o serie de criterii specifice ale judecăţii morale, cum ar fi cel că acţiunile ce au ca rezultat un rău ce nu ar fi putut fi evitat sunt mai puţin condamnabile moral decât celelalte, sau cel că răul ca efect secundar al unei acţiuni ce are ca intenţie obţinerea unui bine mai mare poate fi acceptat. Pe de altă parte, intenţia de a produce acest rău diminuează semnificativ valoarea morală a comportamentului, chiar dacă el duce la un bine mai mare pe ansamblu, iar cauzarea unui rău este mai condamnabilă decât permiterea ca acelaşi rău să se producă din cauze exterioare individului. a) Distincţia dileme personale impersonale Principiul intenţiei are o relevanţă deosebită pentru studiile cu dileme sacrificiale. Încă de la începutul cercetărilor psihologice folosind această paradigmă experimentală, el a fost introdus – chiar dacă implicit – drept criteriu de distincţie între două categorii majore ale acestor dileme. Astfel, Greene et al. (2001), în Contribuţii la psihologia morală 93 studiul lor asupra dinamicilor neurofuncţionale ale judecăţilor morale, au expus participanţii la două seturi de dileme construite după modelul celor folosite până atunci în textele de filosofie ca ilustrare a opoziţiei dintre utilitarism şi deontologie, adică cele două versiuni ale dilemei tramvaiului. Ei au etichetat dilemele de tipul comutatorului ca fiind impersonale, iar pe cele de tipul podului ca personale, o distincţie preluată în multe alte studii. Diferenţa dintre aceste două categorii a fost descrisă într-o manieră inductivă, plecând de la trei caracteristici: (1) inducerea unei traume fizice (2) asupra uneia sau mai multor persoane, (3) rău care să nu rezulte din deturnarea unui pericol preexistent la adresa altora. Cea de-a treia caracteristică este cea care variază între dilemele personale şi cele impersonale. În ambele, salvarea celor cinci oameni ameninţaţi este posibilă prin realizarea unei acţiuni care ar presupune inducerea unei traume fizice asupra unei persoane (victima sacrificată). În dilema impersonală, însă, această traumă este doar rezultatul deturnării pericolului la adresa celor cinci oameni ameninţaţi iniţial de tramvai: acţionarea comutatorului schimbă direcţia acestuia, ceea ce are două consecinţe: salvarea celor cinci şi uciderea victimei singulare. În contrast, acţiunea din dilema personală, adică împingerea victimei de pe pod în calea tramvaiului, presupune cauzarea directă a traumei acestuia. Greene et al. (2001) observă că majoritatea oamenilor sunt de acord cu acţiunea sacrificială în dilema impersonală, însă o refuză în cea impersonală, şi atribuie această diferenţă naturii distincte a proceselor psihologice care stau la baza judecăţilor morale în cele două situaţii. Mai precis, judecata morală în dilema impersonală s-ar baza pe dominanţa proceselor cognitive care conduc la decizii pe baza calculului utilitarist; ca urmare, opţiunea ce conduce la un bine mai mare (salvarea mai multor oameni) ar fi cea preferată. În schimb, ideea de a cauza direct un rău altei persoane (şi nu prin deturnarea pericolului) declanşează procese socio-emoţionale puternice ce fac oamenii să prefere inacţiunea în dilemele personale. Motivul acestei rezonanţe emoţionale ar fi acela că o astfel de traumă directă ar contraveni într-o măsură mult mai mare principiului moral fundamental „să nu faci rău". Ca urmare, emoţiile morale domină calculul cognitiv – utilitarist în dilemele personale, deplasând judecăţile spre polul inacţiunii sau pasivităţii, echivalat de obicei cu cel „deontologic", adică motivat de adeziunea la principiul moral menţionat. Deci, nuanţa esenţială postulată ca diferenţiind cele două varietăţi de dileme ce urmau să devină materialul experimental predilect în acest domeniu este cea a cauzării răului versus deturnării unui rău preexistent. Ea a fost conceptualizată într-o manieră inductivă, plecând de la formulările dilemei comutatorului, respectiv podului deja vehiculate în textele de filosofie. Cu alte cuvinte, Greene et al. (2001), spre deosebire de majoritatea studiilor ulterioare, nu au urmărit „de sus în jos" influenţa unui principiu moral în judecăţile morale, operaţionalizându-l prin diverse detalii ale scenariului şi analizând empiric diferenţele între reacţiile generate de aceste detalii. Dimpotrivă, ei au constatat acest gen de diferenţe între reacţiile la cele două scenarii dilematice deja existente şi au identificat prin comparaţia dintre Andrei Holman 94 cele două dileme un factor psihologic cu ancorare morală ce ar putea fi responsabil de diferenţele dintre răspunsuri. După cum vom vedea, abordarea şi rezultatele lui Greene et al. (2001) în această privinţă au fost criticate, fiind propuse o serie de factori alternativi care ar fi, în realitate, sursa diferenţelor dintre răspunsurile la cele două dileme. Relevant aici este faptul că aceeaşi abordare inductivă a fost utilizată mai târziu de grupul de cercetare condus de Greene pentru ordonarea dilemelor personale în funcţie de gradul de conflict psihologic pe care ele îl induc (Greene et al., 2004). Ei au construit un set de 30 de dileme ce respectă criteriile de includere în categoria dilemelor personale, apoi au operaţionalizat conflictul psihologic determinat de ele prin intermediul vitezei cu care participanţii evaluau moralitatea acţiunii sacrificiale (care conducea la un bine mai mare). Pe această bază, dilemele au fost împărţite în trei categorii ordonate, adică dileme cu conflict redus, mediu şi ridicat. Un exemplu din ultima categorie, a „dilemelor dificile", este celebrul scenariu al „copilului care plânge": „Satul tău a fost cucerit de soldaţi inamici, care vor să ucidă toţi locuitorii rămaşi în viaţă. Tu şi câţiva dintre săteni v-aţi ascuns în pivniţa unei case. La un moment dat auzi un grup de soldaţi apropiindu-se. Atunci, copilul tău de câteva luni începe să plângă. Îi acoperi gura cu mâna pentru a nu fi auzit de soldaţi. Dacă îţi iei mâna, plânsul său va atrage atenţia soldaţilor, care vă vor ucide – pe tine, pe copil şi pe ceilalţi săteni. Pentru a vă salva, trebuie să îţi ţii mâna apăsată pe gura copilului până la sufocarea acestuia. Este permis moral să îţi sufoci copilul pentru a te salva pe tine şi pe ceilalţi săteni?". Participanţii confruntaţi cu această dilemă dau răspunsuri după un timp de analiză semnificativ mai lung decât atunci când au de rezolvat dileme din celelalte categorii; un exemplu din categoria de dileme cu conflict redus este cea a infanticidului, în care o mamă se gândeşte la opţiunea de a-şi ucide copilul nedorit pe care tocmai l-a născut. Diferenţele psihologice dintre cele două dileme sunt evidente. Totuşi, Greene şi colaboratorii săi nu au elaborat un fundament teoretic al acestor variaţii între gradele de conflict dintre ele. Cu alte cuvinte, ei nu au încercat să identifice principiile morale reflectate în scenariile dilemelor personale „dificile" care ar determina timpul mai mare necesar participanţilor pentru a ajunge la un răspuns. Singura lor observaţie este aceea că aceste scenarii opun mai puternic reacţia emoţională generată de perspectiva uciderii victimei nevinovate cu rezultatul calculului cognitiv privind beneficiile pe care această acţiune le-ar aduce pe ansamblul situaţiei. Chiar dacă este o abordare strict inductivă în elaborarea dilemelor morale, ea a fost aplicată şi în alte studii. De exemplu, în cercetările realizate de Tassy et al. (2012) şi Koenigs et al. (2007), dilemele personale oferite participanţilor au fost clasificate în funcţie de gradul de conflict pe care îl induc în trei clase (redus, mediu, ridicat), respectiv două clase (redus şi ridicat), în funcţie de timpul de reacţie mediu la ele. Contribuţii la psihologia morală 95 După cum am menţionat, setul de dileme morale utilizat de Greene et al. (2001) a fost preluat ca material experimental în multe alte studii, majoritatea adoptând repartizarea lor în dileme personale şi impersonale pe baza celor trei criterii enumerate anterior. Totuşi, alţi autori remarcă o serie de probleme ale acestor materiale experimentale; am menţionat-o deja pe cea referitoare la numărul inegal de cuvinte al textelor dilemelor din cele două categorii. Moore et al. (2008) au remarcat, de asemenea, şi diferenţe între tipurile de transgresiuni morale prezentate ca variante de acţiune în aceste dileme: cele personale implică în mai mare măsură crima sau rănirea altei persoane, în timp ce în cele impersonale apar mai frecvent trangresiuni mai puţin grave, cum ar fi minciuna sau furtul. Apoi, multe din dilemele impersonale (şi nici una dintre cele personale) solicită raţionamente abstracte, probabilistice. De asemenea, o variabilă importantă pentru amploarea consecinţelor opţiunilor dilemei, adică includerea propriei persoane în grupul celor aflate în pericol, variază într-o manieră nesistematică între cele două seturi de dileme. Toate acestea pot afecta validitatea rezultatelor studiilor care folosesc materialele din acest set, deoarece ele fac plauzibile interpretări alternative ale diferenţelor între judecăţile morale determinate de cele două tipuri de dileme. b) Inevitabilitatea Un principiu specific derivat din cel general al intenţiei este acela că acţiunile ce generează un rău care nu ar fi putut fi oricum evitat sunt mai acceptabile moral decât cele care cauzează acelaşi rău în condiţiile în care o altă decizie nu l-ar fi provocat. Unele studii de psihologie a moralităţii şi-au propus să verifice măsura în care acest principiu face parte din arsenalul intuiţiilor morale ale oamenilor, cu alte cuvinte, gradul în care comportamentele din cele două categorii ale sale sunt judecate diferit. De exemplu, în studiul realizat de Moore et al. (2008), participanţii au fost expuşi la mai multe categorii de dileme sacrificiale. Unele dintre ele au fost construite pentru a analiza importanţa inevitabilităţii morţii victimei care ar putea fi sacrificată pentru a salva mai multe vieţi. În acest scop, o variantă a dilemelor descriau această victimă într-un manieră similară cu cea a dilemei tramvaiului, în sensul că această potenţială victimă era separată de grupul celor aflaţi în pericol. Deci, decizia de a nu acţiona ar conduce la rămânerea sa în viaţă, chiar dacă ceilalţi ar muri. În cealaltă variantă, pericolul la adresa grupului de persoane poate fi înlăturat doar prin sacrificarea uneia dintre ele care, deci, ar muri şi dacă decidentul nu ar alege să o sacrifice. Un scenariu care exemplifică acest rău inevitabil este următorul: „Lucrezi într-o mină. Singura ieşire este cu ajutorul unor găleţi mari în care încap trei oameni. La finalul zilei, aştepţi să ieşi în timp ce găleţile cu minerii de la nivelurile inferioare ale minei trec pe lângă tine. La un Andrei Holman 96 moment dat observi că cablul care susţine găleţile este pe cale să se rupă. Dacă se rupe, toţi minerii din găleţile care urcă vor cădea şi vor muri." În varianta în care moartea victimei este inevitabilă, evitarea acestui dezastru se poate realiza prin sacrificarea unuia dintre minerii care se află deja într-o găleată în urcare şi, deci, este şi el pus în pericol de ruperea cablului: „Singurul mod de a evita ruperea cablului este acţionarea unui buton de urgenţă care eliberează automat ultima găleată de pe cablu, uşurând astfel greutatea totală de pe el suficient pentru a-i preveni ruperea. În această ultimă găleată este un miner, care ar muri dacă ar fi acţionat butonul de urgenţă. Este permisă acţionarea butonului?". c) Acţiune versus inacţiune Un alt corolar al principiului intenţiei este acela că răul generat de o acţiune este mai condamnabil moral decât cel care apare ca urmare a deciziei individului de a nu acţiona. În acest ultim caz, el este produs de o acţiune anterioară a altui agent. De exemplu, în cazul dilemei tramvaiului, decizia de a nu acţiona, deci de a nu sacrifica victima singulară, permite apariţia deznodământului anunţat iniţial, cel al morţii celor cinci victime. Analizând situaţia dintr-un punct de vedere strict utilitarist, inacţiunea în acest caz duce la un rezultat inferior acţiunii. Ca urmare, unii autori au caracterizat preferinţa pentru inacţiune în această situaţie ca fiind o eroare mentală, denumind-o „eroarea inacţiunii". Pe de altă parte, însă, această preferinţă poate reflecta nu doar un calcul utilitarist, ci şi o analiză a permisibilităţii morale a celor două opţiuni decizionale. În acest registru, constatăm că răul determinat de acţiune, adică sacrificarea victimei singulare, are ca sursă însuşi agentul; el este cel ce cauzează uciderea acesteia. În schimb, moartea celor cinci persoane nu are ca origine agentul, în sensul că scăparea de sub control a tramvaiului şi uciderea persoanelor de pe traseul său curent nu a fost cauzată de acesta. De aceea, inacţiunea – chiar dacă permite ajungerea la un deznodământ mai dezavantajos – nu violează principiul moral de a nu cauza rău, atunci când acesta este înţeles în termenii unei cauzalităţi directe. Observăm că acest raţionament vizând fundamentul psihologic al inacţiunii este similar celui construit de Greene et al. (2001) pentru a explica diferenţele dintre dilemele personale şi impersonale. Unul dintre cele trei criterii de diferenţiere între acestea este cel al deturnării unui rău preexistent, situaţie caracteristică dilemelor impersonale; în schimb, în cele personale agentul ar trebui să provoace direct uciderea victimei singulare, ceea ce face participanţii să aleagă cu precădere inacţiunea în acest caz. Eroarea omisiunii nu se referă însă la diferenţele între răspunsurile între dileme diferite, ci la simplul fapt că oamenii aleg inacţiunea în ciuda consecinţelor sale inferioare cantitativ celor ale acţiunii. Studiile folosind cele Contribuţii la psihologia morală 97 două tipuri de dileme arată că ea este mai frecventă ca reacţie la dilemele personale; dar chiar şi în cele impersonale există un procent de participanţi care aleg inacţiunea. Deci, chiar şi deturnarea răului preexistent (implicată de varianta acţiunii din aceste scenarii) este considerată de unii oameni ca reflectând o cauzalitate personală a decidentului, fiind astfel catalogată ca inacceptabilă moral prin prisma principiului de a nu cauza rău. Pe lângă această discuţie a fenomenului preferinţelor pentru inacţiune în contextul dilemei tramvaiului, trebuie precizat că el a fost relevat şi investigat în studii care le-au precedat pe cele care au utilizat variaţiuni ale acesteia. Cu alte cuvinte, eroarea omisiunii a constituit o temă distinctă de cercetare în psihologia moralităţii înaintea debutului cercetărilor asupra factorilor judecăţilor morale, care au mizat cu precădere pe variaţiuni ale dilemei tramvaiului. Ea a fost relevată de studiul realizat de Spranca et al. (1991), în care participanţii au fost solicitaţi să evalueze comportamentul unui personaj descris în două forme ale unui scenariu. Textul scenariului era următorul: „John este cel mai bun jucător de tenis din clubul său, şi urmează să joace finala turneului clubului cu Ivan, care ocupă în acel moment primul loc în ierarhia mondială. John ştie că Ivan este alergic la piper şi că sosul de salată servit la restaurantul clubului conţine piper. John merge la cină cu Ivan, şi hotărăşte să îi recomande acest sos lui Ivan, sperând ca el să se îmbolnăvească şi să rateze meciul de a doua zi." Într-o versiune a scenariului, „John recomandă sosul, iar Ivan mănâncă din el şi se îmbolnăveşte". În cealaltă, „Ivan comandă el însuşi sosul înainte ca John să apuce să i-l recomande, şi mănâncă din el, fără ca John să îl avertizeze. Ca urmare, Ivan se îmbolnăveşte". Întrebaţi în care din versiuni este mai condamnabil comportamentul lui John, o treime dintre participanţi au răspuns că el este mai imoral atunci când a presupus acţiunea (recomandarea sosului), deoarece în celălalt caz nu John a cauzat îmbolăvirea lui Ivan. Constatăm că în aceste materiale experimentale, consecinţele negative ale acţiunii şi inacţiunii sunt aceleaşi, spre deosebire de dilema tramvaiului unde numărul de victime ale celor două opţiuni este inegal. O altă diferenţă importantă este aceea că aici acţiunea şi inacţiunea nu sunt puse în opoziţie, ci fiecare dintre ele aparţine unui scenariu separat: John acţionează în scenariul în care Ivan nu comandă singur sosul, şi alege inacţiunea în alt scenariu, cel în care Ivan face singur alegerea sosului. Apoi, ambele sunt în mod clar criticabile moral. În contrast, opţiunile dilemei tramvaiului sunt în opoziţie (alegerea acţionării comutatorului, de exemplu, implică refuzul inacţiunii, şi invers), şi ambele sunt justificabile prin prisma unui principiu moral (acţiunea prin cea a utilitarismului, iar inacţiunea prin cea a deontologiei). Ca urmare, scenariile de tipul celor folosite de Spranca et al. (1991) permit într-o măsură mult mai mare evidenţierea fenomenului erorii omisiunii, şi încadrarea sa în categoria deformărilor judecăţilor morale. Unele studii au explorat legăturile acestui fenomen de preferinţă pentru inacţiune cu alte arii psihologice, cum ar fi cea a „valorilor protejate" (Baron şi Andrei Holman 98 Ritov, 2009). Acestea reprezintă scopuri pe care oamenii ar dori ca şi ceilalţi să le urmeze, chiar şi atunci când consecinţele urmăririi sau respectării lor ar duce pe ansamblu la consecinţe negative. De exemplu, mulţi oameni consideră că ar trebui interzise acţiuni ca cum ar fi clonarea oamenilor excepţionali (din punct de vedere intelectual, atletic, moral etc.) pentru ca genele lor să fie transmise mai departe; modificarea genelor embrionilor umani pentru creşterea coeficientului lor de inteligenţă; administrarea de medicamente pentru stimularea performanţelor şcolare ale elevilor etc. Conceptul de „valoare protejată" implică faptul că pentru cei în cauză acţiunile de acest tip, care denaturează starea actuală sau naturală a lucrurilor, sunt interzise; cu alte cuvinte, pentru ei această stare ar trebui protejată, chiar dacă acţiunile interzise ar genera beneficii mai mari din punct de vedere cantitativ. Deci, aceste valori pot fi privite şi ca reguli deontologice (Baron şi Spranca, 1997) ce atrag atenţia asupra permisibilităţii morale a actului şi descriu ca irelevante câştigurile pe care el le-ar aduce. Această opoziţie între regulile deontologice şi calculul utilitarist este cea fundamentală şi pentru dilemele sacrificiale, unde principiul moral de a nu cauza rău poate fi etichetat şi ca reflectând o valoare protejată. Studiile din domeniul valorilor protejate extind însă setul de principii morale ce pot determina preferinţa pentru inacţiuni, fiind orientate spre radiografierea ariilor existenţiale în care oamenii au astfel de valori. Relevant pentru planul metodologic al textului de faţă este faptul că aceste valori sunt puse în legătură cu judecăţile morale în dileme cu o anumită specificitate în raport cu restul materialelor experimentale prezentate în acest capitol. Mai precis, în acestea este manipulat un factor al dilemelor morale inclus şi în enumerarea lui Christensen şi Gomila (2012), cel al diferenţei între beneficiile sau costurile celor două opţiuni (trade-off). În aproape toate dilemele sacrificiale, acest parametru este fixat la valoarea 1 la 5: acţiunea ar produce o victimă şi ar salva 5, iar inacţiunea ar duce la moartea a 5 persoane, salvând una. În aria valorilor protejate, diferenţa între beneficiile celor două opţiuni nu este fixă, ci participanţii sunt întrebaţi care este costul maxim pe care l-ar presupune acţiunea dincolo de care ea ar deveni inacceptabilă. De exemplu (Baron şi Ritov, 2009): „Dacă nu se face nimic, 20 de specii de peşti vor dispărea din cauza schimbării naturale a nivelului apei unui râu. Construirea unui baraj ar salva aceste 20 de specii, însă ar face ca un anumit număr de alte specii de peşti ce trăiesc în zona unde ar fi plasat barajul să dispară. Care este numărul maxim de peşti care ar dispărea din cauza barajului până la care ar trebui acceptată construcţia acestuia?". Participanţilor li se oferă toate variantele de răspuns de la 0 (varianta ce reflectă refuzul oricărui preţ al acţiunii) la 20. Deci, în această variantă, costul inacţiunii este fixat (cele 20 de specii), iar scopul studiului este aflarea punctului de echilibru moral, adică preţul acţiunii până la care aceasta este privită ca acceptabilă. Rezultatele sunt Contribuţii la psihologia morală 99 puse în legătură cu întrebări ce vizează direct valorile protejate. Fiecare dintre ele cere raportarea la o anumită acţiune descrisă şi în dilemele cu structura prezentată anterior (de exemplu „cauzarea dispariţiei unor specii de peşti"). Sarcina participanţilor este cea de a-şi exprime atitudinea faţă de această acţiune prin alegerea uneia dintre mai multe variante de răspuns, cum ar fi: „este permisă moral", „nu este permisă decât în cazuri excepţionale", „nu este permisă decât atunci când aduce beneficii mari sau previne un dezastru" etc. Ultima dintre opţiuni este cea care reflectă deţinerea unei valori protejate, şi anume: „Este greşită moral şi nu trebuie permisă chiar dacă ar aduce beneficii mari sau ar preveni un dezastru, indiferent de amploarea beneficiilor sau dezastrelor". Valorile protejate, deci, sunt cele care fac oamenii să pună în plan secund consecinţele inacţiunii, adică ignorarea soluţiei unei probleme sau a unui act care ar duce la efecte pozitive. Studiile din acest domeniu au relevat faptul că un procent însemnat dintre participanţi aleg această variantă de răspuns vizavi de multe posibile acţiuni, cum ar fi eutanasia, vaccinurile, incendiile de pădure controlate (menite a evita riscul unor incendii masive, măsurile de control a mediului natural sau construcţia de rute alternative de trafic (pentru scăderea numărului de accidente în zona respectivă, cu preţul unui număr mult mai mic de accidente într-o altă zonă). Aşa cum am menţionat, fundamentul psihologic al valorilor protejate este respingerea oricărei acţiuni care ar ameninţa starea actuală de lucruri, aceasta fiind considerată a avea valoare morală. Ca urmare, ele fac individul „hipersensibil faţă de permisibilitatea acţiunii" (Iliev et al., 2009) şi, pe de altă parte, insensibil la cantitatea beneficiilor acţiunii şi a costului inacţiunii. Aceste fenomene psihologice se manifestă pe plan decizional prin preferinţa pentru inacţiune. d) Răul ca efect secundar Revenind la principiul intenţiei, o altă formă în care oamenii îl iau în considerare atunci când judecă acceptabilitatea morală a comportamentelor este cea de a evalua actele ce cauzează intenţionat un rău ca mai condamnabile moral decât cele care provoacă acelaşi rău ca efect secundar în încercarea de a face un bine mai mare. În contextul dilemelor sacrificiale, atunci când sacrificarea victimei singulare apare ca intenţionată, ea diminuează valoarea morală de ansamblu a comportamentului, adică cea rezultând din judecarea simultană a acestui preţ în raport cu beneficiul salvării celor cinci persoane. Pe de altă parte, când acelaşi sacrificiu apare ca efect neintenţionat, secundar, al încercării de a-i salva pe aceştia, el este în mai mare măsură acceptabil moral, chiar şi atunci când el a fost anticipat de către agent. Această diferenţă au o fundamentare etică, în Doctrina Dublului Efect (Foot, Andrei Holman 100 1967), ce susţine legitimitatea morală a acţiunilor cu efect dublu: unul negativ, însă neintenţionat şi inevitabil, şi unul pozitiv, intenţionat şi cu o valoare superioară primului. În schimb, acţiunile ce cauzează intenţionat rău unei persoane sunt condamnabile moral, chiar dacă ele au ca obiectiv ultim generarea unui bine mai mare, deoarece ele implică folosirea acelei persoane ca mijloc şi nu ca scop, contravenind astfel unui principiu moral fundamental, formulat şi în etica Kantiană. Obiectivul studiilor empirice de psihologie a moralităţii este, în acest context cu o circumscriere filosofică precisă, verificarea măsurii în care aceste enunţuri etice au un corespondent în intuiţiile morale pe care oamenii le aplică în judecăţile lor efective. Unii autori observă că cele două variante princeps ale dilemei tramvaiului corespund celor două situaţii care ar trebui puse în contrast pentru a evalua acest principiu al dublului efect. În dilema comutatorului, moartea victimei reprezintă un efect secundar neintenţionat al salvării celor cinci persoane aflate în pericol. În schimb, în dilema podului, agentul are intenţia de a sacrifica victima, deoarece acest sacrificiu (prin aruncarea sa de pe pod în calea tramvaiului) este necesar pentru blocarea acestuia şi, astfel, salvarea celor cinci persoane. Deci, în acest caz, victima ar fi folosită intenţionat ca mijloc pentru a obţine beneficiul superior. Această diferenţă a fost formulată explicit chiar de către autorii primului set de dileme sacrificiale din literatura psihologică, adică de grupul de cercetare condus de Greene (2009). Miza textului lor din 2009 a fost depăşirea nivelului strict inductiv al descrierii diferenţelor între dilemele personale şi cele impersonale, şi înlocuirea acestei clasificări prin includerea unor parametri cu o ancorare teoretică mai validă. Ca urmare, ei descriu principiul dublului efect ca posibil factor responsabil pentru diferenţele dintre reacţiile morale ale participanţilor confruntaţi cu dilemele personale şi cele generate de dilemele impersonale. Această perspectivă nu este singulară; există şi alţi autori care aderă la acest punct de vedere, şi care înlocuiesc dihotomia „dileme personale – impersonale" cu cea a dilemelor „instrumentale – incidentale" (Moore et al., 2008). Aceste noi etichete au rolul de a evidenţia faptul că în dilemele personale, victima este tratată ca instrument folosit intenţionat, în timp ce în cele impersonale, sacrificarea sa este un rezultat incidental în raport cu scopul vizat, şi deci unul neintenţionat. Totuşi, dat fiind faptul că cele două variante clasice ale dilemei tramvaiului diferă în funcţie de mai mulţi parametri, evidenţiaţi şi testaţi ca efecte de către diverse studii, investigaţiile care le folosesc nu pot localiza influenţa de sine stătătoare a principiului dublului efect. Pentru a reuşi această verificare localizată este nevoie de variante modificate ale dilemelor sacrificiale originare, care să difere între ele doar sub aspectul caracterului intenţionat sau nu al răului cauzat victimei singulare. Un astfel de studiu este cel realizat de Hauser et al. (2007); prima dintre cele două dileme morale construite pentru evaluarea impactului acestei variabile are Contribuţii la psihologia morală 101 următorul conţinut: „Ned merge de-a lungul unor şine de cale ferată şi observă apropiindu-se un tren scăpat de sub control. În faţa lui, pe şine sunt cinci oameni. Ned stă lângă un comutator, pe care îl poate acţiona pentru a deturna trenul pe un traseu alăturat în formă de buclă. Pe acest traseu secundar există un obiect greu. Dacă trenul loveşte obiectul, el va încetini, oferind oamenilor timpul necesar pentru a scăpa. Obiectul este o persoană. Ned poate acţiona comutatorul, prevenind uciderea celor cinci oameni, ceea ce va duce însă la uciderea acelei persoane de pe traseul secundar. Sau el ar putea să nu facă nimic, ceea ce va avea ca rezultat moartea celor cinci.". Observăm că în această versiune atingerea scopului de a salva numărul mai mare de oameni este condiţionată de lovirea victimei singulare, care este deci folosită ca mijloc în acest scop; deci, aici sacrificarea ei este una intenţionată de agent. În cealaltă versiune, „Oscar merge de-a lungul unor şine de cale ferată şi observă apropiindu-se un tren scăpat de sub control. În faţa lui, pe şine sunt cinci oameni. Ned stă lângă un comutator, pe care îl poate acţiona pentru a deturna trenul pe un traseu alăturat în formă de buclă. Pe acest traseu secundar există un obiect greu. Dacă trenul loveşte obiectul, el va încetini, oferind oamenilor timpul necesar pentru a scăpa. În faţa obiectului stă o persoană. Oscar poate acţiona comutatorul, prevenind uciderea celor cinci oameni, ceea ce va duce însă la uciderea acelei persoane de pe traseul secundar. Sau el ar putea să nu facă nimic, ceea ce va avea ca rezultat moartea celor cinci". În acest scenariu, mijlocul pe care agentul intenţionează să îl folosească pentru atingerea scopului de salvare a celor cinci este obiectul greu de pe traseul secundar, iar moartea persoanei din faţa acestuia ar fi doar un efect secundar; acest efect este unul anticipat, însă nu este parte a intenţiei globale a agentului. Rezultatele confirmă importanţa acestei diferenţe de intenţie între cele două scenarii, în sensul că acceptabilitatea morală a acţiunii (asupra comutatorului) în a doua versiune a dilemei este evaluată de participanţi ca fiind semnificativ mai mare decât cea din prima versiune. Relevant metodologic este faptul că aceste adaptări ale materialelor experimentale originare au permis izolarea efectului principiului moral în cauză. Cele două scenarii diferă doar prin detaliile care operaţionalizează acest principiu, ele fiind omogenizate pe ceilalţi parametri care variază între versiunile originare ale dilemelor comutatorului şi podului. În aceste scenarii adaptate au fost anulaţi cu precădere doi parametri cu efect psihologic important. Mai precis, ambele scenarii sunt identice din punctul de vedere al preexistenţei pericolului care ameninţă ambele categorii de victime (aşa cum am arătat anterior, dilema podului introduce un pericol nou pentru victima singulară, în timp ce doar cea a comutatorului implică deturnarea unuia preexistent). De asemenea, cele două scenarii construite de Hauser et al. (2007) sunt caracterizate de absenţa contactului fizic între agent şi această victimă (parametru tratat într-o secţiune ulterioară a capitolului), spre deosebire de dilema podului. Andrei Holman 102 4.5. Parametri ai mecanismului acţiunii Parametrii din această ultimă categorie se referă la acele detalii ale dilemelor morale care descriu modul în care agentul realizează sau ar realiza acţiunea de sacrificare a victimei singulare pentru a salva numărul mai mare de persoane. Majoritatea factorilor investigaţi în această privinţă au fost extraşi din analiza diferenţelor dintre scenariile celor două versiuni originare ale dilemei tramvaiului. Practic, fiecare dintre aceste diferenţe dintre cele două texte ar putea avea o anumită parte de responsabilitate în ceea ce priveşte diferenţele dintre reacţiile morale ale oamenilor faţă de aceste două dileme. Motivaţia acestui set de investigaţii a fost constatarea că dihotomia „dileme personale – impersonale" şi cei trei parametri propuşi de Greene (2001) ca diferenţiind între ele nu are o consistenţă teoretică satisfăcătoare, în sensul că ea nu relevă complexitatea principiilor morale care ar fi responsabile de diferenţele de judecată morală între dilema comutatorului şi cea a podului. Plecând de aici, unele studii au evidenţiat şi o insuficienţă empirică a acestei dihotomii, adică faptul că scenariile construite după reţeta celor trei principii pe care ea a fost formulată suscită reacţii morale ce se abat de la predicţiile formulate plecând de la distincţia „personal – impersonal". Deci, ea nu reuşeşte să ofere un model teoretic care să acopere satisfăcător variaţiile judecăţilor morale în aceste situaţii. Reconstrucţia teoretică în această arie a rămas încă un proces în derulare. După cum vom vedea, unii dintre factorii relevaţi de către o serie de studii ca influenţând semnificativ variaţiile judecăţilor morale între cele două dileme originare au fost apoi contrazişi de rezultatele altor investigaţii. Acestea au arătat că ele sunt doar manifestări ale unor dimensiuni psihologice mai profunde ale modului în care participanţii îşi reprezintă structura acţiunii din cele două dileme. Ca atare, putem considera că procesul detecţiei ştiinţifice a factorilor din această zonă nu este încă finalizat. Toţi parametrii din categoria mecanismului acţiunii au în comun natura exterioară, comportamentală a elementelor de scenariu la care se referă. În timp ce parametrii din categoria anterioară operaţionalizau diverse prescripţii morale derivate din principiul intenţiei, adică se refereau la planul psihologic al scenariului, la modul în care agentul îşi reprezintă mental propriile comportamente, cei de aici descriu modul practic în care el realizează acţiunea care duce la sacrificarea victimei singulare. Cu alte cuvinte, dacă dimensiunile anterioare ale structurii dilemelor ofereau participanţilor informaţii ce răspundeau întrebării „De ce?" (care este intenţia acţiunii agentului), cele din categoria de faţă sunt relevante pentru întrebarea „Cum?". Majoritatea lor sunt incluşi de către autorii metaanalizei la care ne-am raportat deseori pe parcursul acestui text (Christensen şi Gomila, 2012) într-o categorie de parametri denumită „directeţea răului" (directness of harm), ei preluând aici termenul folosit de Greene et al. (2009). Această etichetă subliniază faptul că majoritatea acestor parametri se referă la măsura în care sacrificarea Contribuţii la psihologia morală 103 victimei survine ca urmare a unui proces direct realizat de agent. Totuşi, în aceeaşi categorie pot fi incluşi şi factori care nu ţin de caracterul direct sau indirect al acestui proces, de aceea am preferat o etichetă mai generală – cea de „parametri ai mecanismului acţiunii". a) Numărul traumelor şi ordinea consecinţelor Primii parametri pe care îl includem în această categorie a mecanismului acţiunii ilustrează tocmai caracterul său extins în raport cu sensul setului de factori grupat de Greene et al. (2009) în clasa ce vizează „directeţea răului". Motivul pentru care îi prezentăm în aceeaşi subcategorie este acela că ei au fost conceptualizaţi şi testaţi în aceeaşi cercetare (Mikhail, 2007), care a verificat efectele a trei factori structurali ai dilemelor sacrificiale: numărul traumelor, ordinea consecinţelor şi folosirea intenţionată a victimei ca mijloc pentru atingerea scopului, rolul acestuia fiind deja prezentat anterior. Primul se referă la numărul de traume pe care agentul le provoacă victimei singulare pentru a salva grupul de persoane în pericol. În versiunea originară a dilemei podului, acestea sunt în număr de trei: împingerea victimei de pe pod, care duce la căderea sa de la înălţime pe şine, urmând în final lovirea sa de către tramvai. Mikhail (2007) compară judecăţile morale faţă de acest scenariu cu cele în raport cu alte două versiuni ale dilemei tramvaiului, construite astfel încât să implice un număr de două astfel de traume, respectiv una. În prima, protagonistul „stă lângă un comutator pe care îl poate acţiona, aruncând astfel un obiect greu pe şine şi astfel oprind tramvaiul. Obiectul greu este o persoană care stă pe podul de deasupra şinelor". Observăm că din acest scenariu este eliminată prima acţiune violentă asupra victimei, cea a împingerii sale de pe pod. Ultima versiune de dilemă, construită pentru a include o singură traumă provocată victimei singulare, elimină din scenariu podul şi căderea de pe el, înlocuindu-l cu un traseu secundar, în buclă al şinelor, pe care tramvaiul ar putea fi deturnat; pentru a salva cele cinci persoane, însă, trebuie ca el să fie încetinit prin lovirea unei persoane aflate pe acest traseu secundar. Scenariul obţinut astfel este identic cu cel folosit de Hauser et al. (2007) pentru verificarea relevanţei principiului răului ca efect secundar. Din moment ce salvarea celor cinci persoane de pe traseul actual al tramvaiului necesită lovirea victimei de pe traseul secundar, acest scenariu implică nu doar o singură traumă fizică (doar lovirea victimei de către tramvai), ci şi folosirea ei ca mijloc pentru atingerea scopului. Aşa cum am precizat, studiul lui Mikhail a vizat şi verificarea principiului efectului secundar, iar acest scenariu este în mod explicit descris ca relevant pentru situaţia folosirii victimei ca mijloc. Pe de altă parte, însă, el nu distinge între cei doi potenţiali factori care pot genera variaţii în judecăţile morale ale participanţilor – cel al victimei ca mijloc şi cel al unei singure traume provocate acesteia. Dincolo de această deficienţă metodologică, rezultatele sale Andrei Holman 104 confirmă influenţa parametrului numărului de traume, în sensul că permisibilitatea morală a sacrificării victimei este evaluată de către participanţi cu atât mai mare cu cât ea presupune mai puţine traume. Celălalt parametru este ordinea consecinţelor acţiunii în acest tip de dileme, adică poziţia temporală a morţii victimei singulare în raport cu cea a salvării celor cinci persoane. În această privinţă, Mikhail (2007) observă că dilema comutatorului şi cea a podului, în versiunile originare, diferă: în prima, odată cu deturnarea tramvaiului cele cinci persoane sunt salvate; abia apoi tramvaiul urmează să lovească victima aflată pe noul traseu. În schimb, în dilema podului, cele cinci persoane sunt salvate de-abia după ce victima singulară este împinsă pe şine. Pentru a demonstra influenţa acestui parametru, însă, autorul a recurs la comparaţiile între alte scenarii, dată fiind problema deja menţionată a multiplelor diferenţe între cele două dileme sacrificiale originare. Prin urmare, el a comparat judecăţile morale faţă de dilema princeps a comutatorului cu cele vizavi de alte două scenarii, în ambele agentul acţionând prin intermediul unui comutator, care însă provoacă moartea victimei singulare înainte de salvarea celor cinci. Într-unul, protagonistul „poate acţiona un comutator care ar provoca prăbuşirea unui pod în calea tramvaiului, oprindu-l. Pe pod, însă, se află o persoană, care ar muri dacă ar cădea podul". Cealaltă versiune, construită pentru a ilustra situaţia în care moartea victimei este antecedentă salvării celor cinci persoane, este identică cu cealaltă dilemă folosită de Hauser et al. (2007) în contextul testării doctrinei dublului efect, şi anume cea în care acţionarea comutatorului ar deturna tramvaiul pe un traseu secundar unde el ar fi oprit de un obiect greu; în faţa acestuia, însă, se află o persoană care ar fi ucisă astfel. Din moment ce moartea ei survine înaintea contactului tramvaiului cu obiectul care l-ar opri, şi aici ordinea celor două consecinţe ale acţiunii este inversă faţă de cea din dilema originară a comutatorului. Pe baza rezultatelor studiului în care a utilizat astfel de dileme construite prin varierea simultană a mai multor parametri, Mikhail (2007) realizează şi o critică fundamentată empiric a distincţiei introduse de Greene et al. (2001) între dilemele personale şi impersonale. Dintre cele 6 dileme utilizate în studiul său, 5 ar fi incluse, prin aplicarea criteriilor de la baza acestei distincţii, în categoria celor impersonale, iar una – în cea a dilemelor personale. Totuşi, judecăţile morale faţă de setul de cinci dileme impersonale variază semnificativ în funcţie de parametrii numărului de traume, al ordinii consecinţelor, respectiv al sacrificării intenţionate sau nu a victimei singulare. Mai precis, procentul de participanţi care aprobă acţiunea în dilema originară a comutatorului (dilema impersonală princeps) în studiul lui Mikhail (2007) este unul foarte mare, de 90%, similar investigaţiilor realizate de Greene et al. (2001). Însă el scade foarte mult în raport cu alte dileme, cu toate că şi acestea sunt, după criteriile distincţiei amintite, tot impersonale. Astfel, procentul participanţilor care judecă acţiunea ca permisă moral în dilema în care această acţiune provoacă trei traume victimei, ducând la uciderea sa înaintea Contribuţii la psihologia morală 105 salvării celor cinci persoane şi folosind-o ca mijloc în acest scop, coboară la 37%, mult mai aproape de procentul corespunzător din dilema personală originară – cea a podului – unde el are o valoare medie de 10%. Aceste variaţii ale judecăţilor morale faţă de acelaşi tip de dileme – cele impersonale – demonstrează încă o dată faptul că dihotomia iniţială propusă de Greene et al. (2001) nu acoperă decât în mică măsură complexitatea factorilor acestor judecăţi. b) Locusul intervenţiei asupra victimei Un alt parametru al mecanismului prin care agentul îşi pune în practică intenţia de salvare a persoanelor ameninţate în dilemele sacrificiale este cel care se referă la diferenţa dintre două variante de intervenţie. Într-una din ele, el intervine asupra pericolului în sine, modificând, de exemplu, parcursul tramvaiului, ca în dilema comutatorului. În cealaltă, el intervine asupra victimei, aruncând-o în calea obiectului ce ameninţă viaţa celor cinci persoane, ca în dilema podului. După Waldmann şi Dieterich (2007), aceste diferenţe, etichetate ca variante ale unui parametru denumit „locusul intervenţiei", ar determina schimbări semnificative în judecăţile morale ale participanţilor. Pentru testarea acestei ipoteze, autorii au realizat două studii; în primul, ei au utilizat patru dileme morale ce descriau o ameninţare la adresa unui grup de persoane, fiecare având două variante de salvare a acestora: prin intervenţia directă asupra acestui pericol, cu preţul uciderii altor victime mai puţin numeroase, sau prin intervenţia asupra acestora, care are ca rezultat final eliminarea pericolului la adresa grupului mai numeros. Una dintre aceste dileme este cea a tramvaiului; pentru varianta intervenţiei asupra pericolului, autorii au folosit un scenariu construit pe structura dilemei comutatorului, în care acţionarea acestuia schimbă traseul tramvaiului. Deci, ea poate fi considerată ca o ilustrare a intervenţiei asupra pericolului. Varianta folosită în aceste studii diferă în câteva detalii faţă de cea originară: tramvaiul a fost înlocuit cu un tren, iar persoanele ameninţate (în număr de 10) sunt pasageri ai unui autobuz care se află pe traseul său. Apoi, acţionarea comutatorului ar deturna trenul pe un traseu secundar unde se află un alt autobuz cu 2 pasageri. Pentru cealaltă variantă, ei au construit următorul scenariu: „Un tren scăpat de sub control urmează să lovească un autobuz în care se află 10 persoane. Un angajat al căilor ferate se află la volanul unui camion lângă intersecţia respectivă. El ar putea împinge câteva automobile din faţa lui, care ar împinge un alt autobuz cu 2 persoane pe şinele trenului, înlocuindu-l astfel pe primul şi fiind el lovit în locul lui." Un alt scenariu folosit aici este cel al bombei în restaurant; în versiunea intervenţiei asupra pericolului, textul este următorul: „Într-un restaurant, o bombă ameninţă să ucidă 9 persoane. Bomba ar putea fi aruncată în curte, unde însă se află o altă persoană care ar fi ucisă". Versiunea intervenţiei asupra victimei Andrei Holman 106 este: „Într-un restaurant, o bombă ameninţă să ucidă 9 persoane. O persoană ar putea fi aruncată asupra ei; ea ar fi ucisă, dar astfel ar fi salvaţi ceilalţi". Un alt exemplu este cel al dilemei virusului, a cărui versiune ce operaţionalizează intervenţia asupra victimei evocă una din dilemele clasice din filosofia morală – cea a transplantului de organe – folosită ca experiment mental menit a demonstra insuficienţa utiliarismului ca teorie etică universală. În această dilemă originară, un doctor poate salva viaţa a cinci pacienţi internaţi în spital prin recoltarea şi transplantarea organelor necesare lor de la un vizitator aflat în trecere prin spital. Deşi această opţiune este corectă din punct de vedere utilitarist, ea transgresează flagrant alte principii şi reguli morale, ca urmare ea este refuzată de către toţi cei confruntaţi cu această dilemă. Revenind la studiul lui Waldmann şi Dieterich (2007), prima versiune a dilemei virusului este: „Un virus ce cauzează paraplegie ameninţă 4 pacienţi aflaţi într-un salon de spital. Virusul ar putea fi eliminat din salon prin sistemul de ventilaţie, prin care ar ajunge însă într-un alt salon unde se află un pacient". În versiunea intervenţiei asupra victimei, scenariul este: „Un virus ce cauzează paraplegie ameninţă 4 pacienţi aflaţi într-un salon de spital. Ei ar putea fi salvaţi folosind extracte din măduva spinării unui alt pacient. Însă această procedură i-ar provoca acestui pacient paraplegie". Rezultatele comparaţiilor dintre judecăţile morale faţă de cele două versiuni ale acestor dileme confirmă ipoteza: atunci când implică intervenţia asupra victimei, acţiunea ce duce la salvarea numărului mai mare de oameni este evaluată ca fiind semnificativ mai imorală. Totuşi, din textele anterioare se poate observa o confuzie metodologică pe care o conţin aceste scenarii. Mai precis, ele diferă nu doar după parametrul testat explicit – cel al locusului intervenţiei – ci şi din punctul de vedere al caracterului intenţionat sau nu al sacrificării victimei. În prima dilemă, de exemplu, agentul din prima variantă intervine asupra pericolului (deturnând trenul), însă în plus această acţiune are doar ca efect secundar lovirea autobuzului cu cele două victime. În schimb, în cealaltă variantă, agentul intervine asupra victimelor (împingând autobuzul în care ele se află în calea trenului); această acţiune reflectă, însă, în acelaşi timp şi folosirea acestor victime ca mijloc pentru atingerea scopului de a salva cele 10 persoane. Similar, aruncarea unei persoane pe o bombă (în a doua dilemă) nu implică doar intervenţia asupra acestei victime, ci şi folosirea ei ca mijloc. Deci, acceptabilitatea morală mai redusă a intervenţiilor asupra victimelor, constatată în acest prim studiu, ar putea fi de fapt efectul parametrului discutat deja anterior, cel al folosirii victimelor ca mijloc pentru atingerea scopului, altfel spus cauzarea unui rău intenţionat acesteia. Ca urmare, Waldmann şi Dieterich (2007) au realizat un al doilea studiu în care au diferenţiat între aceste două interpretări posibile ale primelor rezultate empirice. Pentru aceasta, ei au utilizat structura generală a dilemei tramvaiului, cu cele două variante testate deja în prima cercetare, căreia i-au adăugat însă o a treia: cea în care agentul intervine asupra pericolului (ca în prima variantă), însă rănirea Contribuţii la psihologia morală 107 victimelor mai puţin numeroase reprezintă un mijloc pentru salvarea grupului mai numeros. Acest al treilea scenariu este identic, ca structură fundamentală, cu unul dintre cele utilizate de Hauser et al. (2007) pentru testarea principiului răului ca efect secundar. Varianta folosită de Waldmann şi Dieterich (2007) este: „Un tren scăpat de sub control urmează să lovească un autobuz în care se află 10 persoane. Un angajat al căilor ferate se află lângă un comutator ce ar putea deturna trenul pe un traseu secundar în formă de buclă. Pe acest traseu se află parcat un alt autobuz cu 2 persoane. Dacă trenul ar lovi acest autobuz, el s-ar opri înainte de a ajunge la cel cu 10 persoane." Deci, aici agentul acţionează asupra pericolului (trenului), însă salvarea celor 10 persoane este condiţionată de rănirea celorlalţi doi oameni, care ar fi deci folosiţi ca mijloc în acest scop. Comparaţiile între judecăţile morale cu privire la cele trei variante ale dilemei au arătat că sacrificarea acestor două victime în al doilea scenariu (cel al intervenţiei directe asupra lor) rămâne cea mai puţin acceptată de către participanţi. Dat fiind faptul că ea diferă semnificativ ca reacţii morale provocate şi faţă de varianta introdusă în plus în acest studiu – cea a intervenţiei asupra pericolului prin folosirea victimelor ca mijloc –, parametrul locusului intervenţiei pare a fi mai important în modularea judecăţilor morale decât cel al dublului efect. c) Contactul fizic cu victima Cushman et al. (2006) au testat influenţa unui alt criteriu derivat din distincţia dintre dilemele personale şi cele impersonale, şi anume cel al contactului fizic dintre agent şi victimă. Şi el diferă în cele două tipuri de dileme: în versiunea originară a dilemei podului, victima este sacrificată prin împingerea sa de către agent în calea tramvaiului; în schimb, un astfel de contact fizic direct între cei doi nu apare în dilema comutatorului, unde acţiunea (salvarea celor cinci prin sacrificarea victimei singulare) se realizează de la distanţă, prin medierea mecanismului comutatorului. În studiul lor, Cushman et al. (2006) au testat influenţa acestui criteriu prin comparaţia între dilema originară a podului şi o dilemă construită pe scheletul celei a comutatorului. În perspectiva autorilor, adaptarea acestui scenariu faţă de cel originar a avut ca efect omogenizarea acelor dileme folosite, din punctul de vedere al intenţiei de sacrificare a victimei: dacă în dilema originară a comutatorului, moartea victimei era un efect secundar al salvării celor cinci persoane ameninţate de tramvai, în versiunea adaptată ea devine un eveniment intenţionat de agent, necesar pentru a le salva pe acestea. Agentul „stă lângă un comutator pe care îl poate acţiona, aruncând astfel o persoană care stă pe podul de deasupra şinelor în calea tramvaiului şi astfel oprindu-l". Observăm însă că acest scenariu este identic cu cel utilizat de Mikhail (2007) pentru testarea unui alt factor al judecăţilor morale faţă de dilemele sacrificiale, şi anume cel al numărului de traume produse victimei, Andrei Holman 108 varianta de faţă descriind două astfel de traume (faţă de trei, câte sunt necesare pentru salvarea celor cinci persoane în dilema originară a podului). Deci, în fiecare dintre cele două studii, dilemele puse în opoziţie diferă şi dintr-un punct de vedere ce este ignorat de către autori – din cel al numărului de traume în studiul lui Cushman et al. (2006), respectiv după criteriul contactului fizic în cel al lui Mikhail (2007). Rezultatele obţinute de Cushman et al. (2006) confirmă ipoteza importanţei contactului fizic: sacrificarea prin împingerea victimei este considerată ca mai puţin permisibilă moral decât cea de la distanţă, mediată de mecanismul pus în funcţiune de comutator. La prima vedere, această dimensiune pare unul dintre cei mai evidenţi şi mai puternici factori ai diferenţelor de judecată morală între cele două dileme originare (cea a comutatorului, respectiv a podului). Cu toate acestea, aşa cum vom vedea în următoarea secţiune, alte studii arată că această rezonanţă psihologică este doar iluzorie, şi că în realitate mecanismul mental care duce la rezerva morală faţă de acţiunile corecte utilitarist, dar care implică contactul fizic cu victima ar fi unul mai complex, bazat pe factori mai puţin accesibili introspecţiei. d) Folosirea forţei personale O astfel de reevaluare a importanţei reale a contactului fizic a fost realizată de Greene et al. (2009). Ipoteza lor a fost aceea că în realitate nu simplul contact fizic ar determina rezerva morală menţionată anterior, ci faptul că într-un astfel de scenariu agentul ar trebui să îşi folosească forţa personală. Cu alte cuvinte, oamenii ar judeca mai inacceptabile moral intervenţiile în care forţa care afectează victima (ducând la sacrificarea ei) ar proveni din muşchii agentului, în comparaţie cu situaţia în care rolul agentului ar fi doar cel de a declanşa o altă forţă (cum este cea a mecanismului activat de comutator) care ar duce la acelaşi rezultat. Această reticenţă în folosirea propriului corp ca instrument de sacrificare a victimei a fost testată de Greene et al. (2009) într-un studiu care a comparat, printre altele, şi cei doi factori relevanţi aici: contactul fizic şi forţa personală. Verificarea efectelor lor s-a realizat prin intermediul a trei dileme; prima a fost dilema standard a podului, ce implică atât contact fizic, cât şi forţă personală; în ea, agentul „ar putea împinge persoana de pe pod pe şinele tramvaiului". Al doilea scenariu – cel al „ţevii" – elimină contactul fizic cu victima, însă reţine forţa personală; în el, agentul „nu poate ajunge la acea persoană suficient de rapid, însă ar putea să o împingă cu o ţeavă lungă care se află lângă el pe pod.". Comparaţia dintre evaluările morale ale acţiunii în aceste prime două dileme au permis evidenţierea impactului criteriului contactului fizic, singurul care diferă între ele. În fine, ultimul scenariu – cel al „podului cu trapă" – este identic cu cel folosit deja atât de Cushman et al. (2006), cât şi de Mikhael (2007); el presupune sacrificarea victimei printr-o acţiune care nu Contribuţii la psihologia morală 109 implică nici contact fizic cu aceasta, nici folosirea forţei personale a agentului. În el, acesta „nu poate ajunge la acea persoană suficient de rapid, însă observă că ea stă deasupra unei trape momentan închisă, pe care el ar putea-o deschide cu o manetă ce se află lângă el. Trăgând de manetă, persoana ar cădea pe şinele tramvaiului". Prin comparaţiile între ultimele două dileme din această enumerare (aceasta şi cea a „ţevii"), autorii au putut evidenţia impactul forţei personale, din moment ce această dimensiune este singura care variază între cele două scenarii (ambele fiind identice din celălalt punct de vedere, al contactului fizic). Rezultatele au confirmat ipoteza, în sensul că numai cea de-a doua comparaţie a relevat diferenţe semnificative de evaluare a acceptabilităţii morale a acţiunii. Folosirea forţei personale face ca sacrificarea victimei în cea de-a doua dilemă din cele trei prezentate mai sus să fie considerată mai puţin acceptabilă moral decât cea din ultima dilemă (cea care nu implică forţa personală). În schimb, diferenţele de contact fizic între primele două dileme nu au determinat variaţii semnificative între judecăţile morale ale participanţilor care au fost expuşi la ele. Aşadar, Greene et al. (2009) au folosit variante de scenarii care operaţionalizează atent şi disting între cele două criterii (cel al forţei personale şi cel al contactului fizic), prin introducerea în rândul acestor variante a unei structuri acţionale în care sacrificarea să implice forţă personală, însă nu şi contact fizic. Astfel, ei au reuşit diferenţierea ponderii lor psihologice în formarea judecăţilor morale, şi evidenţierea unui factor mai subtil – cel al forţei personale – ce este responsabil în realitate de efectele atribuite anterior dimensiunii mai evidente a contactului fizic. 5. Concluzii Parametrii dilemelor morale folosite în investigaţiile experimentale din psihologia moralităţii variază, aşa cum am văzut de-a lungul acestui capitol, dintr-un punct de vedere fundamental pentru validitatea acestor studii: cel al măsurii în care sunt conştientizaţi de către autori. În funcţie de acest criteriu, parametrii discutaţi pot avea două faţete complet opuse. Atunci când ei variază nesistematic între dilemele morale expuse participanţilor din respectiva cercetare, fără a fi atent controlaţi de către cercetător, astfel de factori afectează validitatea rezultatelor. Pe de altă parte, mulţi dintre ei reflectă procese psihologice fundamentale pentru judecata morală; ca atare, controlaţi şi manipulaţi eficient în diverse scenarii, ei oferă posibilitatea testării unor noi dimensiuni de influenţă şi a unor mecanisme psihologice până atunci necunoscute ale acestei judecăţi. Cu alte cuvinte, ei nu reprezintă doar dimensiuni superficiale, caracterizând numai variaţiile de formulare ale textelor pe care le parcurg participanţii, ci permit aprofundarea teoretică în domeniu, descoperirea şi testarea unor noi modele psihologice ale moralităţii. Andrei Holman 110 Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Bargh, John A. 1994. „The four horsemen of automaticity: Awareness, efficiency, intention, and controlin social cognition." In Handbook of Social Cognition (2nd ed.), ed. Robert S. Wyer, Jr. and Thomas K. Srull, 1-40. Hillsdale, NJ: Lawrence Erlbaum Associates. Baron, Jonathan şi Ilana Ritov. 2009. „Protected values and omission bias as deontological judgments." In Psychology of learning and motivation 50: Moral Judgment and Decision Making, ed. Daniel M. Bartels, Christopher W. Bauman, Linda J. Skitka, Douglas L. Medin, 133-167. Academic Press, Elsevier. Bartels, Daniel M. şi David A. Pizarro. 2011. „The mismeasure of morals: Antisocial personality traits predict utilitarian responses to moral dilemmas." Cognition. 121 (1): 154-161. Batson, C. Daniel, Diane Kobrynowicz, Jessica L. Dinnerstein, Hannah C. Kampf şi Angela D. Wilson. 1997. „In a very different voice: unmasking moral hypocrisy." Journal of personality and social psychology. 72 (6): 1335. Bauman, Christopher W., A. Peter McGraw, Daniel M. Bartels şi Caleb Warren. 2014. „Revisiting external validity: Concerns about trolley problems and other sacrificial dilemmas in moral psychology." Social and Personality Psychology Compass. 8 (9): 536-554. Baumeister, Roy F., Ellen Bratslavsky, Mark Muraven şi Dianne M. Tice. 1998. „Ego depletion: is the active self a limited resource?." Journal of Personality and Social Psychology. 74 (5): 1252. Berthoz, S., J. Grezes, J. L. Armony, R. E. Passingham şi R. J. Dolan. 2006. „Affective response to one's own moral violations." Neuroimage. 31 (2): 945-950. Christensen, J. F. şi A. Gomila. 2012. „Moral dilemmas in cognitive neuroscience of moral decision-making: a principled review." Neuroscience & Biobehavioral Reviews. 36 (4): 1249-1264. Cushman, Fiery, Liane Young şi Marc Hauser. 2006. „The role of conscious reasoning and intuition in moral judgment testing three principles of harm." Psychological science. 17 (12): 1082-1089. Cushman, Fiery. 2008. „Crime and punishment: Distinguishing the roles of causal and intentional analyses in moral judgment." Cognition. 108 (2): 353-380. Contribuţii la psihologia morală 111 Darnasio, Antonio R. 1994. Descartes' error: Emotion, reason, and the human brain. New York: Grosset/Putnam. Darwall, Stephen L. 2003a. Consequentialism. Oxford, England: Blackwell. Darwall, Stephen L. 2003b. Deontology. Oxford, England: Blackwell. Farrer, Chlöé, and Chris D. Frith. 2002. „Experiencing oneself vs another person as being the cause of an action: the neural correlates of the experience of agency." Neuroimage. 15 (3): 596-603. FeldmanHall, Oriel, Dean Mobbs, Davy Evans, Lucy Hiscox, Lauren Navrady şi Tim Dalgleish. 2012. „What we say and what we do: the relationship between real and hypothetical moral choices." Cognition. 123 (3): 434-441. Foot, Philippa. 1967. The Problem of Abortion and the Doctrine of the Double Effect. Oxford Review. 5: 5-15. Giner-Sorolla, Roger. 2001. „Guilty pleasures and grim necessities: affective attitudes in dilemmas of self-control." Journal of Personality and Social Psychology. 80 (2): 206. Greene, Joshua D., Leigh E. Nystrom, Andrew D. Engell, John M. Darley şi Jonathan D. Cohen. 2004. „The neural bases of cognitive conflict and control in moral judgment." Neuron. 44 (2): 389-400. Greene, Joshua D., Fiery A. Cushman, Lisa E. Stewart, Kelly Lowenberg, Leigh E. Nystrom şi Jonathan D. Cohen. 2009. „Pushing moral buttons: The interaction between personal force and intention in moral judgment." Cognition. 111 (3): 364-371. Greene, Joshua D., R. Brian Sommerville, Leigh E. Nystrom, John M. Darley şi Jonathan D. Cohen. 2001. „An fMRI investigation of emotional engagement in moral judgment." Science. 293 (5537): 2105-2108. Haidt, Jonathan. 2001. „The emotional dog and its rational tail: a social intuitionist approach to moral judgment." Psychological Review. 108 (4): 814. Hauser, Marc, Fiery Cushman, Liane Young, R. Kang‐Xing Jin şi John Mikhail. 2007. „A dissociation between moral judgments and justifications." Mind & language. 22 (1): 1-21. Hofmann, Wilhelm şi Anna Baumert. 2010. „Immediate affect as a basis for intuitive moral judgement: An adaptation of the affect misattribution procedure." Cognition and emotion. 24 (3): 522-535. Horberg, Elizabeth J., Christopher Oveis şi Dacher Keltner. 2011. „Emotions as moral amplifiers: An appraisal tendency approach to the influences of distinct emotions upon moral judgment." Emotion Review. 3 (3): 237-244. Iliev, Rumen; Sonya Sachdeva, Daniel M. Bartels, Craig Joseph, Satoru Suzuki şi Douglas L. Medin. 2009. „Attending to Moral Values". In Psychology of learning and motivation 50: Moral Judgment and Decision Making, ed. Daniel M. Bartels, Christopher W. Bauman, Linda J. Skitka, Douglas L. Medin, 169-193. Academic Press, Elsevier. Andrei Holman 112 Koenigs, Michael, Liane Young, Ralph Adolphs, Daniel Tranel, Fiery Cushman, Marc Hauser şi Antonio Damasio. 2007. „Damage to the prefrontal cortex increases utilitarian moral judgements." Nature. 446 (7138): 908-911. Kohlberg, L. 1969. „Stage and sequence: The cognitive-developmental approach to socialization". In Handbook of socialization theory and research, ed. David Goslin, 347-480. Chicago, IL: Rand McNally. McGuire, Jonathan, Robyn Langdon, Max Coltheart şi Catriona Mackenzie. 2009. „A reanalysis of the personal/impersonal distinction in moral psychology research." Journal of Experimental Social Psychology. 45 (3): 577-580. Mikhail, John. 2007. „Universal moral grammar: Theory, evidence and the future." Trends in cognitive sciences. 11 (4): 143-152. Monin, Benoît, David A. Pizarro şi Jennifer S. Beer. 2007. „Deciding versus reacting: Conceptions of moral judgment and the reason-affect debate." Review of General Psychology. 11 (2): 99. Moore, Adam B., Brian A. Clark şi Michael J. Kane. 2008. „Who shalt not kill? Individual differences in working memory capacity, executive control, and moral judgment." Psychological science. 19 (6): 549-557. Nadelhoffer, Thomas şi Adam Feltz. 2008. „The actor–observer bias and moral intuitions: adding fuel to Sinnott-Armstrong's fire." Neuroethics. 1 (2): 133-144. O'Hara, Ross E., Walter Sinnott-Armstrong şi Nicholas A. Sinnott-Armstrong. 2010. „Wording effects in moral judgments." Judgment and Decision Making. 5 (7): 547-554. Petrinovich, Lewis şi Patricia O'Neill. 1996. „Influence of wording and framing effects on moral intuitions." Ethology and Sociobiology. 17 (3): 145-171. Spranca, Mark, Elisa Minsk şi Jonathan Baron. 1991. „Omission and commission in judgment and choice." Journal of experimental social psychology. 27 (1): 76-105. Tassy, Sébastien, Olivier Oullier, Julien Mancini şi Bruno Wicker. 2013. „Discrepancies between judgment and choice of action in moral dilemmas." Frontiers in psychology. 4: 1-8. Tassy, Sébastien, Olivier Oullier, Yann Duclos, Olivier Coulon, Julien Mancini, Christine Deruelle, Sharam Attarian, Olivier Felician şi Bruno Wicker. 2011. „Disrupting the right prefrontal cortex alters moral judgement." Social cognitive and affective neuroscience: nsr008. Thomson, Judith Jarvis. 1976. „Killing, letting die, and the trolley problem." The Monist. 59 (2): 204-217. Turiel, Elliot. 1983. The development of social knowledge: Morality and convention. Cambridge University Press. Tversky, Amos; Kahneman, Daniel. 1981. „The Framing of Decisions and the Psychology of Choice". Science 211 (4481): 453-458. Waldmann, Michael R. şi Jörn H. Dieterich. 2007. „Throwing a bomb on a person versus throwing a person on a bomb. Intervention myopia in moral intuitions." Psychological science. 18 (3): 247-253. Contribuţii la psihologia morală 113 Partea a doua: Studii empirice. Factori determinanţi în constituirea judecăţilor morale Roxana Ghiaţău 114 Contribuţii la psihologia morală 115 Dileme etice şi raţionament moral al educatorilor români Roxana Ghiaţău 1. Introducere În derularea activităţilor de educaţie formală sunt multe situaţii caracterizate de ambiguitate şi conflicte valorice pe care profesorii trebuie să le surmonteze (Campbell 2003; Colnerud 1997, 2006; Tirri şi Husu 2000, 2002; Tirri 1999; Shapira-Lishchinsky 2011). Autorii sunt de acord asupra faptului că profesorii se confruntă cu multe tipuri de dileme, întrucât predarea implică, în acelasi timp, responsabilităţi de natură ştiinţifică, normativă şi practică (Caspersen 2013; Cranston, Ehrich şi Kimber 2006). Lampert (1985) a vorbit despre profesor în calitate de „manager al dilemelor". Johnston (2002) apreciază că dilemele etice sunt o dimensiune inerentă a relaţiei dintre profesori şi copiii, iar Golan şi Fransson (2009, 45) prezintă aspectul relaţional şi conflictual pe care îl presupune activitatea didactică: „A fi profesor, în general, presupune în mare măsură lucrul asupra conflictelor de interese şi luarea în considerare a diferitelor alternative de acţiune care derivă din diferite principii, valori, contexte şi personalităţi. Esenţa de bază a predării este interacţiunea umană, şi, de foarte multe ori, această interacţiune are loc în situaţii complexe în care se confruntă poziţii inegale de putere." Conceptul de dilemă este utilizat în literatura psihopedagogică cu variate denumiri: dilemă pedagogică (Yaffe şi Maskit 2010), dilemă a şcolarizării (Berlak şi Berlak 1981), dilemă profesională (Oser şi Althof 1993), conflict practic (Lyons 1990), dilemă rea (Cuban 2012). Cu referire la dilemele din domeniul eticii pedagogice, de asemenea există diferenţe între autori: Maslovaty (2000) le pune în legătură cu conflictul socio-moral, numindu-le dileme socio-morale, Colnerud (1997) le numeşte conflicte etice, Tirri (1999) se referă la dileme morale, iar alţii preferă denumirea dileme etice (Tirri şi Husu 2000; Cranston, Ehrich şi Kimber 2006; Shapira-Lishchinsky şi Orland-Barak 2009). Studiul de faţă are două părţi. În prima parte, vom construi un cadru teoretic pentru înţelegerea conceptului de dilemă etică în educaţie. Vom răspunde la următoarele întrebări: Cum definim dilema etică? Care sunt elementele definitorii ale dilemelor etice? Ce tipuri de dileme întâlnim în munca educativă? Cum deosebim dilema etică de alte tipuri de dileme? În a doua parte a studiului vom Roxana Ghiaţău n 116 aplica acest cadru de conceptualizare a dilemelor etice într-un demers empiric, investigând dilemele etice cu care se confruntă educatorii români de la toate nivelurile (preprimar, primar, gimnazial şi liceal), precum şi raţionamentele utilizate de ei în luarea deciziei etice. Motivaţiile studiului sunt atât teoretice cât şi practice. Din punct de vedere teoretic, pentru cercetători şi profesori deopotrivă, informaţiile despre conţinutul şi natura dilemelor sunt utile pentru a înţelege practica profesională şi dimensiunile morale ale predării, şi pentru a cunoaşte valorile şi percepţiile lor cu privire la diferite probleme profesionale (Ben-Peretz şi Kremer-Hayon 1988; Whitcomb 2002; Ehrich, Kimber, Millwater şi Cranston 2011). Orly Shapira-Lishchinsky (2011, 649) afirmă că „este nevoie de cercetare în profunzime cu privire la modul în care profesorii percep şi fac faţă dilemelor etice în activitatea lor." În general, reflecţia este benefică atât pentru viitorii profesori, cât şi pentru profesorii practicieni, contribuind la dezvoltarea lor profesională (Yaffe şi Maskit 2010). Din punct de vedere practic, conceperea unor programe de management al conflictelor în educaţie poate pleca de la dilemele cu care se confruntă efectiv profesorii în munca lor. Studii anterioare cu privire la dilemele etice în procesul de predare arată că majoritatea profesorilor nu sunt întotdeauna conştienţi de impactul moral al acţiunilor lor (Jackson, Boostrom şi Hansen 1993). Mai mult, chiar profesorii sunt cei care au raportat că sunt slab pregătiţi pentru a face faţă dilemelor etice pe care le identifică în activitatea la clasă (Lyons 1990; Tirri 1999). 2. Fundamentare teoretică a studiului 2.1. Definirea dilemei etice Din punct de vedere logic, dilema este un raţionament care pune două alternative, dintre care trebuie aleasă una. Conceptul îşi are originea în limba greacă (gr. dis – doi, lemma – argument). Astfel, esenţa dilemei constă în conflictul între cele două argumente sau opţiuni de rezolvare. Cuban (1992) defineşte dilema ca pe situaţie complicată care presupune conflictul între opţiuni valorice în egală măsură preţuite şi care nu poate fi pe deplin rezolvată. Pentru Wagner (citat de Ben-Peretz şi Kremer-Hayon 1988, 5), o persoană care se confruntă cu cogniţii contradictorii este pusă în situaţia de a se învârti într-un cerc al soluţiilor, fără a fi în stare să găsească una. O astfel de situaţie este considerată de Wagner „nod cognitiv", care se poate tranforma în dilemă. Ea defineşte dilema ca „nod cognitiv"sau „conflict" care rezultă din decalajele între ceea ce ar trebui să fie şi ce se întâmplă într-adevăr. Există mai multe tipuri de noduri: 1. noduri ale realităţii, care rezultă din unele principii care nu au fost aplicate; 2. noduri ale experienţei trecute, care constau Contribuţii la psihologia morală 117 dintr-un decalaj între ceea ce trebuia făcut şi ceea ce s-a făcut; 3. noduri de anticipare, care rezultă dintr-o anticipare a ceva ce se va întâmpla în viitor, dar nu ar trebui să se întâmple; 4. noduri imperative, care rezultă dintr-un conflict între două norme. O noţiune fundamentală în delimitarea dilemei etice este conflictul de valori. Unele conflicte axiologice sunt şi conflicte sociale. Departe de a fi un accident, o stare trecătoare, conflictul social este un eveniment cotidian necesar, „o întâmplare zilnică" (Fleetwood 1987, 3) având funcţia de a schimba realităţile indezirabile. Conflictul nu este neapărat „negativ", ci este mai degrabă o parte integrantă a unei vieţi în continuă schimbare. Schimbarea socială este întotdeauna o consecinţă a unor conflicte (Tal şi Yinon 2009, 267). În cele ce urmează, vom circumscrie mai exact conceptul de dilemă etică. O definiţie clară a dilemei etice este oferită de Mureşan (2010): o dilemă etică este un conflict a două datorii la fel de valabile, dar care, într-o anumită situaţie, nu pot fi respectate împreună. Pentru McConnel (2010), caracteristicile definitorii ale unei dileme morale sunt următoarele: (1) agentul este pus în faţa a două (ori mai multe) acţiuni în mod egal necesare; (2) agentul poate duce la îndeplinire doar una dintre cele două (sau mai multe) acţiuni; în concluzie, agentul nu poate finaliza ambele acţiuni (ori toate acţiunile). Aceste caracteristici pun în evidenţă un sens bine delimitat al dilemei etice autentice, în care alternativele de răspuns privesc două principii, datorii, obligaţii care nu pot fi respectate în acelaşi timp. Cu privire la acest aspect al alternativelor, concepţiile autorilor sunt diferite. Kidder (1995) susţine perspectiva conflictului între bine versus bine. O dilemă, afirmă Kidder, diferă de simpla alegere a binelui de rău. Dacă alegerea este clară, cu o alternativă considerată corectă din punct de vedere moral, iar alta greşită, atunci alegerea este mai mult o probă a curajului moral decât o dilemă. Pentru Kidder (1995), luarea deciziilor este determinată de valorile noastre de bază, de morala şi integritatea noastră şi se încadrează în două categorii: ispite morale şi decizii etice. Ispita morală implică o decizie între bine versus rău şi se bazează în mod clar pe valorile fundamentale ale persoanei. Dilemele etice sunt definite ca alegeri între bine versus bine şi constituie cele mai dificile alegeri ale noastre. Aceeaşi idee este exprimată şi de Williams (1981): un conflict moral implică două obligaţii contradictorii, şi, prin aceasta, este diferit de un conflict de credinţe sau de un conflict de dorinţe. Alţi autori, totuşi, consideră că într-o dilemă etică este implicat conflictul între bine şi rău (Campbell 2000) sau între rău versus rău (Hitt 1990). În acest studiu, vom utiliza următoarea definiţie a dilemei etice: dilema etică este un impas sau obstacol generat de conflictul a două principii etice cu importanţă egală pentru subiect, şi care nu pot fi respectate concomitent. În continuare vom numi şi explica elementele esenţiale necesare pentru ca o problemă Roxana Ghiaţău n 118 să poată fi considerată dilemă etică. Primul element este impasul. Agentul moral trebuie să ia o decizie, întrucât a apărut un obstacol. Obstacolul este, în acelaşi timp, cognitiv şi subiectiv. Vorbim de obstacol cognitiv, întrucât sunt implicate raţionamente, şi de obstacol subiectiv, deoarece apariţia dilemei este puternic influenţată de sistemul de valori al persoanei, de convingerile şi atitudinile personale. Ceea ce este dilemă pentru o persoană poate să nu fie pentru o altă persoană. Al doilea element fundamental este dimensiunea morală a problemei. Dilema etică implică un conflict între valori morale, şi nu între valori în general (valori estetice, valori teoretice etc). Un conflict între preferinţele şi gusturile estetice ale unor persoane nu este o dilemă etică, aşa cum nu este o dilemă etică un conflict între două doctrine teoretice. Allen (2012) susţine că opoziţia dintre valorile personale şi valorile profesionale nu ar trebui să fie caracterizată drept dilemă etică. Un prim temei ar fi că valorile personale implică sentimente, iar procesul raţional folosit în rezolvarea dilemelor etice nu este util în conflictele de valori personale. Mai mult, atunci când un individ alege să devină membru al unei profesii, el este de acord să respecte standardele profesiei, codul etic şi valorile profesiei. Al treilea element esenţial al dilemei este conflictul puternic. Conflictul este generat de alternativele egale ca importanţă pentru agentul moral şi care exprimă principii etice bine definite. Nu orice conflict între valori morale se transformă în dilemă etică. Este necesar ca valorile morale să cântărească în mod egal pentru subiectul moral. Situaţiile care necesită o alegere incomodă nu sunt dileme etice doar pentru că au acest aspect neplăcut, incomod (Allen 2012). Un ultim element este imposibilitatea practică de a realiza ambele cerinţe presupuse de principiile în cauză, astfel încât, indiferent de ce curs al acţiunii alegem, un principiu etic este compromis. Cu alte cuvinte, nu există o soluţie perfectă (Allen 2012). O dilemă etică „absolută" sau „pură" apare numai atunci când două (sau mai multe) standarde etice se aplică unei situaţii, dar sunt în conflict unele cu altele. 2.2. Dilema etică în profesia didactică Delimitarea teoretică a dilemei etice în profesia didactică trebuie să pornească de la specificul acestei profesii. Hoyle (2001, 143) a sintetizat câteva trăsături distincte ale profesiei didactice: a. Clienţii sunt mai ales copii, persoane tinere, care nu au nevoie de rezolvarea unei probleme anume, ci de intervenţie asupra întregii personalităţi; b. Prin forma de desfăşurare, predarea este o activitate publică, ea adresându-se unei colectivităţi. Clienţii nu se prezintă separat, ci în grupuri relativ mari, pericolul dezordinii fiind iminent. Nicio altă profesie nu se confruntă cu problema controlului, cu atât de puţine sancţiuni, cum este profesia didactică; c. Educatorii se confruntă cu clienţii lor zi de zi, spre deosebire de alte Contribuţii la psihologia morală 119 profesii care îşi tratează clienţii sporadic; d. Educatorii ocupă o poziţie sensibilă şi dificilă în societate, de intermediar între copii şi adulţi, între şcoală şi societate, între transmiterea cunoaşterii şi lumea creării cunoaşterii. Dworkin (1986) şi Kyriacou (2001) au realizat ample studii despre epuizare şi surmenajul la nivelul grupului ocupaţional al profesorilor. MacBeath (2012) prezintă cinci factori-cheie ai lipsei de satisfacţie în profesia didactică: 1. Intensificarea (se referă la pierderea autonomiei, cauzată de programele şcolare prestabilite); 2. Supraîncărcarea rolului, difuziunea şi stresul; 3. De-profesionalizarea; 4. Indisciplina elevilor; 5. Exigenţa respectării nevoilor de incluziune şi a cerinţelor speciale. Cuban (2014) a sintetizat două dileme de bază cu care se confruntă educatorii în sala de clasă: dilemele rolurilor multiple şi dilemele legate de distincţia între planul profesional şi planul personal. Dilemele rolurilor multiple apar deoarece profesorul trebuie să efectueze trei roluri diferite: rolul de instruire, rolul de conducere şi rolul politic. Dilemele legate de distincţia între „profesional" şi „personal" rezultă din preţuirea acordată celor două planuri importante din viaţa profesorilor: planul privat (familia, prietenii) şi planul profesional. Considerăm că o primă sursă a dilemelor în profesia didactică este natura responsabilităţilor profesionale. Profesia didactică este complexă în privinţa finalităţilor sale: sunt ele predominant cognitive, afective sau morale? Michel Barlow (1999) vorbeşte de „sarcini paradoxale" sau „dialectice." Iată câteva dintre „paradoxurile" profesiei didactice (Barlow 1999, 146 147): pedagogia este cu atât mai creatoare şi fidelă libertăţilor, cu cât este mai structurată; pedagogia este cu atât mai eficientă în termenii datoriei, cu cât este mai atentă cu elevii; pedagogia este cu atât mai ambiţioasă, cu cât îşi fixează obiective realiste şi accesibile; se educă cu atât mai bine inteligenţa unui copil, cu cât educatorul nu uită de afectivitatea şi corpul său. O a doua sursă a dilemelor este cultura şcolară, ca sistem de norme şi valori fundamentale care menţin coeziunea şcolii şi îi conferă o identitate distinctă. Anumite caracteristici ale culturii şcolare contribuie la apariţia conflictelor în şcoală. Fullan şi Hargreaves (1991) prezintă o tipologie a culturilor şcolare, între care numesc şi „cultura balcanizată". Ea care este alcătuită din persoane competitive, care luptă pentru obţinerea resurselor şi a statusurilor înalte în şcoală. Membrii acestui tip de grup pot declanşa conflicte, pentru a-şi atinge scopurile. Caracteristicile colectivului de copii cu care lucrează profesorii (structura socială a clasei, statusul ocupaţional al părinţilor, genul) pot fi o a treia sursă a dilemelor. A patra sursă a dilemelor o constituie elementele de cultură organizaţională (politicile de management, relaţia cu liderii, natura relaţiilor între colegi). Câteodată, deciziile administrative sunt în conflict cu deciziile de etică profesională. Numeroase studii (Campbell 1996; Colnerud 1997; Tirri 1999) au demonstrat că Roxana Ghiaţău n 120 relaţia de colegialitate şi relaţia între directorul şcolii şi profesori sunt surse ale conflictelor etice. Legislaţia legată de formarea iniţială şi continuă, politicile de salarizare şi promovare profesională constituie o altă sursă a conflictelor, aşa cum se va vedea şi în partea practică a prezentului studiu. Unii autori prezintă perspectivele lor despre dilemele profesorilor: dilema este: „o conversaţie internă, în care profesorul deliberează asupra posibilelor soluţii alternative" (Ben-Peretz şi Kremer-Hayon 1988, 5). Pentru Cranston et al. (2006) dilemele sunt „situaţii perplexe din punct de vedere etic" sau „situaţii tulburătoare din punct de vedere etic în munca de zi cu zi " (Hoglund, Helgesson şi Eriksson 2010). Avansăm pentru acest studiu următoarea definiţie a dilemelor etice în profesia didactică: dilema etică este un impas sau obstacol generat de conflictul între două principii etice de importanţă egală pentru educatori, cu relevanţă pentru îndeplinirea responsabilităţilor profesionale. Observaţiile realizate cu privire la delimitarea conceptului de dilemă etică în general se menţin şi pentru dilemele etice apărute în context didactic. Pentru o mai exactă circumscriere a dilemelor etice ale profesorilor, realizăm o primă distincţie între planul eticii profesionale şi planul personal. Nu trebuie să confundăm dilemele personale din cadrul profesiei cu dilemele de etică profesională. Dilemele care apar pe planul eticii profesionale sunt conflicte referitoare la exercitarea drepturilor şi obligaţiilor profesionale, pe când dilemele personale ţin de valori, preferinţe, gusturi şi credinţe personale ale profesorilor. Să analizăm mai în amănunt raportul dintre planul personal şi planul eticii profesionale cu următorul exemplu: „Elevii din clasa a douăsprezecea au primit ca temă la filosofie realizarea unui eseu despre libertate. Elevul Georgescu a abordat această temă din perspectiva ateismului său declarat, realizând un eseu remarcabil. Se ştie că profesoara de filosofie este foarte credincioasă. Ce ar trebui să facă profesoara? Să respecte obligaţia profesională a notării obiective sau să dea curs credinţei personale?"Acest exemplu nu se referă la o dilemă de etică profesională, ci la o pseudo-dilemă, în care responsabilităţile eticii profesionale apar alături de alte elemente (credinţe personale, preferinţe). Raportat la exigenţele eticii profesionale, răspunsul este evident şi el ţine de auto-controlul şi auto-cenzurarea profesoarei în faţa tentaţiei de a da curs valorilor personale. Calitatea de profesor primează în toate situaţiile legate de elevii. Ideal ar fi ca valorile personale (religioase, politice etc.), credinţele şi preferinţele profesorului să nu afecteze desfăşurarea activităţii şcolare. Profesorul are responsabilitatea de a evalua corect elevii, indiferent de convingerile lui personale. O a doua distincţie este între dilema etică şi dilema profesională. Dilema profesională se defineşte ca situaţie de conflict între diferite valori profesionale, în Contribuţii la psihologia morală 121 care educatorul trăieşte o stare de tensiune întrucât are de luat o decizie. Dilema profesională poate avea determinări variate de conţinut, determinări care ţin de aspecte curriculare, metodologice, tehnice, administrative, juridice ale proceselor educative. Iată un exemplu de situaţie dilematică de natură metodologică: „Profesorul Ionescu predă biologia şi are o vechime la catedră de 30 de ani. În timp, el şi-a format propriul stil de predare şi evaluare a elevilor, de care este foarte mulţumit, rezultatele elevilor fiind pe măsură. Pe perioada verii, profesorul Ionescu a urmat un curs de formare continuă pe tema metodelor recente de predare şi evaluare. Ce ar trebui să aleagă domnul Ionescu pentru următorul an şcolar: calea cunoscută, a metodelor tradiţionale, care este pentru domnul Ionescu un succes, sau calea novatoare, care implică anumite riscuri generate de schimbarea stilului didactic?" Delimitarea între dilemele profesionale şi dilemele etice este utilă, întrucât de multe ori se pune semnul egal între cele două. Dilema etică este doar o categorie a dilemei profesionale. Este adevărat că în orice dilemă apare elementul de confruntare, de luptă, dar lupta nu are loc întotdeauna între două principii morale şi nu toate deciziile pe care le iau profesorii sunt decizii de natură morală. Chiar dacă sunt prezente şi elemente de natură metodologică sau curriculară, esenţa dilemei etice este conflictul interior resimţit de profesor între cele două principii etice concurente. Un element caracteristic al dilemei etice autentice este absenţa reglementărilor oficiale (legi, coduri, statut al personalului didactic) pentru rezolvarea ei, sau, eventual, ambiguitatea normelor prezentate în aceste reglementări. Dilema etică nu este, propriu-zis, o dilemă atunci când codul etic al profesiei propune o soluţie pentru situaţia în cauză, sau atunci când există alte reglementări care oferă un răspuns. Este adevărat că regulile sunt limitate şi nu oferă soluţii pentru toate situaţiile întâlnite de profesori, dar ele constituie un reper pentru rezolvarea conflictelor morale. Dilema poate fi resimţită ca atare doar individual, de un anumit profesor, dar nu şi de comunitatea profesională care deja a oferit o soluţie. Feeney şi Freeman (2005) introduc o altă perspectivă şi o altă definiţie a dilemei. Referindu-se la munca educatorilor din educaţia timpurie, autoarele separă între „responsabilităţi etice" şi „dileme etice." Responsabilităţile etice implică noţiunile de bine şi rău, corect versus incorect, dar sunt situaţii care sunt abordate în codul etic al profesiei. Acest document oferă consiliere cu privire la ceea ce trebuie sau nu trebuie să facă un educator (Feeney şi Freeman 2005, 25-26). Dilemele etice sunt situaţii care au mai mult de o rezoluţie de apărat, dintre care fiecare poate fi justificată din punct de vedere moral. Întrebarea specifică este: „Ce ar trebui să aleagă un educator?" (Feeney şi Freeman 2005, 34-35). Un alt element distinctiv pentru dilema etică autentică este faptul că, în cazul ei, elementul declanşator nu este dorinţa sau tentativa unui subiect de încălcare a unei valori morale sau a unui principiu moral, ci conflictul între două principii de importanţă aproximativ egală. Dacă un profesor încalcă o normă etică Roxana Ghiaţău n 122 sau o procedură, astfel încât copiii au de suferit, şi un coleg se întreabă „ce să fac?" nu vorbim de o dilemă etică, ci de o încercare a curajului profesional. O demarcaţie utilă a conflictelor educaţionale, din perspectivă etică, este realizată de Tal şi Yinon (2009, 269). Pentru aceşti autori este important să găsim criterii care separă conflictele „bune" de conflictele „rele." Un criteriu de bază pentru diferenţierea celor două este autenticitatea. Profesorii ar trebui să poată detecta incoerenţele care sunt în detrimentul copiilor, din punct de vedere educaţional, şi să le poată face faţă. 2.3. Cercetări anterioare Chiar dacă nu este frecvent folosit, conceptul de dilemă este utilizat în limbajul psihopedagogic, cu diferite accepţiuni: a) ca metodă de cercetare, Kohlberg (1981) şi Georg Lind (2004) au utilizat dilemele pentru a evalua nivelul raţionamentului moral; b) ca metodă de predare utilizată în clasă, sau în formarea profesorilor. În această calitate, de metodă didactică, ea apare ca variantă a studiului de caz, a minicazului şi a incidentului critic. În ultimii treizeci de ani s-au realizat multe studii empirice despre dilemele etice în educaţie, cu privire la: liderii educativi (Cranston et al. 2006; Roche 1997; Eyal, Berkovich şi Schwartz 2011); predarea de zi cu zi (Ben-Peretz şi Kremer-Hayon 1988; Lyons 1990; Tirri 1999; Husu 2003; Shapira-Lischshinsky şi Orland-Barak 2009), formarea iniţială şi continuă a profesorilor (Zweig Corrigan şi Tom 1999; Golan şi Fransson 2009; Yaffe şi Maskit 2010), raţionamentele etice ale profesorilor şi răspunsurile utilizate în luarea deciziei (Chang 1994; Johnston şi Lubomudrov 1987; Althof 1990; Roche 1997; Maslovaty 2000; Cummings et al. 2001; GökÇe 2013). Autori consacraţi în domeniul eticii profesiei didactice, care analizează pe larg şi subiectul dilemelor etice ale profesorilor sunt Elisabeth Campbell (1993, 1996, 2003) şi Gunnel Colnerud (1997, 2006). Prezentăm sintetic câteva rezultate concrete ale acestor cercetări. Tirri (1999), utilizând metoda interviului cu profesori, în Finlanda, a ajuns la stabilirea a patru categorii de dileme etice: (1) aspecte legate de munca profesorilor, de exemplu, confidenţialitatea; (2) moralitatea elevilor la şcoală; (3) drepturile grupurilor minoritare şi (4) aplicarea normelor în şcoală. Într-un alt studiu, Tirri şi Puolimatka (2000) au descoperit că majoritatea dilemelor etice se leagă de autoritatea profesorului, iar profesorii şi elevii au relatat că strategia cea mai frecvent utilizată pentru rezolvarea dilemelor este decizia unilaterală a profesorului. Shapira-Lischshinsky şi Orland-Barak (2009, 34-38) oferă o altă clasificare a dilemelor etice ale profesorilor: 1) dileme generate de tensiunea între aderarea la obligaţii formale şi grija pentru alţii; 2) dileme generate de tensiunea între promovarea proceselor egalitare şi atenţia la nevoi diferenţiate; 3) dileme generate Contribuţii la psihologia morală 123 de tensiunea între înaintarea în procesele educative şi acoperirea conţinutului curricular; 4) dileme generate de tensiunea între sprjinul normelor şcolare şi respectul pentru normele din familie. Cranston şi colaboratorii (2006) au identificat cele două teme majore ale dilemelor liderilor educativi: performanţele slabe ale colectivului şi problemele speciale ale elevilor. Berlak şi Berlak (1981) au clasificat dilemele şcolarizării în trei categorii: dilemele controlului, dileme legate de curriculum şi dilemele societale. Investigarea raţionamentelor morale ale profesorilor este subiect de cercetare încă de prin anii 70 ai secolului trecut, dar nu foarte sistematic (Cummings, Harlow şi Maddux 2007). Au fost realizate câteva studii care încearcă să reliefeze legătura dintre nivelul raţionamentelor morale ale adulţilor (părinţi, profesori) şi performanţele copiilor sau performanţele profesionale în general. Este clar că un nivel înalt al raţionamentelor morale ale adulţilor are consecinţe pozitive pe diferite planuri ale personalităţii elevilor: intelectual, emoţional, socio-relaţional (Dickinson şi Gabriel 1982; Chang 1994). Mai mulţi autori (Diessner 1991; Chang 1994; Cummings et al. 2007) au arătat că nivelul dezvoltării judecăţilor morale ale profesorilor stagiari şi titulari nu este satisfăcător. Într-o sinteză a mai multor studii empirice, Diessner (1991) indică faptul că raţionamentul moral exprimat al cadrelor didactice este la nivelul convenţional (conform clasificării lui Kohlberg), iar raţionamentul lor receptiv (conform clasificării lui Rest) indică o preferinţă, 30-50% din timp, pentru gândirea postconvenţională, principială. Şi alt studiu realizat de Chang (1994) confirmă aceste rezultate. El arată că majoritatea profesorilor sunt la nivelul convenţional. Mai exact, profesorii pot recunoaşte, dar nu pot produce gândire postconvenţională. Koc şi Buzzelli (2014) au cerut în studiul lor unor educatori ai vârstei timpurii să argumenteze de ce dilemele nominalizate de ei sunt dileme morale. Răspunsurile au fost legate de cinci domenii: preocuparea pentru dezvoltarea copiilor, nevoile copiilor, sentimentele copiilor, corectitudinea şi onestitatea. Pentru Oser (citat de Tirri 1999), profesorii se confruntă zi de zi cu situaţii care implică ciocnirea valorilor grijă, dreptate şi adevăr. Pentru a rezolva aceste conflicte inerente, Oser enumeră cinci tipuri de orientări prin care profesorii încearcă să rezolve dilemele de etică profesională (Tirri 1999, 33-34): 1. Evitarea (când profesorul reacţionează la problema apărută alegând să nu se confrunte cu aceasta); 2. Delegarea (acţiunea profesorului este slab responsabilă, acesta pasează problema unui alt factor de decizie directorul sau consilierul şcolar); 3. Decizia unilaterală, în care profesorul încearcă să rezolve problema repede şi autoritar, prin luarea în propriile mâini; 4. Discursul I (discurs incomplet), în care profesorul acceptă responsabilitatea sa personală pentru soluţionarea problemei şi explică cum a echilibrat dreptatea, grija şi adevărul în fiecare situaţie nouă; 5. Discursul al II -lea (discurs complet), în care profesorul merge un pas mai departe: el presupune că toţi elevii şi celelalte persoane care sunt implicate în conflict sunt fiinţe umane raţionale Roxana Ghiaţău n 124 care sunt, de asemenea, interesate şi capabile să echilibreze dreptatea, grija şi adevărul. Maslovaty (2000) a detaliat cel de-al doilea tip de orientare (delegarea), adăugând două forme: delegarea către părinţi şi delegarea către autorităţile şcolare. 3. Metodologia cercetării 3.1. Obiectivele cercetării Vom prezenta în cele ce urmează rezultatele unui studiu empiric explorator, al cărui obiectiv major a fost investigarea dilemelor etice şi a raţionamentelor profesorilor în situaţia în care se impune luarea unei decizii etice. Studiul abordează următoarele întrebări de cercetare: Care sunt situaţiile în care valorile morale sunt încălcate? Care sunt dilemele etice cu care se confruntă profesorii români? Ce tipuri de raţionamente etice utilizează profesorii în argumentarea deciziilor? Care sunt strategiile utilizate de educatori în luarea deciziei? În concordanţă cu aceste întrebări, numim punctual obiectivele cercetării: 1) Investigarea situaţiilor în care valorile morale sunt încălcate în context şcolar; 2) Identificarea dilemelor etice cu care se confruntă profesorii; 3) Analiza raţionamentelor etice ale profesorilor în lumina argumentelor care să justifice luarea deciziei; 4) Identificarea strategiilor pe care se bazează profesorii în luarea deciziei etice. Vom porni treptat de la numirea valorilor morale încălcate (primul obiectiv al cercetării) spre identificarea valorilor morale aflate în conflict ale dilemelor identificate (al doilea obiectiv al cercetării). Pentru realizarea ultimelor două obiective vom utiliza cadrul lui Toulmin (vezi Tirri 1999), modelul celor cinci orientări etice al lui Oser (vezi Tirri 1999) şi completările aduse acestui model de Maslovaty (2000). În studiile anterioare, dilema etică a fost operaţionalizată cel mai frecvent astfel: „situaţie din clasă în care care v-aţi confruntat cu o decizie morală dificilă" (Koc şi Buzzelli 2014) sau „situaţie în activitatea dumneavoastră în care aţi avut dificultăţi în a decide ce înseamnă un lucru bun din punct de vedere etic" (Tirri 1999) sau „un incident critic, un punct de cotitură pe care l-aţi experimentat în practica educaţională" (Shapira-Lischshinsky 2011). În ansamblu, dilema etică a fost prezentată ca situaţie mai dificilă, de natură morală, cu care se confruntă educatorii. Această accepţiune este destul de generală, lăsând loc multor interpretări şi confuzii între dilemele etice şi alte tipuri de dileme. În studiul de faţă vom porni de la o accepţiune mai strictă, pe care am prezentat-o în partea teoretică. Dilema etică este considerată conflict între două principii etice de importanţă egală pentru educatori, cu relevanţă pentru îndeplinirea responsabilităţilor profesionale. Contribuţii la psihologia morală 125 3.2. Instrumente Cercetarea noastră este de tip explorator, iar metodele utilizate sunt specifice acestui tip de demers. Pentru realizarea primelor două obiective ale cercetării am optat pentru realizarea unor focus-grupuri şi pentru evaluarea raportului scris de participanţii la focus-grup asupra dilemelor morale. Intenţia noastră a fost de a culege de la educatori cât mai multe situaţii reprezentative pe care le-au întâlnit în activitatea lor, care să se refere la încălcarea unor valori morale sau la dileme etice. Odată sintetizate categoriile de valori încălcate şi dilemele etice cu care se confruntă educatorii, am trecut la etapa a doua a cercetării empirice, în care am utilizat ca metodă de cercetare o probă de evaluare a raţionamentelor etice şi a strategiilor de decizie etică a educatorilor. Această probă a fost special construită, pornind în principal de la dilemele etice anterior identificate de participanţii la focus-grupuri, cu excepţia uneia care a fost culeasă într-un alt studiu anterior (Ghiaţău 2011). 3.3. Lotul de subiecţi Pentru prima etapă a cercetării empirice, informaţiile au fost colectate la sfârşitul anului 2014 de la un lot alcătuit din 41 educatori (16 educatoare, 13 învăţători, 12 profesori de gimnaziu şi liceu). Subiecţii sunt 36 femei şi 5 bărbaţi, cu vârste de la 22 ani la 65 ani. Distribuţia lotului în funcţie de experienţa profesională exprimată în anii de vechime este: 9 subiecţi au între 1-5 ani vechime, 11 subiecţi au între 6-10 ani vechime, 12 subiecţi au între 11-20 ani vechime şi 9 subiecţi au mai mult de 21 ani vechime. Pentru etapa a doua a cercetării empirice lotul a constat din alţi 32 educatori, distribuiţi astfel: 2 educatoare, 18 învăţători, 12 profesori, după cum urmează: 10 subiecţi de gen masculin, 22 subiecţi de gen feminin; 9 subiecţi cu vechime între 1 şi 5 ani, 5 subiecţi cu vechime între 6 şi 10 ani, 6 subiecţi cu vechime între 10 şi 20 ani, 12 subiecţi au mai mult de 20 de ani vechime. 3.4. Proceduri Pentru culegerea informaţiilor despre valori morale încălcate şi despre dileme etice au fost necesare patru şedinţe de focus-grup minuţios pregătite, cu mai multe etape de desfăşurare. Etapa 1 a fost introducerea în tema de cercetare, prin ierarhizarea valorilor instrumentale din Inventarul axiologic Rokeach, în forma adaptată şi aplicată pe populaţie româneascã de Popescu-Neveanu (preluat din Sacară şi Iacob 2002). Scopul nu a fost de a investiga profilul axiologic al Roxana Ghiaţău n 126 profesorilor, ci mai ales de a crea cadrul de reflecţie orientată asupra subiectului valorilor. Unele studii atestă faptul că oamenii se raporteză în acţiunile lor la valori, dar nu sunt capabili întotdeauna să le denumească şi au rare momente de reflecţie asupra lor. În etapa a doua am urmărit investigarea experienţei subiecţilor cu privire la situaţiile profesionale în care o valoare morală a fost ameninţată. Li s-a cerut educatorilor să numească în scris valorile ameninţate şi să dea exemple de astfel de situaţii. În etapa a treia, sarcina subiecţilor a fost de a da exemple de situaţii profesionale în care au existat dileme etice sau conflicte între valori morale. Această etapă a cuprins şi o informare succintă asupra conceptului de dilemă etică, în sensul definit de acest studiu, de conflict între valori morale. Acest concept poate să le fie necunoscut profesorilor români, întrucât în formarea iniţială nu există cursuri de etică profesională. Concret, respondenţilor li s-a cerut să numească în scris valorile morale pe care le-au perceput ca fiind în conflict în anumite situaţii profesionale şi să acorde explicaţii cu privire la situaţiile întâlnite. Itemii probei pentru investigarea raţionamentelor etice şi a tipului de decizie etică includ trei scenarii dilematice, dintre care două sunt dileme etice autentice (dilemele 1 şi 2), iar cea de-a treia este o pseudo-dilemă. Primul scenariu descrie o situaţie despre includerea copiilor cu CES într-un colectiv de elevi. Are loc un conflict între două valori morale: grija pentru copii în general, reflectată în preocuparea de a garanta şansa la educaţie a tuturor copiilor versus grija pentru dezvoltarea optimă a potenţialului elevilor, pentru a oferi cea mai bună educaţie clasei deja formate. Scenariul al doilea descrie conflictul dintre obligaţia de a respecta libertatea religioasă a copiilor versus obligaţia de a sprijini şi de a cultiva talentul tuturor copiilor, ca normă a eticii profesionale. Scenariul al treilea este o pseudo-dilemă, în care nu se prezintă conflictul între două valori etice, ci între două preferinţe (preferinţa unui educator versus preferinţa unor copii şi părinţi). Pentru fiecare dintre scenarii sunt prezentate următoarele sarcini: 1. Indicarea rezolvabilităţii scenariului dilematic, operaţionalizată astfel: „Consideraţi că această dilemă este rezolvabilă? " Da/Nu; 2. Alegerea unei soluţii a dilemei, din cele două variante oferite; 3. Argumentarea alegerii soluţiei dilemei (concepută ca răspuns liber); 4. Investigarea factorilor cu putere de decizie în cazul scenariului propus, bazată pe modelele lui Oser (1991) şi Maslovaty (2000). Am utilizat şase modele de delegare a rezolvării: către învăţător, director, părinţi, colegi, profesori şi alţii. La finalul probei am cerut respondenţilor să ierarhizeze scenariile dilematice în funcţie de dificultatea lor, de la 1 la 3. Dilemele, alternativele de răspuns şi sarcinile participanţilor la studiu sunt prezentate în Anexa 1. Contribuţii la psihologia morală 127 3.5. Analiza datelor În etapa de analiză a răspunsurilor am utilizat metode calitative, respectiv analiza de conţinut şi ghidul de lectură. Aceaste metode au mai fost utilizate şi de alţi autori care au desfăşurat studii despre dilemele etice (Husu 2003b; Tirri şi Husu 2000). Ghidul de lectură este o metodă relaţională utilă pentru citirea şi interpretarea rapoartelor scrise de profesori. Ea permite obţinerea unor informaţii în adâncime, care nu sunt vizibile la prima privire. Analiza răspunsurilor libere furnizate de profesori nu este un proces rapid, ci necesită mult timp. Informaţiile oferite pe baza raporturilor scrise de profesori au stat la baza elaborării acestui ghid, care să ajute la valorificarea informaţiilor obţinute. Astfel, rapoartele au fost trecute prin mai multe etape de lectură, fiecare cu un scop precis. În prima etapă am stabilit persoanele implicate şi cadrul relaţional în care se află conflictul. La a doua lectură am identificat dilemele etice (conflictele de valori) numite de profesori. A treia citire a condus la stabilirea problemei profesionale care intervine în acest context. În a patra lectură am sintetizat strategiile de rezolvare a dilemelor. Pentru partea a treia a studiului am folosit analiza de conţinut, alături de cadrul conceptual al lui Toulmin (citat de Tirri 1999). Toulmin prezintă două categorii de argumente în justificarea deciziilor morale ale oamenilor: argumente independente de context (care se referă la principii generale, abstracte, pe care oamenii le invocă) şi argumente dependente de context, care se referă la aspecte concrete, ale problemelor de pe teren. 4. Rezultate şi discuţii 4.1. Încălcări ale valorilor morale şi dileme etice în şcoală Pentru primul obiectiv al cercetării – numirea şi descrierea situaţiilor în care o valoare morală este ameninţată –, din relatările celor 41 participanţi, metoda ghidului de lectură a permis gruparea răspunsurilor în cinci categorii: 1) încălcări ale valorilor în relaţia educator-părinţi (N = 15); 2) încălcări ale valorilor în cazul relaţiei educator-elevi (N = 6); 3) încălcări ale valorilor în cazul relaţiei educator-colegi (N = 12); 4) încălcări ale valorilor în cazul relaţiei educator-director (N = 14); 5) încălcări ale valorilor în cazul unor probleme legate de justiţie socială (N = 6). 1) Încălcări ale valorilor în relaţia educator-părinţi. Educatorii numesc variate situaţii în care părinţii încalcă normele morale în relaţia pedagogică. În toate cazurile relatate, relaţiile profesor-părinţi sunt complicate, dar au un numitor comun: declinul autorităţii educatorilor în faţa părinţilor. Valorile ameninţate sunt cele ale civilităţii relaţiei pedagogice (respect, politeţe, demnitate). Cea mai Roxana Ghiaţău n 128 frecventă lezare a valorilor morale este „limbajul ofensator al părinţilor." Ca reacţie, profesorii pun la îndoială educaţia şi valorile transmise de părinţi copiilor. 2) Încălcări ale valorilor în cazul relaţiei educator-elevi. Remarcăm că sunt mult mai puţine situaţii decât cele în care sunt implicaţi părinţii. Deosebit este faptul că nu apar probleme în plan instructiv, ci în plan relaţional. În afară de problemele personale, apar şi probleme de principiu (de exemplu, orientarea religioasă a elevilor). Două situaţii sunt legate de opoziţia profesor-elevi, manifestările comportamentale negative ale elevilor fiind „impertinenţa" şi „limbajul ofensator." Tabloul multicauzal al violenţei de limbaj a elevilor şi specificitatea problemelor ivite în relaţia profesor-elev fac foarte dificilă analiza situaţiilor de acest tip. Evident este, însă, conflictul intern al profesorului între a-şi exercita autoritatea, pe de o parte, şi a respecta autonomia elevilor, pe de altă parte (Elbow 1983). Strike (1982) susţine că, în ciuda autorităţii epistemice evidente a profesorului în faţa elevilor, el are obligaţia morală de a respecta autononomia personală a elevilor. Şi elevii au dreptul să aibă opinii diferite de cele ale profesorului în probleme de natură pesonală, dar trebuie să înveţe să le exprime în mod civilizat. 3) Încălcări ale valorilor în cazul relaţiei educator-colegi. Cazurile de încălcare a valorilor sunt mai numeroase şi mai variate în această categorie. Din situaţiile expuse, putem percepe mai clar responsabilităţile profesionale ale educatorilor, nu doar faţă de elevi, ci şi in raport cu aspectele organizatorice ale procesului educativ: proiectare didactică (elaborarea planificărilor semestriale), respectul faţă de instituţie ca întreg (respectul programului de lucru), implicarea în proiectele şcolii, valorificarea oportunităţilor profesionale. Alături de valorile civilităţii, apar relatări despre lezarea valorilor dreptăţii şi implicării sociale. 4) Încălcări ale valorilor în cazul relaţiei educator-director. Această categorie este numeroasă tematic (14 cazuri), ceea ce demonstrează ideea că tema leadership-ului este ofertantă pentru etica profesională. Liderii formali ai instituţiei şcolare joacă un rol esenţial în imprimarea unui sens culturii etice a organizaţiei. Leadership-ul selectează şi promovează, indiscutabil, anumite valori. Toate temele enumerate de respondenţi sunt legate de dimensiunea autorităţii directorului şi de exercitarea defectuoasă a acestei autorităţi: favoritisme, duplicitate, discriminări. Pentru al doilea obiectiv al cercetării – identificarea dilemelor etice cu care se confruntă profesorii –, am separat următoarele categorii: 1) dileme legate de relaţia profesorilor cu părinţii; 2) dileme legate de relaţia profesorilor cu colegii; 3) dileme legate de leadership; 4) dileme legate de relaţia cu copiii; 5) dileme legate de probleme sociale şi de justiţie socială. Sunt, de fapt, aceleaşi categorii pe care le-am identificat şi în cazul încălcării valorilor. 1) Dileme legate de relaţia profesorilor cu părinţii. În această categorie sunt relatate diferite conflicte pe care educatorii le au cu părinţii, din cauza unor probleme obiective: integrarea în colectiv a elevilor, problemele de învăţare, Contribuţii la psihologia morală 129 problemele de disciplină ale elevilor etc. Majoritatea cazurilor relatate de profesori nu se referă la dileme etice autentice întrucât descriu încercări ale curajului professional (Kidder 1995) sau evitarea responsabilităţilor etice ale profesiei (Freeman şi Feeney 2012). Chiar dacă profesorii le-au numit dileme etice, de fapt, raportate la cadrul teoretic, ele nu sunt. Prezentăm un exemplu de falsă dilemă etică relatată de un învăţător: „Cum să abordez situaţia problemelor de învăţare ale unui copil cu părinţii acestuia, care de obicei adoptă un limbaj ofensator?" Aceasta nu este o dilemă, ci redă o provocare şi o solicitare a responsabilităţii profesionale. Educatorii au, în general, responsabilitatea de a comunica părinţilor problemele referitoare la performanţele copilului. Dacă un profesor evită discuţia cu un părinte pentru că acesta are de obicei un limbaj ofensator, avem de-a face cu o evitare a responsabilităţii. O dilemă etică autentică este cea din categoria „Aplicarea politicilor educative." Un învăţător prezintă următoarea situaţie: „Un grup de părinţi nu este de acord cu integrarea câtorva copii cu CES în clasă, începând cu anul următor. Cum să procedez?" Într-adevăr, în această situaţie, conflictul este între două principii etice: grija faţă de elevii pe care i-a educat până acum învăţătorul şi grija faţă de elevii cu CES. Ca şi în cazul încălcării valorilor, cel mai frecvent comportament neetic este „limbajul ofensator al părinţilor", la care se adaugă nemulţumirile şi relaţia tensionată. Ca strategie de abordare a dilemei, majoritatea educatorilor au arătat că preferă rezolvarea pe cont propriu („single-handed orientation" Tirri 1999). 2) Dilemele colegialităţii. Toate dilemele enumerate în această categorie pot fi numite „dileme ale loialităţii." Este vorba despre conflicte de tipul: loialitate faţă de colegi sau faţă de copiii? Loialitate faţă de normele instituţionale sau faţă de colegi? De asemenea, în multe din situaţiile relatate, se porneşte de la încălcări ale valorilor care duc la comportamente neetice, şi nu la dileme etice în sens strict. Iată o situaţie tipică: „O învăţătoare a copiat de pe internet planificarea, îndemnându-şi colegii să facă la fel. Ce este de făcut? " Alţi autori care s-au referit la loialitate ca temă a dilemelor profesorilor sunt Campbell (1993, 1996, 2003), Tirri (1999) şi Colnerud (2006). Potrivit concluziilor studiilor lor, conflictele între colegi sunt cel mai greu de rezolvat şi, de obicei, rămân nerezolvate. Prin statutul său, profesorul are diferite obligaţii şi responsabilităţi care pot genera conflicte de loialităţi. Pe de o parte, el trebuie să servească societatea şi şcoala, pe de altă parte el trebuie să servească copilul. Ehrensal (2003), în articolul The three faces of power sintetizează trei mari roluri ale autorităţii şcolare în societatea americană: rolul de agent al statului, rolul custodial şi rolul tutelar. Profesorului i se pretind, prin urmare, mai multe tipuri de loialitate: loialitate faţă de şcoală ca instituţie, loialitate faţă de colegi şi loialitate faţă de copii. Roxana Ghiaţău n 130 3) Dilemele leadership-ului. Toate situaţiile relatate fac referire la dileme personale sau la încercări ale curajului profesional şi nu la dileme propriu-zis de etică profesională. Ele se referă la încălcări ale unor principii (favoritisme, abuz de putere, măsluirea adevărului, partizanat politic) şi nu la conflictul între două principii etice. Ca strategie de abordare al dilemei etice, răspunsul predominant este informarea superiorilor, deşi participanţii precizează că, de obicei, problemele nu se rezolvă. Roche (1997, 57) o citează pe Campbell (1992) cu studiul său despre modul în care profesorii şi directorii abordează cazurile de lezare a valorilor etice. Ea a constatat că reacţiile profesorilor se încadrează în trei răspunsuri generale: 1) luarea unei poziţii morale; 2) suspendarea moralităţii; şi 3) conformismul şi supunerea. În contrast puternic cu percepţiile cadrelor didactice, Roche (1997) arată că există patru răspunsuri diferite ale directorilor în faţa conflictelor de valori: 1. evitarea; 2. suspendarea moralităţii; 3. nesupunerea creativă; 4. moralitatea personală. 4) Dileme legate de relaţia cu copiii. În această categorie sunt relatate patru situaţii, dintre care doar una poate fi considerată dilemă etică autentică: „Cum procedez cu elevii care nu sunt ortodocşi, în cazul în care în şcoală se desfăşoară activităţi care au legătură cu ritualurile ortodoxiei?" În acest caz avem conflictul între respectul faţă de valorile religioase ale copiilor şi dreptul tuturor la educaţie. Celelalte sunt dileme profesionale de altă natură, sau dileme personale. Dilema fumatului în şcoală este întâlnită şi în alte studii (Husu 2003b). O parte din problemele cauzatoare de dileme nu s-au rezovat, mai ales în situaţiile de delegare multiplă, către director, alţi profesori, consiliu de administraţie (de exemplu, dilema fumatului). În acest caz, conducerea şcolii are uneori politica informală de a trece cu vederea incidentele elevilor, astfel că profesorii nu pot face nimic altceva decât să se conformeze sau să aprobe. Aceste rezultate sunt în acord cu cele ale lui Colnerud (2006), care afirmă că exigenţa sporită a loialităţii instituţionale îi determină pe profesori să fie nesiguri pe judecata lor morală. 5) Dileme legate de probleme sociale şi justiţie socială. Şi în această categorie am identificat aceeaşi situaţie: sunt indicate mai mult dileme profesionale şi nu dileme etice, precum şi încălcări ale valorilor. Dilema legată de conflictul între nivelul scăzut de salarizare şi plăcerea de a lucra cu copiii este o dilemă profesională generală, nefiind specifică profesiei didactice. Şi alţi autori (Cuban 2014) s-au referit la conflictul între planul profesional şi planul personal. Acest conflict între muncă şi planul privat nu este deloc surprinzător în literatura de profil. Conflictul muncă familie este un factor de stres recunoscut de mulţi cercetători (DeNicolis Bragger et al. 2005). Studiile legate de justiţia socială ca principiu aplicabil în viaţa profesorilor nu sunt numeroase. Majoritatea studiilor (Resh şi Sabbagh 2009) pun accent pe aplicarea dreptăţii de către profesori în interacţiunea cu elevii, şi nu pe dreptate ca Contribuţii la psihologia morală 131 principiu pentru profesori. În studiul nostru, profesorii au oferit exemple de dileme axate pe dreptate ca principiu de respectat pentru profesori. Unii autori (cf. Bascia 2009) susţin că nu este justificat ca profesorii să discute despre condiţiile grele de lucru, despre salarii, întrucât profesioniştii adevăraţi nu se plâng, ci sunt orientaţi spre client, şi nu spre beneficii. Totuşi, considerăm că cererile de acest fel sunt rezonabile. 4.2. Discuţia rezultatelor privind identificarea dilemelor morale Toţi respondenţii au putut indica cu uşurinţă situaţii de încălcare a unei valori morale, dar nu şi situaţii de conflict între valorile morale. Aceasta cerinţă a identificării dilemelor etice are un grad mai mare de complexitate decât sarcina observării felului în care sunt respectate valorile morale. Identificarea dilemelor etice este, deci, un proces mai dificil care necesită un anumit antrenament. În legătură cu numirea dilemelor, putem decela între următoarele categorii de raspunsuri: 1. răspunsuri incomplete (care descriu situaţia fără a numi valorile); 2. răspunsuri complete şi corecte; 3. răspunsuri care nu respectă cerinţa, întrucât nu se referă la valori morale în conflict, ci la alte categorii de valori (de exemplu, valori intelectuale etc.). Chiar dacă li s-a cerut explicit să numească valorile morale aflate în conflict, respondenţii nu au dat curs acestei cerinţe. În multe cazuri, au relatat încălcări ale unei singure valori morale sau situaţii de abatere profesională. Când au indicat situaţii de conflict între valori, nu toţi respondenţii au numit situaţii de conflict între valori morale. Cazurile făceau referire la dileme, dar nu dileme de natură etică, ci dileme de natură tehnică, strategică etc. Cele mai multe situaţii relatate sunt încercări ale curajului profesional. Cu toate că erau prezente alegerea şi elementul moral, situaţia nu indica o autentică dilemă etică. Referitor la valorile morale reliefate prin relatările educatorilor, putem sintetiza trei conflicte paradigmatice: conflictul între grijă şi dreptate, conflictul între loialitatea faţă de şcoală şi loialitatea faţă de colegi, conflictul între libertate şi conformism. Aceste dileme relevă complexitatea problemelor cu care se confruntă profesorii, ilustrată în mai multe modele teoretice: modelul multifaţetat al incidentelor critice din educaţie (Shapira-Lischshinsky 2011) şi paradigma eticii profesionale în învăţământ (Poliner Shapiro şi Stefkovich 2005). Analiza răspunsurilor a arătat că există diferenţe de gen. Bărbaţii nu s-au referit la probleme relaţionale, ci la utilizarea discreţionară a puterii de către lider. Ei nu au relatat probleme personale, ci probleme de principiu, care afectează întreg colectivul de profesori dintr-o şcoală. Participanţii de gen feminin sunt axaţi pe problemele personale, relaţionale şi mai concrete, care li s-au întâmplat chiar lor. Am realizat şi o analiză a răspunsurilor în funcţie de nivelul la care profesează educatorii: preprimar, primar, gimnazial şi liceal. Astfel, pentru Roxana Ghiaţău n 132 educatoare şi învăţători, cele mai multe dileme sunt despre planul relaţional (relaţia cu părinţii, copiii şi relaţia cu directorul şcolii). Aceste rezultate sunt în acord cu Tirri şi Husu (2000, 6), care afirmă că dilemele profesiei de educator al perioadei timpurii „sunt foarte relaţionale şi au de-a face cu interpretări diferite ale interesului superior al copilului." Per ansamblu, multe situaţii evocate de răspunsuri nu sunt dileme, ci încălcări ale unor valori sau obligaţii, redate sub formă de nemulţumiri şi supărări cotidiene (salariu mic, dotări precare ale şcolilor, răutăţile colegilor, problema refacerii formării iniţiale pentru cei care au doar liceu pedagogic). Pentru profesorii de gimnaziu şi liceu revin constant câteva probleme: relaţia dificilă cu părinţii, leadership-ul abuziv, notarea elevilor, evaluarea profesorilor. De remarcat este faptul că doar profesorii vorbesc despre dilemele evaluării elevilor, nu şi învăţătorii. Legislaţia educativă actuală, care ţine în mare măsură cont de notele elevilor în ce priveşte criteriile de promovare în ciclul următor este, prin urmare, o sursă serioasă de stres pentru profesori. În ceea ce priveşte orientarea în dilema şi luarea deciziei, răspunsurile subiecţilor sunt în favoarea strategiei de a rezolva individual conflictul, fără a apela la alte instanţe. În literatura de specialitate se folosesc expresiile: „unilateral decision-making" şi „single-handed decision." Acest rezultat este concordant cu alte studii (Tirri 1999), care, de asemenea, au prezentat dovezi ale faptului că profesorii preferă orientarea unilaterală în rezolvarea problemelor profesionale. 4.3. Raţionamente morale ale educatorilor români Pentru al treilea obiectiv al cercetării, respectiv analiza raţionamentelor etice ale profesorilor în lumina argumentelor furnizate de ei, am obţinut următoarele rezultate: Dilema 1. Doar doi subiecţi (un învăţător şi un profesor) din 32 au considerat că dilema nu este rezolvabilă. În ceea ce priveşte alegerea unei soluţii, din cele două variante oferite, 29 respondenţi sunt pro-includere a copiilor cu CES în clasă şi 3 sunt pro-grijă pentru performanţa elevilor din clasa deja formată. De remarcat este că pro-performanţă sunt cei trei participanţi profesori care nu lucrează cu elevi de vârstă primară în mod direct. Toţi învăţătorii şi educatoarele sunt pro-includere. Prin metoda analizei de conţinut, am separat următoarele tipuri de argumente: 1. Argumente legaliste: „dreptul la educaţie", „dreptul la şanse egale", „şcoala trebuie să fie pentru toţi." Sunt de departe argumentele cele mai numeroase; 2. Argumente social-civice: „dacă s-ar include copii cu CES, s-ar schimba percepţia tuturor", „evitarea discriminării", „învăţăm să ne cunoaştem, să acceptăm realitatea Contribuţii la psihologia morală 133 şi să fim toleranţi" (şcoala ca agent al schimbării sociale); 3. Argumente ale acţiunii afirmative: „copiii cu CES trebuie ajutaţi indiferent de probleme"; 4. Argumente de etică profesională: „să abordăm cu interes educaţia incluzivă este o responsabilitate profesională", „profesia ne impune să fim deschişi la provocări, acest aspect e necesar pentru o pregătire continuă pe nivele de vârstă", „se va lucra diferenţiat oricum", „integrarea e în beneficiul copiilor", „unii elevi cu CES au nevoie de integrare." Profesorii care sunt properformanţă au prezentat următoarele argumente: „lipsa unei pregătiri speciale a învăţătorilor pentru a lucra cu copiii cu CES"; „lucrul cu copiii cu CES s-ar suprapune peste timpul acordat celorlalţi." Potrivit cadrului conceptual al lui Toulmin, 30 respondenţi au indicat ca argumente principii invariante (în cazul acesta invarianţii sunt fie argumente de natură legală, fie argumente social-civice: „dreptul la educaţie", „dreptul la şanse egale", „evitarea discriminării" şi „toleranţa"). Doar şase respondenţi au indicat şi argumente contextuale, pentru un plus de concreteţe, dar numai alături de argumente invariante. Argumentele contextuale sunt din domeniul eticii profesionale. Dilema 2. Nu e rezolvabilă pentru un singur respondent, pentru 31 e rezolvabilă. În ceea ce priveşte alegerea unei soluţii a dilemei, din cele două variante oferite, 24 respondenţi sunt prorespect al libertăţii religioase şi 7 sunt prodrepturi egale la educaţie. Un respondent propune a treia soluţie, medierea între cele două grupuri. Prin metoda analizei de conţinut am diferenţiat următoarele tipuri de argumente: 1. Argumente de natură legală: „dreptul la un crez religios", „fiecare are dreptul de a alege", „profesorul să respecte religia copiilor", „religia nu trebuie să îngrădească drepturile copiilor"; 2. Argumente de etică profesională: „profesorul să apeleze la autoritatea lui de profesor", „profesorul trebuie să respecte doleanţele copiilor, dar să le prezinte argumente ale avantajelor participării la serbare", „profesorul să-şi desfăşoare activitatea cu ceilalţi copii", „profesorul nu poate impune desfăşurarea unei activităţi nonformale cum este serbarea." Argumentele invariante sunt invocarea drepturilor şi a libertăţilor persoanei: „profesorul să respecte religia şi părerea celor majoritari", „orice cult promovează binele", „libertatea alegerii şi mai ales a simţirii sufletului ", „este libera alegere a copiilor", „binele întregului grup are prioritate", „dreptul la un crez religios." Şi în acest caz, argumentele prin apel la principii sunt cele mai numeroase. Argumentele contextuale sunt utilizate mai ales pentru a justifica opţiunea pro-drepturi egale la educaţie: „copiii sunt destul de mari, nu trebuiau să accepte de la început", „toţi bănuiau ce se va întâmpla." Sunt câteva argumente contextuale şi pentru opţiunea pro-libertate religioasă: „profesorul poate schimba scenariul Roxana Ghiaţău n 134 serbării" şi „profesorul nu poate impune desfăşurarea unei activităţi nonformale cum este serbarea." Dilema 3. Nu e rezolvabilă pentru un singur respondent, pentru 31 e rezolvabilă. În ceea ce priveşte alegerea unei soluţii din cele două variante oferite, 23 respondenţi sunt pro-respect al preferinţei copiilor şi părinţilor, 8 respondenţi sunt pro-respect al credinţei învăţătorului. Un respondent propune a treia soluţie, medierea între cele două grupuri. De această dată, argumentele nu mai fac apel la principii, ci sunt mai degrabă legate de un ethos implicit al profesiei didactice, rezultat al cutumelor de ordin organizaţional: „majoritatea decide", „învăţătorul poate trece peste reţinerea lui pentru bucuria copiilor", „învăţătorul trebuie să se conformeze", „este obligaţie de serviciu", „binele instituţiei primează" , „alegerea copiilor este importantă." Nu mai putem vorbi de argumente invariante, de principiu, ci doar de argumente contextuale. Cum putem să interpretăm utilizarea preponderentă a argumentelor invariante, prin apelul la principii etice, oferite de participanţii la studiu? Dacă ar fi să ne raportăm la teoria lui Kohlberg, am putea spune că argumentele oferite ţin de stadiul trei, al moralităţii post convenţionale, substadiul moralităţii contractuale. Aceste rezultate s-ar putea datora unei propagande pro-incluziune la care au fost expuşi învăţătorii şi profesorii în ultimii 10-15 ani, ca urmare a unor directive europene. Evident, legislaţia a fost schimbată pentru a fi în acord cu aceste directive. 4.4. Strategii de decizie ale educatorilor români Prezentăm rezultatele şi pentru al patrulea obiectiv al cercetării, identificarea strategiilor pe care se bazează educatorii în luarea deciziei etice. Pentru prima dilemă: 20 de respondenţi au indicat învăţătorul ca instanţă hotărâtoare în alegerea deciziei (deci au optat pentru „single-handed orientation"); 8 respondenţi au indicat directorul ca factor hotărâtor în alegere; 2 respondenţi au indicat părinţii; 1 respondent profesorul psihopedagog/ consilierul; 1 respondent a indicat legile în vigoare. Pentru dilema a doua: 21 de respondenţi au indicat profesorul ca instanţă hotărâtoare în alegerea deciziei; 5 respondenţi au indicat părinţii; 4 respondenţi au indicat directorul; 2 respondenţi au indicat copiii. Pentru dilema a treia: 18 respondenţi au indicat învăţătorul; 5 respondenţi au indicat părinţii; 6 respondenţi au indicat directorul; 2 respondenţi au indicat copiii; 1 respondent a indicat consiliul de administraţie. Această situaţie este redată grafic în imaginea de mai jos (Figura 1): Contribuţii la psihologia morală 135 Figura 1: Instanţe decizionale pentru fiecare dilemă în funcţie de numărul respondenţilor Frecvenţa ridicată cu care profesorii au numit, ca for central al deciziei, cadrul didactic implicat direct în dilemă poate fi interpretată ca semn al percepţiei unei crescute autonomii profesionale şi a unei responsabilităţi faţă de situaţiile de conflict apărute în activitatea cu elevii. În ceea ce priveşte ierarhizarea scenariilor dilematice în funcţie de dificultatea lor, am obţinut următoarele rezultate: 13 subiecţi au apreciat că dilema 1 este cea mai dificilă, apoi dilema 2 şi dilema 3; 9 subiecţi au apreciat că dilema 1 este cea mai dificilă, apoi dilema 3 şi dilema 2; 1 subiect a apreciat că dilema 2 este cea mai dificilă, apoi dilema 3 şi dilema 1; 3 subiecţi au apreciat că dilema 2 este cea mai dificilă, apoi dilema 1 şi dilema 3; 4 subiecţi au apreciat că dilema 3 este cea mai dificilă, apoi dilema 2 şi dilema 1; 2 subiecţi au apreciat că dilema 3 este cea mai dificilă, apoi dilema 1 şi dilema 2. Din însumarea răspunsurilor rezultă că 22 de subiecţi au apreciat dilema 1 ca fiind cea mai dificilă, 4 subiecţi au apreciat dilema 2 ca fiind cea mai dificilă, şi 7 subiecţi au apreciat dilema 3 ca fiind cea mai dificilă. Prezentăm mai jos şi graficul răspunsurilor (Figura 2). Roxana Ghiaţău n 136 Figura 2: Aprecierea dificultăţii scenariilor dilematice în funcţie de numărul respondenţilor Aceste rezultate sugerează faptul că educatorii au realizat doar parţial diferenţieri între dilemele etice autentice (1 şi 2) şi pseudodilema etică 3. Procentul mic al celor care au indicat dilema 2 ca fiind dificilă poate fi înţeles prin faptul că libertatea religioasă este un element identitar mai puternic decât dreptul la educaţie. Prin urmare, pare mai credibil să respectăm mai întâi libertatea religioasă decât dreptul la educaţie şi cultivarea talentului. 5. Concluzii şi recomandări Studiul de faţă a avut părţi: o parte teoretică şi o parte practică. În prima parte am contribuit la clarificarea conceptului de dilemă etică în educaţie, prin schiţarea unui cadru teoretic pentru înţelegerea acestui concept. În a doua parte, am aplicat acest cadru într-un context empiric. Am definit dilema etică drept impas generat de conflictul între două principii morale de importanţă egală pentru educatori, cu relevanţă pentru îndeplinirea responsabilităţilor profesionale. Importantă pentru studiul nostru este şi distincţia între dilema etică şi alte categorii de dileme (de exemplu, dilemele personale, profesionale etc.) În studiul empiric am explorat câteva elemente ale dimensiunii morale a profesiei didactice: valorile morale pe care profesorii le consideră ameninţate, dilemele etice în sensul de conflicte între valori morale, raţionamentele etice ale educatorilor şi strategiile de orientare în rezolvarea dilemelor etice. Pornind de la Contribuţii la psihologia morală 137 cadrul teoretic de conceptualizare al dilemelor morale, am dorit să investigăm empiric dacă ceea ce înţeleg educatorii români prin dilemă etică coincide cu ceea ce poate fi considerat drept dilemă etică autentică. Pentru culegerea informaţiilor am utilizat metodele focus-grupului, raportului scris şi probei de evaluare, iar pentru prelucrarea rezultatelor am utilizat analiza de conţinut şi ghidul de lectură. O primă concluzie a studiului nostru este că educatorii identifică cinci teme profesionale în care consideră că există ameninţarea ca valorile etice să fie încălcate sau în legătură cu care pot apare dileme etice: relaţia cu părinţii, colegialitatea, leadership-ul, relaţia cu elevii şi problemele de justiţie socială. Aceste rezultate sunt în acord cu Tirri şi Husu (2002). În cercetarea lor, ei au identificat, de asemenea, conflicte între profesori şi părinţi, conflicte colegiale, conflicte între profesori şi comunitate. O a doua concluzie este că majoritatea dilemelor identificate de profesori nu sunt dileme etice autentice, ci pot fi considerate mai degrabă pseudodileme, dileme profesionale sau încercări ale curajului profesional. De asemenea, unii educatori confundă dilema etică cu încălcarea valorilor etice. O a treia concluzie este că în raţionamentul etic al educatorilor investigaţi apar cu preponderenţă argumente bazate pe principii şi secundar argumente contextuale. În ceea ce priveşte aprecierea dificultăţii dilemelor probei, educatorii au considerat că dilema 1 este cea mai dificilă. În ciuda faptului că dilema 3 este o pseudodilemă etică, 6 respondenţi au evaluat-o ca fiind foarte dificilă. Ca strategie a deciziei, profesorii preferă orientarea unilaterală şi pe locul doi delegarea către director. Înainte de a realiza unele recomandări practice pentru educatori, avertizăm asupra câtorva limite metodologice ale acestui studiu: 1. Lotul de subiecţi nu a fost selectat cu scopul de a fi reprezentativ pentru populaţia de profesori din România, deci generalizarea este limitată. 2. Tendinţa de faţadă poate fi invocată, de asemenea, din cauza temei sensibile; 3 Am identificat limite de înţelegere a conceptelor cercetării de către educatori, în ciuda operaţionalizării lor. Conceptul de dilemă etică nu face parte din vocabularul curent al educatorilor, etica profesională nefiind prezentă în curricula formării iniţiale a personalului didactic. Studiul nostru pune în evidenţă faptul că în munca profesorilor sunt multe situaţii în care intervine procesul decizional. Decizia profesională în general, şi decizia etică în special sunt dimensiuni centrale ale activităţii didactice. În lumina clarificărilor teoretice şi a concluziilor de mai sus, propunem o strategie de abordare a dilemelor, utilă atât pentru educatorii practicieni, cât şi pentru studenţii care se pregătesc pentru profesia didactică. Ea cuprinde următoarele etape: Identificarea problemei şi a actorilor implicaţi. Este o prima etapă, care are drept scop înţelegerea situaţíei cu care ne confruntăm. Întrebările la care vom răspunde sunt următoarele: Care este problema etică? Cum poate fi ea formulată Roxana Ghiaţău n 138 clar? Există aspecte ale problemei pe care nu le cunosc? Care sunt persoanele confruntate cu această problemă? Recunosc ele că au de-a face cu o problemă? Stabilirea categoriei de probleme în care se încadrează situaţia noastră. Este o responsabilitate profesională sau este o dilemă etică? În funcţie de răspunsul la această întrebare, vom parcurge următoarele etape ale strategiei: Căutarea informaţiilor relevante pentru ieşirea din impas. Dacă problema ţine de o responsabilitate profesională, modul de rezolvare este deja precizat prin regulamente, statute şi coduri etice. Dacă problema este o dilemă etică, căutarea informaţiilor este mai dificilă. Este posibil ca legile în vigoare, regulamentele, statutul profesiei sau codul etic al profesiei să ofere unele repere de abordare ale situaţiei, sau, din contră, să nu ne spună nimic. Sursele de informaţii pe care ne putem baza pot fi teoriile filosofice sau etica personală. Pentru Husu (2003a, 16), o dilemă profesională poate fi reprezentată şi rezolvată utilizând trei tipuri de etică: etica credinţelor personale, etica normelor şi principiilor reglatoare şi etica gestionării dilemei. Fiecare tip de etică apelează la un alt mod de percepere a situaţiei. Poliner Shapiro şi Stefkovich (2005) susţin că în analiza unei situaţii etice trebuie să luăm în calcul mai multe elemente: standardele profesiei, codurile etice, etica în comunitate, toate filtrate într-un cadru de luare a deciziei etice, pe baza unei judecăţi profesionale. Dezvoltarea soluţiilor este următoarea etapă, în care putem utiliza metoda brainstorming pentru a proiecta soluţii alternative ale dilemei etice. Evaluarea soluţiilor presupune să răspundem la următoarele întrebări: Căror principii etice le-am acordat intâietate? Ce avantaje şi dezavantaje au soluţiile găsite? O analiză SWOT ar fi oportună. Este important să luăm în calcul „fineţea etică" (Freeman 2013), pentru ca soluţia propusă să răspundă nevoilor tuturor celor implicaţi. Alegerea celei mai bune soluţii presupune o ultimă confruntare cu mai multe criterii de analiză. Este o ultimă ocazie de a aduna informaţia suplimentară care să ajute în soluţionarea conflictului etic. „Distanţează-te de problemă şi priveşte-o ca şi cum ar fi a altcuiva, din altă instituţie, cultură sau ţară" ar putea fi un sfat util în acest moment. Este o sarcină dificilă, întrucât trebuie să ne ferim de capcanele gândirii dihotomice sau ale raţionalizărilor de genul „nu s-a putut altfel." Profesorul trebuie să aleagă soluţia care promite să maximizeze rezultatele dorite cu privire la elevi, chiar dacă unii vor avea de suferit (Lampert 1985; Husu 2003a). Cel mai important criteriu de evaluare a soluţiei este următorul: în modul de abordare a dilemelor etice vom ţine cont de exigenţele eticii profesionale şi nu doar de valorile personale. Implementarea, monitorizarea şi evaluarea soluţiei presupune, în primul rând, autoreflexivitate, capacitate de „a întoarce pe toate feţele" consecinţele aplicării răspunsului. De mare folos va fi elucidarea următoarelor întrebări (Felicio Contribuţii la psihologia morală 139 şi Pieniadz 1999): Ai primit suport instituţional? Ai avut nevoie de consiliere legală? Cum va afecta pe ceilalţi decizia ta? Care a fost lecţia învăţată de participanţi? În final, apreciem că studiul întreprins are finalităţi atât teoretice cât şi practice. Cadrul teoretic de definire al dilemelor etice şi strategia de abordare a dilemelor etice îşi pot găsi locul într-un curs de etică profesională destinat viitorilor educatori sau practicienilor. Scopul acestui demers ar consta în cultivarea reflexivităţii profesorilor, care ar conştientiza problemele de ordin etic pe care le întâlnesc în activităţile cu elevii. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Allen, Karen. 2012. „What is an ethical dilemmas?" The New Social Worker Spring, 19 (2): 4-5. Althof, Wolfgang. 1990. „Teachers moral judgment and interpersonal problem solving in the classroom." Paper presented at the 15th Annual Conference of the Association for Moral Education, Notre Dame University, South Bend, IN. Barlow, Michel. 1999. Le Métier d'enseignant. Essai de définition. Paris: Anthropos-Economica. Bascia, Nina. 2009. „Teachers As Professionals: Salaries, Benefits And Unions." In International Handbook of Research On teachers and teaching, ed. L.J. Saha, A.G. Dworkin, 481-489. Springer science and business media. Bayaga, Anass. 2011. „Ethical Dilemma: Immoral Morals." The Social Science Journal 28 (2): 107-112. Ben-Peretz, Miriam şi Lya Kremer-Hayon. 1988. „Teachers' Profesional Dilemmas." Paper presented at the Anual Meeting of the American Educational Research Asociation (New Orleans, LA, April 5-9, 1988). Berlak, Ann şi Harold Berlak. 1981. Dilemmas of Schooling. London: Methuen. Campbell, Elizabeth. 1993. „Strategic Leadership or Suspended Morality? How Principals Cope With Ethical Conflicts in Schools." Paper presented at the XXI Annual Conference of the Canadian Society for the Study of Education, Carleton University, Ottawa, June 10. Roxana Ghiaţău n 140 Campbell, Elizabeth. 1996. „Ethical implications of collegial loyalty as one view of teacher professionalism." Teachers and Teaching: theory and practice 2: 191-208. Campbell, Elizabeth. 2000. „Professional Ethics in Teaching: Towards the Development of a Code of Practice." Cambridge Journal of Education 30 (2): 203-221. Campbell, Elizabeth. 2003. The Ethical Teacher. Philadelphia: The Open University Press. Caspersen, Joakim. 2013. „The valuation of knowledge and normative reflection in teacher qualification. A comparison of teacher educators, novice and experienced teachers", Teaching and Teacher Education: An International Journal of Research and Studies 30: 109-119. Chang, Fon Yean. 1994. „School teachers' moral reasoning." In Moral development in the professions: Psychology and applied ethics, ed. James R. Rest, Darcia Narvaez, 71-83, Hillsdale, NJ: Erlbaum. Colnerud, Gunnel. 1997. „Ethical conflicts in teaching." Teaching and Teacher Education 13 (6): 627-635. Colnerud, Gunnel. 2006. „Teacher ethics as a research problem: syntheses achieved and new issues." Teachers and Teaching: theory and practice 12 (3): 365-385. Cranston, Neil, Lisa Ehrich şi Megan Kimber. 2006. „Ethical dilemmas: the 'bread and butter' of educational leaders' lives." Journal of Educational Administration 44 (2): 106-121. Cuban, Larry. 2001. „How Can I Fix It?: Finding Solutions and Managing Dilemmas : an Educator's Road Map." Teachers College Press. Cuban, Larry. 2012. „Lessons Learned from a Career as Practitioner and Scholar." Disponibil la: https://larrycuban.wordpress.com/2012/12/08/lessons-learnedfrom-a-career-as-practitioner-and-scholar/. Cuban, Larry. 2014. „Teacher, Principal, and Superintendent Core Dilemmas That Need to Be managed." Disponibil la: https://larrycuban.wordpress.com/ 2014/09/12/teacher-principal-and-superintendent-core-dilemmas-that-need-tobe-managed/. Cuban, Larry. 1992. „Managing Dilemmas while Building Professional Communities." Educational Researcher 21 (1): 4-11. Cummings, Rhoda, Lynn Dyas, Clerbone D. Maddux şi Art Kochman. 2001. „Principled moral reasoning and behavior of preservice teacher education students." American Education Research Journal 38 (1): 143-158. Cummings, Rhoda, Steve Harlow şi Cleborne D. Maddux. 2007. „Moral reasoning of in-service and pre-service teachers: a review of the research." Journal of Moral Education 36 (1): 67-78. Contribuţii la psihologia morală 141 DeNicolis Bragger, Jennifer, Ofelia Rodriguez-Srednicki, Eugene J. Kutcher, Lisa Indovino, şi Erin Rosner. 2005. „Work-family Conflict, Work-family Culture, and Organizational Citizenship Behavior Among Teachers." Journal of Business and Psychology 20 (2): 303-324. Dickinson, V. şi J. Gabriel. 1982. „Principled Moral Thinking of Australian Adolescents: Sample Characteristics and f Correlates „. Genetic Psychology Monographs 106: 25-29. Diessner, Rhett. 1991. „Teacher education for democratic classrooms: Moral reasoning and ideology critique." Paper presented at the annual meeting of the Association for Moral Education, Athens, GA. Doyle, Walter. 1986. „Classroom organization and management." In Handbook of research on teaching (3rd ed.), ed. M. C. Wittrock, 392-431. New York: Macmillan. Dworkin, A. Gary. 1986. Teacher Burnout in the Public Schools: Structural Causes and Consequences for Children. New York: State University of New York Press. Ehrensal, Patricia. 2003. „The Three Faces of Power: The U.S. Supreme Court Legitimisations." Educational Administration Quarterly 39 (2): 145-163. Ehrich, Lisa Catherine, Megan Kimber, Jan Millwater şi Neil Cranston. 2011. „Ethical dilemmas: A model to understand teacher practice." Teachers and Teaching, 17(2): 173-185. Elbow, Peter. 1983. „Embracing contraries in the teaching process." College English, 45 (4): 327-339. Eyal, Ori Izhak Berkovicha şi Talya Schwartz. 2011. „Making the right choices: ethical judgments among educational leaders". Journal of Educational Administration 49 (4): 396-413. Feeney, Stephanie şi Nancy K. Freeman. 2005. Ethics and the Early Childhood Educator: Using the NAEYC Code of Ethics, 2nd Ed. Washington, DC: National Association for the Education of Young Children. Felicio, Diane M. şi Jean Pieniadz. 1999. „Ethics in Higher education: Red Flags and Grey Areas." Feminism and Psychology Sage Publications 9 (1): 53-73. Fleetwood, Karen L. 1987. „The conflict management styles and strategies of educational managers" University of Delaware, degree of Master of Arts in Communication, December. Disponibil la: https://www.udel.edu/communi cation/web/thesisfiles/fleetwoodthesis.pdf. Freeman, Nancy. 2013. „Professional Ethics for Montessori Early Childhood Teacher Educators", 2nd Annual, Montessori Teacher Educators Symposium, Washington DC, Saturday December 7. Fullan, Michael şi Andy Hargreaves. 1991. „Working Together for your School", Australian Council for Education Administration, Inc., Paperbacks, Victoria. Roxana Ghiaţău n 142 Ghiaţău, Roxana. 2011. Codul deontologic al profesiei didactice. Iaşi: Editura Sedcom Libris. Gilligan, Carol. 1982. In a Different Voice. Psychological Theory and Women's Development. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. GökÇe, Asiye Toker. 2013. „Ethical Awareness and Ethical Orientation of Turkish Teachers." Education 134 (1): 35-49. Golan, Michael şi Goran Fransson. 2009. „Professional Codes of Conduct; Towards an Ethical Framework for Novice Teacher Educators." In Becoming a Teacher Educator; Theory and Practice for Teacher Educators, ed. Anja Swennen, Marcel van der Klink, 45-58. Springer. Hitt, William D. 1990. Ethics and Leadership: Putting Theory into Practice. Columbus: Battelle Press. Höglund, T., G. Helgesson şi S. Eriksson. 2010. „Ethical Dilemmas and Ethical Competence in the Daily Work of Research Nurses." Health Care Analysis 18 (3): 239-251. Hoyle, Eric. 2001. „Teaching: prestige, status and esteem." Educational Management and Administration 29 (2): 139-152. Husu, Jukka. 2003 (a) „Constructing Ethical Representations From the Teacher's Pedagogical Practice: A Case of Prolonged Reflection." Interchange 34 (1): 1-21. Husu, Jukka. 2003 (b) „Real-world Pedagogical Ethics: mission impossible?" Teacher Development 7 (2): 311-326. Jackson, Philip Wesley, Robert Boostrom şi David Hansen. 1993. The moral life of schools. San Francisco: Jossey-Bass. Johnston, Bill. 2002. Values in English language teaching. Mahwah, NJ: Lawrence Erlbaum. Johnston, Marilyn şi Carol Lubomudrov.1987. „Teachers' level of moral reasoning and their understanding of classroom rules and roles." The Elementary School Journal 88: 64-77. Kidder, Rushword. 1995. How good people make tough choices: Resolving the dilemmas of ethical living. New York, NY: Fireside Publications. Koc, Kevser şi Cary Buzzelli. 2014. „Turkish teachers' accounts of moral dilemmas in early childhood settings" Journal of Early Childhood Research, 1-15. Kohlberg, Lawrence. 1981. Essays on Moral Development. Volume 1: The Philosophy of Moral Development. San Francisco: Harper and Row. Kyriacou, Chris. 2001. „Teacher stress: directions for future research." Educational Review, 53(1): 28-35. Labaree, David F.2000. „On the nature of teaching and teacher education; difficult practices that look easy." Journal of Teacher Education, 51 (3): 228-233. Contribuţii la psihologia morală 143 Lampert, Magdalene.1985. „How Do Teachers Manage to Teach?" Harvard Educational Review 55 (2): 78-94. Lind, Georg. 2004. „The meaning and measurement of Moral Judgement Competence: A Dual-Aspect Model." Disponibil la: http://www.uni-konstanz. de/ag-moral/pdf/Lind2004_meaning-and-measurement.pdf. Lyons, Nona.1990. „Ethical and epistemological dimensions of teachers' work and development." Harvard Educational Review, 60(2): 159-180. MacBeath, John. 2012. „Understanding and addressing the dissatisfiers." În Future of teaching profession, Education International Research, Institute Leadership for Learning, The Cambridge Network: 21-37. Maslovaty, Nava. 2000. „Teachers' Choice of Teaching Strategies for Dealing with Socio-Moral Dilemmas in the Elementary School", Journal of Moral Education, 29 (4): 429-444. McAuliffe, Donna. 2005. „I'm Still Standing: Impacts and Consequences of Ethical Dilemmas for Social Workers in Direct Practice." Journal of Social Work Values and Ethics. Mureşan, Valentin. 2010. „Dilemele etice şi cadrele de evaluare morală." Disponibil la: http://www.ccea.ro/dilemele-etice-si-cadrele-de-evaluare-morala/. Nias, Jennifer. 2005. „Why teachers need their colleagues: a developmental perspective." În The practice and theory of school lmprovement, ed. D. Dopkins, 223-237, Springer. Oser, Fritz şi Wolfgang Althof. 1993. „Trust in Advance: On the Professional Morality of Teachers." Journal of Moral Education 22 (3): 253-275. Poliner Shapiro, Joan şi Jacqueline Anne Stefkovich. 2005. Ethical Leadership and Decision Making in Education: Applying Theoretical Perspectives to Complex Dilemmas (second edition) Lawrence Erlbaum Associates. Resh, Nura şi Clara Sabbagh. 2009. „Justice in Teaching." În International Handbook of Research On teachers and teaching, ed. L. J. Saha, A.G. Dworkin, 669-682, Springer science and business media. Roche, Kevin W. 1997. „Principals' responses to moral and ethical dilemmas in catholic school settings", A thesis submitted in conformity with the requirements for the Degree of Doctor of Education, Department of Theory and Policy Studies in Education The Ontario Institute for Studies in Education of the University of Toronto. Sacară, Liliana şi Iacob Luminiţa. 2002. „Dinamica structurilor axiologice la adolescenţi." Social Psychology (Psihologia socială) (10): 53-77. Shapira-Lishchinsky, Orly 2011, „Teachers' critical incidents: Ethical dilemmas in teaching practice." Teaching and Teacher Education 27 (3): 648-65. Roxana Ghiaţău n 144 Shapira-Lishchinsky, Orly şi Lily Orland-Barak 2009. „Ethical dilemmas in teaching: the Israeli case." Education and Society, 27(3): 27-45. Tal, Clodie şi Yinon, Yoel. 2009. „Teachers' Values in the classroom" . În International Handbook of Research On teachers and teaching, ed. L.J. Saha, A.G. Dworkin, 259-276, Springer science and business media. Terrance, McConnell. 2010. „Moral Dilemmas." În The Stanford Encyclopedia of Philosophy (Summer Edition), ed. Edward N. Zalta. Disponibil la: http://plato.stanford.edu. Tirri, Kirsi şi Puolimatka, Tapio. 2000. „Teacher authority in schools: a case study from Finland." Journal of Education for Teaching: international research and pedagogy 26 (2): 157-165. Tirri, Kirsi şi Jukka Husu. 2000. „Uncovering a relational epistemology of ethical dilemmas in early childhood education." Paper presented at the Annual Meeting of the American Educational Research Association, New Orleans, LA. Tirri, Kirsi şi Jukka Husu. 2002. „Care and Responsibility in 'The Best Interest of the Child': Relational voices of ethical dilemmas in teaching", Teachers and Teaching: theory and practice, 8 (1): 65-80. Tirri, Kirsi. 1999. „Teachers' Perceptions of Moral Dilemmas at School." Journal of Moral Education 28 (1): 31-47. Tirri, Kirsi. 1997. „How Finnish teachers identify and solve moral dilemmas at school: a case study." A paper presented at the Annual Meeting of the American Educational Research Association in Chicago, March 25. Whitcomb, Jennifer A. 2002. „Composing Dilemma Cases: An opportunity to understand moral dimensions of teaching", Teaching Education 13: (2) 179-201. Williams, Bernard. 1981. „Conflicts of Values". Moral Luck: Philosophical Papers 19731980. Cambridge: Cambridge University Press, 71-82. Yaffe, Elka şi Ditza Maskit. 2010. „Discussing pedagogical dilemmas with teacher educators: facilitating their professional development." Professional Development in Education 36 (1-2): 93-109. Zweig Corrigan, Stephanie şi Alan R. Tom. 1999. „The Moral Dilemmas of Teacher Educators." The Educational Forum 63 (1): 66-72. Contribuţii la psihologia morală 145 Anexa 1. Probă dileme şi raţionament moral Informaţiile furnizate de dvs. prin acest chestionar sunt confidenţiale şi ne vor sprijini într-un proiect de cercetare în domeniul eticii pedagogice. Mai jos aveţi scenariile unor dileme etice care ar putea apare în munca dvs. Răspundeţi reflectând asupra soluţiilor oferite. Nu există răspuns corect sau greşit. 1. Un învăţător are o clasă foarte bună, cu care a obţinut performanţe deosebite. Directorul şcolii a anunţat că începând de anul viitor în toate clasele primare vor fi integraţi copii cu CES (Cerinţe Educative Speciale), potrivit recomandărilor legislative actuale cu privire la educaţia incluzivă. Întrucât în sistemul nostru educativ nu există suficient personal de sprijin pentru această categorie de copii, mai mulţi părinţi nu sunt de acord cu acest lucru. Ei consideră că atenţia sporită pe care învăţătorul o va acorda copiilor cu CES ar putea periclita evoluţia performanţelor celorlalţi copii. Învăţătorul trebuie să decidă dacă îi primeşte în clasă pe elevii cu CES sau refuză includerea lor. Consideraţi că această dilemă este rezolvabilă? DA NU Dacă aţi ales DA, selectaţi una din cele două soluţii propuse şi argumentaţi alegerea făcută. Învăţătorul trebuie să-i includă în clasă pe elevii cu cerinţe educative speciale. Învăţătorul trebuie să refuze includerea în clasă a elevilor cu cerinţe educative speciale. Argumentarea alegerii: Dacă aţi ales NU, explicaţi de ce dilema nu poate fi rezolvată. Cine ar trebui să aibă putere de decizie în această situaţie? Realizaţi o ierarhie a factorilor de decizie! Directorul Părinţii Colegii Învăţătorul Alţii............. Roxana Ghiaţău n 146 2. Un profesor de muzică a format un cor cu elevi talentaţi, de la mai multe clase de gimnaziu. Scopul său este de a pregăti serbarea de final de an şcolar. La un moment dat, după multe repetiţii, elevii unui anumit cult religios (destul de numeroşi) s-au retras de la cor pentru că nu era în spiritul religiei lor ideea de a interpreta pe scenă. Profesorul trebuie să decidă dacă se foloseşte de autoritatea lui pentru a-i obliga pe aceşti copii să facă în continuare parte din cor, pentru a nu irosi eforturile şi şansele tuturor colegilor implicaţi, sau dacă trebuie să respecte decizia de retragere a unora, cu consecinţa anulării serbării de final de an. Consideraţi că această dilemă este rezolvabilă? DA NU Dacă aţi ales DA, atunci selectaţi una din cele două soluţii şi argumentaţi alegerea făcută. Profesorul trebuie să-i implice pe toţi, fără a ţine cont de opţiunea celor mai religioşi. Profesorul trebuie să respecte decizia de retragere a elevilor, motivată religios. Argumentarea alegerii: Dacă aţi ales NU explicaţi de ce dilema nu poate fi rezolvată. Cine ar trebui să aibă putere de decizie în această situaţie? Realizaţi o ierarhie a factorilor de decizie! Directorul Părinţii Colegii Profesorul Alţii............. Contribuţii la psihologia morală 147 3. Directorul şcolii a sugerat tututor învăţătorilor să pregătească un program special pentru Halloween, întrucât părinţilor şi elevilor le-ar plăcea acest lucru. Doamna Popescu, învăţătoare la clasa a treia, nu agreează această sărbătoare de import. Ea este pusă în faţa următoarei dileme: să dea curs dorinţelor exprimate de director, elevi şi părinţi sau să respecte propria opţiune de a nu realiza sărbătoarea de Halloween. Consideraţi că această dilemă este rezolvabilă? DA NU Dacă aţi ales DA, atunci selectaţi una din cele două soluţii şi argumentaţi alegerea făcută. Învăţătoarea trebuie să pregătească programul de Halloween. Învăţătoarea trebuie să refuze pregătirea programului de Halloween. Argumentarea alegerii: Dacă aţi ales NU explicaţi de ce dilema nu poate fi rezolvată. Cine ar trebui să aibă putere de decizie în această situaţie? Realizaţi o ierarhie a factorilor de decizie! Directorul Părinţii Colegii Învăţătorul Alţii............. Ierarhizati cele 3 dileme din perspectiva dificultăţii lor: 1. 2. 3. Roxana Ghiaţău n 148 Contribuţii la psihologia morală 149 Mecanismele psihologice ale biasurilor morale. Două strategii de corectare a lor Emilia Alexandra Antonese 1. Background teoretic Moralitatea a fost şi este un subiect de interes pentru oamenii din toate timpurile. Unii cercetători au remarcat pe bună dreptate suprapunerea tematică cu alte domenii: „încă de când oamenii au învăţat să scrie, au început să trateze subiecte ca moralitatea, religia sau legea, care adesea însemnau unul şi acelaşi lucru" (Haidt şi Kesebir 2010, p. 798). Astăzi, tema moralităţii face obiectul unor studii extensive în filozofie sau psihologie. Cercetările din domeniul psihologiei morale au profitat substanţial de perspectiva dezvoltării cognitive (Kohlberg 1969) şi de contribuţiile psihologiei sociale, domeniu în care au fost studiate teme relevante pentru fenomenul moralităţii: altruismul, comportamentul prosocial, agresivitatea sau obedienţa. Un interes deosebit a fost acordat în ultimele decenii studiului dilemelor morale care opun alegerea deontologică celei consecinţioniste (Greene et al. 2004). Scenarii ca dilema pasarelei sau a troleului au devenit deja clasice. În aceste cercetări, accentul cade tot mai mult pe înţelegerea mecanismelor psihologice care explică felul în care oamenii iau decizii şi fac judecăţi morale în diverse situaţii. În încercările de a explica formarea judecăţilor morale şi factorii care le influenţează, au existat întotdeauna dispute în ceea ce priveşte prevalenţa raţiunii sau a emoţiilor. Unii autori susţin că deciziile şi judecăţile morale depind în mare parte de procesarea raţională, deliberată a informaţiilor (Kohlberg 1969; Turiel 1983), în timp ce alţi cercetători au încercat să pună în evidenţă influenţa emoţiilor (Greene et al. 2001, 2004; Haidt 2001; Kahneman şi Frederick 2002). Teoria lui Kohlberg despre stadiile judecăţii morale a subliniat importanţa proceselor raţionale, susţinând că aprecierea unui lucru ca fiind moral sau imoral se bazează pe abilităţi cognitive care se dezvoltă încă din copilărie (Kohlberg 1969). Teoriile ulterioare au pus raţionalismul pur sub semnul întrebării. Pizarro, Uhlmann şi Bloom (2003) au demonstrat că judecata morală este mediată de emoţii. Greenwald şi Banaji (1995) atrag atenţia asupra faptului ca oamenii sunt adesea influenţaţi, în judecăţile lor de natură morală, de informaţii de care nici măcar nu sunt conştienţi. Haidt, Koller şi Dias (1993) au demonstrat că oamenii au reacţii emoţionale intense atunci când judecă actele imorale ale altor persoane. De asemenea, dovezile din Emilia Alexandra Antonese n 150 domeniul neuroimagisticii (Greene şi Haidt 2002) sprijină ideea că emoţiile au o influenţă deloc de neglijat asupra judecăţilor morale. Cele mai influente teorii despre relaţia dintre emoţii şi judecăţile morale sunt teoria procesării duale a informaţiei (Greene et al. 2001) şi modelul social intuiţionist (Haidt 2001). Le vom prezenta pe scurt în cele ce urmează. Greene şi colegii săi (2001, 2004) au formulat teoria procesării duale a informaţiei, care postulează două tipuri distincte de activare neuronală: un sistem rapid, bazat pe emoţii şi care solicită relativ puţin efort şi un sistem lent, reflexiv, care implică un grad mai mare de efort. Sistemul emoţional se referă la procesele rapide, intuitive şi automate de procesare a informaţiei, procese care sunt de cele mai multe ori inconştiente. Sistemul cognitiv, pe de altă parte, se referă la procesele conştiente, lente şi controlate, care sunt importante atunci când luăm decizii, ne controlăm impulsurile sau atunci când folosim funcţii cognitive superioare (Greene et al. 2008). Primul sistem este instinctiv (Stanovich 1999), se bazează pe experienţă şi este mai curând un sistem adaptativ decât o „scurtătură cognitivă" (Kahneman şi Tversky 1982). Reacţiile acestui sistem sunt rapide şi spontane şi se bazează pe afectele resimţite. Acest sistem, denumit şi sistemul experienţial, este influenţat preponderent de afecte, care determină la rândul lor comportamentele. Fiind un sistem adaptativ bazat pe experienţă, funcţia sa principală este aceea de a regla comportamentele de zi cu zi, cu scopul de a evita afectele negative şi de a anticipa afectele pozitive (Epstein 2008). În opoziţie, sistemul raţional operează într-o manieră analitică, conştientă, care implică multe resurse cognitive. El se bazează pe analiza atentă a dovezilor şi a datelor (Epstein 2008), fără a pune un accent special pe experienţele trecute sau pe afectele resimţite (Stanovich 1999). Un alt model explicativ privitor la evaluarea morală a comportamentului sau a acţiunilor este modelul social intuiţionist (Haidt 2001), care sugerează că judecăţile morale sunt mai curând intuiţii spontane, reacţii emoţionale de respingere sau acceptare, justificate ulterior prin eforturi cognitive (Greene şi Haidt 2002). Acest model sugerează că judecăţile cognitive intervin post-hoc în explicarea şi justificarea intuiţiilor care apar spontan sub forma sentimentului că ceva este sau nu moral. Această asumpţie este susţinută şi de studii în care participanţii au relatat despre anumite acţiuni că „par imorale" (Cushman et al. 2006). Bargh şi Chartrand (1999) evidenţiază automatismul judecăţilor morale în lucrarea lor „The unbearable automaticity of being". Ei arată că singurele situaţii în care survin judecăţi cognitive sunt cazurile în care fie nu există intuiţii iniţiale, fie există intuiţii contradictorii. Ideea că afectele influenţează judecăţile şi evaluările noastre nu este nici pe departe nouă, ci este susţinută şi de alte teorii psihologice, cum ar fi teoria afectelor ca informaţii (Schwarz şi Clore 1983). Atunci când oamenii realizează judecăţi sau evaluări ale unor situaţii, cea mai uşoară cale este de a recurge la ceea ce simt. Ei Contribuţii la psihologia morală 151 consideră, în general, că acţiunile care generează afecte pozitive sunt corecte şi le consideră greşite pe cele care generează afecte negative. Deşi se consideră că emoţiile au un rol primordial în luarea deciziilor morale (Haidt 2001), rolul lor exact în formarea judecăţilor nu a fost încă determinat (Doris 2010). Studii anterioare au demonstrat că afectele incidentale influenţează aprecierile asupra satisfacţiei vieţii (Schwarz şi Clore 1983), estimarea riscului (Loewenstein et al. 2001), precum şi alte judecăţi evaluative, cum ar fi judecarea stereotipurilor legate de rasă (Forgas şi Moylan 1991). Alte studii au evidenţiat o legătură directă între afectele incidentale şi judecăţile şi evaluările morale. De exemplu, manipularea emoţiei de dezgust prin aşezarea participanţilor la birouri murdare sau vizionarea unor filme dezgustătoare i-a determinat pe aceştia să considere acţiunile prezentate ca fiind mai imorale (Schnall et al. 2008). De asemenea, studii realizate cu ajutorul rezonanţei magnetice (Greene et al. 2001, 2004; Heekeren et al. 2003) au pus în evidenţă activarea emoţională în cazul judecăţilor morale. Dovezile de până acum par să susţină ideea că emoţiile apar concomitent cu formarea judecăţilor morale, în majoritatea situaţiilor care impun o evaluare din punct de vedere moral. Emoţiile influenţează deciziile morale, iar legătura dintre acestea pare să nu fie doar corelaţională. De aici, rezultă o întrebare firească: Pot fi separate emoţiile – eventual, prin efort cognitiv – de evaluările morale cu care sunt asociate? Vom încerca să răspundem acestei întrebări prin studiul experimental pe care îl prezentăm în continuare. În studiul nostru ne-am propus să reducem, prin diverse strategii cognitive, influenţa reacţiilor emoţionale asupra evaluării imoralităţii unor acţiuni prezentate participanţilor la studiu. Mai concret, am încercat să creăm condiţiile pentru a reduce impactul pe care anumiţi factori deformatori îl au asupra judecăţilor morale. Dintre factorii care deformează în general judecăţile morale am ales trei: consecinţele acţiunii, tipul de intervenţie a agentului (acţiune vs. omisiune) şi similaritatea percepută. Biasul consecinţelor (Baron and Hershey 1988) descrie tendinţa oamenilor de a judeca acţiunile ca fiind morale sau imorale prin prisma consecinţelor pe care acestea le au (Berg-Cross 1975; Lipshitz 1989; Olaru 2012). În scenariile prezentate în mod obişnuit, intenţiile agentului şi acţiunea săvârşită sunt menţinute constante. Cu toate acestea, subiecţii tind să judece mai aspru acţiunile cu consecinţe mai grave comparativ cu acţiunile identice din care rezultă consecinţe mai puţin grave sau neutre (Baron şi Hershey 1988). Biasul de omisiune reprezintă tendinţa de a evalua anumite acţiuni ca fiind mai grave decât inacţiunile sau omisiunile cu aceleaşi consecinţe sau chiar cu consecinţe mai grave (Baron şi Ritov 1994). Efectul biasului de omisiune a fost observat cu precădere în dilemele morale în care participanţii preferă să aleagă Emilia Alexandra Antonese n 152 inacţiunea, chiar dacă aceasta presupune consecinţe mai grave, de exemplu, mai multe victime (Ritov şi Baron 1990). Participanţii aleg să nu acţioneze (în mod tipic, să nu omoare o persoană pentru a salva mai multe), mai ales în situaţiile în care acţiunea presupune contact fizic sau apropiere faţă de victimă (Greene et al. 2008) sau încălcarea unor valori protejate (Baron şi Spranca 1997). Acest bias afectează şi evaluarea din punct de vedere moral a acţiunilor: inacţiunile sunt judecate ca fiind mai puţin imorale decât acţiunile; de exemplu, este mai imoral să otrăveşti pe cineva, decât să privezi de antidot o persoană (Cushman et al. 2006). Biasul similarităţii porneşte de la teoria atribuirilor defensive (Walster 1966) şi descrie tendinţa de a judeca imoralitatea unei acţiuni prin prisma similarităţii cu agentul: cu cât creşte similaritatea lor cu agentul, cu atât participanţii au tendinţa de a considera acţiunea lui ca fiind mai puţin imorală; cu cât agentul este descris ca fiind mai diferit de ei, cu atât participanţii tind să considere aceeaşi acţiune ca fiind mai imorală (Antonese 2015). Studii anterioare au arătat că încurajarea unei perspective raţionale (procesare de tip 2) duce la o diminuare a biasului consecinţelor (Gino, Moore şi Bazerman 2008), la o reducere a erorii determinate de devierea cauzală (Pizarro, Uhlmann şi Bloom 2003) şi la o creştere a preferinţei pentru perspectiva utilitaristă (Greene et al. 2008). Totuşi, studiile anterioare au testat perspectiva propusă de Epstein şi colegii săi (1992), în care consemnul dat pentru procesarea de tip raţional nu acoperă, în opinia noastră, toate aspectele presupuse de acest tip de procesare. Consemnul cerea participanţilor să precizeze care este judecata lor raţională şi obiectivă („my rational objective judgement is that"). Acest consemn omite un aspect foarte important în procesarea de tip 2: bazarea pe dovezi (Epstein 2008) şi nu pe experienţa proprie, ca în cazul sistemului 1. De asemenea, eficienţa acestei strategii a fost testată cu precădere în cazul dilemelor morale în care interesează preferinţa pentru una dintre cele două perspective, deontologică sau utilitaristă, şi doar în legătură cu unele biasuri morale. În studiul de faţă ne propunem să testăm eficienţa raţionamentului moral indus (Epstein et al. 1992) în cazul mai multor tipuri de biasuri. Vom îmbogăţi consemnul, cerând participanţilor să se raporteze la dovezile prezentate şi nu la experienţa proprie. A doua strategie pe care dorim să o testăm se bazează pe observaţiile făcute de Cushman şi colegii săi (2006), care au investigat influenţa contactului fizic asupra preferinţei pentru perspectiva utilitaristă sau deontologică. Atunci când participanţii conştientizează că simpla prezenţă a contactului fizic i-a determinat să facă o anumită alegere (de exemplu, în dilema pasarelei, alegerea de a nu împinge persoana pentru a opri înaintarea vagonului), ei îşi revizuiesc decizia, deoarece realizează că au recurs la un principiu care nu este suficient de bun şi că judecata lor a fost deformată. În consecinţă, a doua strategie presupune oferirea unui Contribuţii la psihologia morală 153 consemn specific fiecărui bias, prin care este divulgată existenţa lui şi este explicat mecanismul său de acţiune. 2. Metoda 2.1. Participanţi La acest studiu au participat 169 de studenţi ai Universităţii „Al. I. Cuza" din Iaşi, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, anii I şi II, cu vârsta cuprinsă între 19 şi 46 de ani (M = 22, SD = 4.06). Participanţii au completat chestionare şi au primit bonificaţii la seminariile de statistică şi psihologie socială. 2.2. Design experimental şi procedură Participanţii au avut de evaluat comportamentul unei persoane care încalcă o normă morală. Fiecare subiect a lecturat pe rând cele trei scenarii, a primit după fiecare dintre ele un consemn specific de procesare a informaţiilor conceput cu scopul de a diminua biasurile şi a evaluat apoi comportamentul fiecărui agent în parte. Primul scenariu surprinde biasul consecinţelor şi descrie un doctor care decide, pentru propriile beneficii financiare, să nu recomande o procedură de diagnosticare costisitoare unui pacient care suferă de dureri de spate. Starea pacientului se îmbunătăţeşte după administrarea de ibuprofen (condiţia fără consecinţe grave) sau se înrăutăţeşte, iar pacientul rămâne cu dureri pentru tot restul vieţii, pierzându-şi totodată mobilitatea (condiţia cu consecinţe grave). Al doilea scenariu are în vedere biasul de omisiune şi descrie o persoană care decide să o ucidă pe bunica sa pentru a-i moşteni averea. Acest lucru are loc fie prin administrarea unei doze duble de insulină (acţiune), fie prin neadministrarea dozei uzuale de insulină (inacţiune). Al treilea scenariu este conceput să inducă biasul similarităţii şi descrie o persoană care depăşeşte o maşină, în pofida interdicţiei semnalizate de linia continuă, şi accidentează un pieton cauzându-i o fractură. Conducătorul auto este descris fie similar cu participantul (acelaşi gen, vârstă similară, student), fie diferit de acesta (gen diferit, 69 de ani, pensionar). De asemenea, participanţii din grupul similaritate ridicată deţin permis de conducere şi au declarat că au depăşit cel puţin o dată pe linie continuă. Prin contrast, participanţii din grupul similaritate scăzută nu deţin permis auto. Scenariile sunt redate complet în Anexă. Manipularea strategiilor de diminuare a biasurilor s-a realizat prin intermediul consemnului Emilia Alexandra Antonese n 154 primit înaintea evaluărilor. Există două strategii de evitare a biasurilor, detaliate mai jos. Strategia a doua este particularizată pentru fiecare bias. Pentru a testa eficienţa strategiilor, vom compara rezultatele cu un grup de control. Participanţilor din acest grup nu li se oferă nicio strategie de evitare a biasurilor. Strategia 1. Procesarea raţională: „Vă rugăm acum să evaluaţi, pe scala de mai jos, comportamentul (agentului). Atunci când realizaţi evaluarea, vă rugăm să judecaţi obiectiv şi raţional, bazându-vă pe faptele şi dovezile prezentate". Strategia 2. Informarea. Această strategie presupune oferirea unui consemn specific fiecărui bias, prin care sunt detaliate mecanismele psihologice care îl produc. Consemnul de informare pentru biasul consecinţelor a fost: „Vă rugăm acum să evaluaţi, pe scala de mai jos, comportamentul doctorului. Înainte de a realiza evaluarea, dorim să precizăm faptul că oamenii sunt de regulă influenţaţi în mod eronat în evaluarea imoralităţii unei acţiuni de consecinţele pe care aceasta le are, considerând ca fiind mai puţin imorale acţiunile care nu au consecinţe grave, chiar dacă intenţiile şi comportamentul agentului sunt aceleaşi ca în cazul în care acţiunea are consecinţe grave." Consemnul de informare pentru biasul de omisiune a fost: „Vă rugăm acum să evaluaţi, pe scala de mai jos, comportamentul Elenei. Înainte de a realiza evaluarea, dorim să precizăm faptul că oamenii sunt de regulă influenţaţi în mod eronat în evaluarea imoralităţii unei persoane, considerând ca fiind mai imorale acţiunile săvârşite decât absenţa oricărei acţiuni, chiar dacă intenţiile persoanei şi consecinţele întâmplării sunt aceleaşi în ambele cazuri." Consemnul de informare pentru biasul similarităţii a fost: „Vă rugăm acum să evaluaţi, pe scala de mai jos, comportamentul şoferului. Înainte de a realiza evaluarea, dorim să precizăm faptul că oamenii sunt de regulă influenţaţi în mod eronat în evaluarea imoralităţii unei acţiuni de asemănarea dintre ei şi agent. Ei tind să considere ca fiind mai puţin imorale acţiunile săvârşite de persoane similare cu ei, chiar dacă intenţiile agentului şi consecinţele acţiunii sunt aceleaşi şi în situaţia în care nu există vreo asemănare cu ei." Grupul de control a primit următorul consemn: „Vă rugăm acum să evaluaţi, pe scala de mai jos, comportamentul (agentului)." Participanţii au evaluat imoralitatea acţiunilor prezentate în scenarii pe o scală de la 1 la 10, unde 1 reprezintă „deloc imoral" şi 10 reprezintă „foarte imoral". Participanţii au apreciat de asemenea şi gradul de responsabilitate a agentului şi a victimei în fiecare scenariu, pe o scală de la 1 la 10, unde 1 reprezintă „deloc responsabil" şi 10 reprezintă „total responsabil". În final, participanţii au indicat o modalitate de pedeapsă: a) închisoare, indicând apoi şi numărul de luni de pedeapsă; şi b) amendă, indicând suma de bani pe care ar trebui să o plătească. Participanţii aveau opţiunea de a opta pentru ambele variante de pedeapsă sau pentru niciuna din ele. Contribuţii la psihologia morală 155 3. Rezultate Pentru a determina dacă similaritatea percepută, consecinţele acţiunii sau tipul de intervenţie a agentului (acţiune vs. omisiune) au influenţat aprecierea imoralităţii comportamentelor agenţilor, am efectuat testele t pentru eşantioane independente, comparând cele două grupe de control (în care participanţii nu au primit instrucţiuni specifice) din cele două condiţii specifice fiecărui bias. Pentru a examina impactul consecinţelor asupra evaluărilor făcute de participanţi, am comparat răspunsurile oferite de aceştia la scenariul în care doctorul nu recomandă procedura de diagnosticare costisitoare. Rezultatele arată că participanţii au fost influenţaţi în evaluările lor de consecinţele acţiunii (t(55) = 2.674, p = 0.010), chiar dacă acestea au fost determinate doar de factori exteriori incontrolabili. Participanţii din grupul de control din condiţia consecinţe grave au evaluat comportamentul doctorului ca fiind mai imoral (M = 8.50, SD = 1,46), comparativ cu participanţii din grupul de control din condiţia consecinţe mai puţin grave (M = 7.22, SD = 2.30). De asemenea, consecinţele mai grave au determinat participanţii să-i atribuie doctorului mai multă responsabilitate (t(55) = 2.751, p = 0.003) şi să aleagă, ca modalitate de pedeapsă, un număr mai mare de luni de închisoare (t(65) = 3.088, p = 0.003; Mconsecinţe grave = 12.00, SD = 17.46; Mfara consecinţe grave = 2.57, SD = 7.62). Consecinţele acţiunii nu au influenţat într-o manieră semnificativă responsabilitatea atribuită victimei şi nici amenda pe care participanţii au considerat că ar trebui să o plătească doctorul. Tipul de intervenţie a agentului (acţiune vs. omisiune) a influenţat aprecierea imoralităţii, replicând rezultate cunoscute despre acest tip de bias (t(65) = 2.751, p = 0.003). Participanţii au evaluat ca fiind mai imoral comportamentul persoanei care a administrat o doză dublă de insulină (M = 9.68, SD = 0.76), comparativ cu participanţii care au evaluat comportamentul persoanei care a ales să nu administreze doza uzuală de insulină (M = 8.59, SD = 1.87), chiar dacă intenţiile erau aceleaşi şi rezultatul identic (decesul victimei). Tipul de intervenţie (acţiune vs. omisiune) nu a influenţat însă responsabilitatea atribuită agentului şi nici pe cea atribuită victimei. De asemenea, nu a fost observat un efect al manipulării asupra pedepsei pe care participanţii au considerat-o potrivită, nici în ceea ce priveşte numărul de luni de închisoare, nici în ceea ce priveşte amenda. Pentru a studia impactul similarităţii dintre participant şi agent asupra imoralităţii percepute, am comparat răspunsurile participanţilor din grupul similaritate ridicată cu cele oferite de participanţii din grupul similaritate scăzută, în scenariul şoferului care accidentează pietonul. Rezultatele arată un efect semnificativ al similarităţii asupra gradului în care participanţii apreciază comportamentul ca fiind imoral (t(87) = 4.816, p < 0.001). Participanţii din grupul similaritate ridicată consideră mai puţin imoral comportamentul agentului Emilia Alexandra Antonese n 156 (M = 5.79, SD = 1.81), în comparaţie cu cei din grupul similaritate scăzută (M = 7.75, SD = 1.35 ) cu toate că acţiunea, consecinţele şi intenţiile agentului sunt identice. Similaritatea percepută nu a influenţat responsabilitatea atribuită agentului, responsabilitatea atribuită victimei, amenda considerată potrivită şi nici numărul de luni de închisoare cu care a fost penalizat agentul. Pentru a testa eficienţa strategiei de procesare raţională a informaţiilor am comparat pentru fiecare scenariu răspunsurile participanţilor care au primit consemnul specific acestei strategii. Într-o primă etapă, am procedat într-o manieră similară celei folosite pentru demonstrarea existenţei biasului: am folosit testul t pentru eşantioane independente pentru a compara evaluările făcute de participanţii din grupul consecinţe grave – procesare raţională cu cele făcute de cei din grupul consecinţe moderate – procesare raţională. Dacă probabilitatea „p" obţinută are o valoare mai mare decât 0.05 considerăm că putem respinge ipoteza alternativă şi accepta ipoteza de nul, cu alte cuvinte, faptul că diferenţa, pusă iniţial în evidenţă prin compararea grupurilor de control, a dispărut şi, prin urmare, strategia a fost eficace. Pentru a testa suplimentar eficienţa strategiei am realizat apoi diferenţa dintre evaluarea făcută de participanţii din condiţia consecinţe grave procesare raţională şi cei din condiţia consecinţe moderate procesare raţională şi am comparat apoi această diferenţă cu valoarea 0, folosind testul t pentru un singur eşantion. Dacă valoarea indicelui „p" a fost şi în acest caz mai mare decât 0,05 am considerat strategia ca fiind eficientă în eliminarea biasului. Am folosit proceduri identice atât pentru testarea eficienţei strategiei de procesare raţională asupra biasului omisiunii şi al similarităţii cât şi pentru testarea eficienţei strategiei de informare. Strategia de procesare raţională a informaţiilor a avut un efect asupra evaluărilor făcute de participanţi dar acest efect a fost invers celui aşteptat: strategia determinând o intensificare a biasului. Participanţii din grupul consecinţe grave – procesare raţională au evaluat comportamentul agentului ca fiind mai imoral (t(69) = 3.06, p = 0.003, M = 8.40, SD = 1.90) în comparaţie cu participanţii din grupul consecinţe moderate – procesare raţională (M = 6.90, SD = 2.20), iar diferenţa dintre evaluările făcute de participanţii din condiţia procesare raţională în cele două situaţii specifice acestui bias a fost mai mare decât în cazul grupelor de control. Strategia de procesare raţională nu a dus la scăderea erorii de atribuire, participanţii din grupul consecinţe grave – procesare raţională continuând să atribuie mai multă responsabilitate agentului (t(69) = 2.23 p = 0.024, M = 8.17, SD = 2.13), în comparaţie cu cei din condiţia consecinţe moderate – procesare raţională (M = 6.88, SD = 2.55). În ceea ce priveşte biasul omisiunii, strategia de procesare raţională a avut efectul aşteptat, ducând la dispariţia biasului observat iniţial între grupurile de control: testul t pentru eşantioane independente a indicat lipsa unei diferenţe semnificative între evaluările făcute de participanţii din condiţia acţiune – procesare raţională şi cele făcute de participanţii din condiţia inacţiune – procesare raţională Contribuţii la psihologia morală 157 (t(20) = 0.69, p = 0.48). Lipsa unei diferenţe a fost pusă în evidenţă şi folosind testul t pentru un singur eşantion (t(20) = 0.77, p = 0.62) care a arătat faptul că diferenţa dintre cele două evaluări nu se îndepărtează semnificativ de valoarea 0. Strategia de procesare raţională a informaţiilor a dus şi la o dispariţie a bias-ului similarităţii (t(57) = 0.307, p = 0.76). Atunci când au primit consemnul de procesare raţională a informaţiilor, diferenţa dintre evaluările făcute de participanţii din grupul similaritate ridicată şi cei din grupul similaritate scăzută nu s-a îndepărtat semnificativ de 0 (t(28) = 0.41, p = 0.68). Strategia de informare a fost eficientă în diminuarea biasului consecinţelor, diferenţa pusă în evidenţă atunci când am comparat evaluările făcute de participanţii din grupele de control a dispărut atunci când subiecţii au fost informaţi cu privire la existenţa acestui bias (t(47) = 1.16, p = 0.25). Ipoteza este susţinută şi de rezultatele obţinute cu one sample t test: diferenţa dintre evaluările realizate de participanţii din condiţia consecinţe grave – informare şi cele realizate de cei din condiţia consecinţe moderate – informare nu se abate semnificativ de valoarea 0 (t(19) = 0.77, p = 0.45). În ceea ce priveşte diminuarea biasului omisiunii, strategia de informare nu a fost eficientă, diferenţele dintre evaluarea făcută de participanţii din condiţia acţiune şi cei din condiţia omisiune a rămas semnificativă şi după ce aceştia au primit consemnul în care erau informaţi cu privire la existenţa biasului (t(38) = 2.38, p = 0.022). Informarea participanţilor asupra faptului că similaritatea dintre ei şi agent ar putea influenţa evaluarea imoralităţii comportamentului agentului i-a determinat pe participanţi să evite o evaluare distorsionată. Nu au mai existat diferenţe semnificative între evaluările făcute de participanţii din grupul similaritate scăzută şi cei din grupul similaritate ridicată, după ce au primit consemnul de informare (t(54) = 0.39, p = 0.692). De asemenea, testul t pentru un singur eşantion a pus în evidenţă faptul că diferenţa dintre cele două medii nu se abate semnificativ de la valoarea 0 (t(19) = 0.68, p = 0.504). Pentru a verifica tendinţele şi eventualele pattern-uri de răspuns ale participanţilor, am calculat corelaţiile între răspunsurile oferite la cele cinci întrebări. În cazul biasului de omisiune, nu rezultă corelaţii semnificative între imoralitatea percepută, responsabilitatea atribuită victimei sau agresorului şi pedepsele atribuite acestuia. În schimb, în cazul biasului consecinţelor, participanţii par să răspundă după un anumit pattern, deoarece se observă corelaţii moderate între imoralitatea percepută şi atribuirea responsabilităţii agentului (r(168) = 0.469, p < 0.001), pe de o parte, şi între imoralitatea percepută şi perioada de închisoare prescrisă (r(168) = 0.292, p < 0.001), pe de altă parte. În cazul biasului similarităţii, se observă de asemenea o corelaţie între imoralitatea percepută şi responsabilitatea atribuită agentului (r(168) = 0.304, p < 0.000) şi între imoralitatea percepută şi responsabilitatea atribuită victimei (r(168) = -0.225, p = 0.006). Emilia Alexandra Antonese n 158 4. Discuţii Scopul acestui studiu a fost investigarea factorilor care influenţează evaluarea comportamentelor unui agent care încalcă diverse norme morale, concentrându-ne atenţia asupra biasului consecinţelor, biasului omisiunii şi biasului similarităţii dintre agent şi participant. Primele două biasuri sunt deja abundent documentate (Baron şi Hershey 1988; Baron şi Ritov 1994; Lipshitz 1989). Studiul nostru contribuie la fondul de cunoştinţe existente prin includerea mai multor aspecte de natură evaluativă, cum ar fi atribuirea responsabilităţii sau pedeapsa pe care participanţii o consideră potrivită pentru agent. În a doua etapă a studiului, ne-am propus să testăm eficienţa a două strategii care ar putea diminua ocurenţa biasurilor: încurajarea unei procesări raţionale a informaţiilor şi informarea participanţilor cu privire la existenţa şi mecanismele biasurilor. Studiul nostru arată că participanţii au fost influenţaţi în evaluarea imoralităţii acţiunilor agentului de consecinţele acesteia, rezultat ce confirmă studiile anterioare (Baron şi Hershey 1988; Lipshitz 1989). Consecinţele mai grave i-au determinat pe participanţi să atribuie mai multă responsabilitate agentului şi o pedeapsă mai severă. Atribuirea unei responsabilităţi mai mari agentului pentru acţiunile cu consecinţe grave este în conformitate cu unele studii din domeniul teoriei atribuirilor defensive (Walster 1966; Fiske şi Taylor 1991) şi poate fi un factor care explică, cel puţin în parte, biasul consecinţelor. Atunci când o acţiune are consecinţe grave, participantul tinde să îi atribuie agentului mai multă responsabilitate pentru incidentul produs şi să-l considere mai vinovat de încălcarea normelor, apreciind în ultima instanţă comportamentul acestuia ca fiind mai imoral. Această explicaţie este susţinută şi de corelaţia puternică între imoralitatea percepută, atribuirea responsabilităţii şi pedeapsa atribuită agresorului. Studiul nostru a putut replica şi rezultatele cunoscute despre biasul omisiunii. Tipul de intervenţie (acţiune vs. omisiune) a influenţat imoralitatea percepută, participanţii considerând mai imorală uciderea unei persoane printr-o acţiune directă decât printr-o omisiune, chiar dacă intenţiile erau identice în ambele cazuri. Acest rezultat este în conformitate cu studiile anterioare din domeniul deciziilor morale, care au arătat că participanţii consideră inacţiunea ca fiind mai puţin gravă (Ritov şi Baron 1990). Explicaţia acestui bias pare să nu aibă o legătură directă cu atribuirea responsabilităţii, pentru că tipul de intervenţie nu a influenţat nici atribuirea responsabilităţii, nici pedeapsa pentru agent. În fine, participanţii au considerat mai puţin imoral comportamentul agentului, atunci când acesta era descris similar cu ei, şi au arătat tendinţa de a condamna mai aspru aceeaşi acţiune, atunci când agentul era diferit de ei. Similaritatea dintre participanţi şi agent nu a influenţat în mod direct atribuirea responsabilităţii şi nici pedeapsa propusă pentru comportamentul lui. Chiar dacă nu Contribuţii la psihologia morală 159 am descoperit influenţe directe ale similarităţii asupra atribuirii responsabilităţii, aceasta din urmă pare să fie răspunzătoare, cel puţin în parte, pentru biasul similarităţii percepute, deoarece imoralitatea atribuită agentului corelează pozitiv cu responsabilitatea atribuită acestuia şi negativ cu responsabilitatea atribuită victimei. În partea a doua a studiului, ne-am concentrat atenţia asupra strategiilor de diminuare a biasurilor. Prima strategie a fost inducerea unei perspective raţionale printr-un consemn specific, similar studiilor anterioare (Gino, Moore şi Bazerman 2008), dar la care am adăugat cerinţa ca participanţii să se bazeze în evaluarea lor doar pe dovezile prezentate. În cazul biasului consecinţelor, această strategie a avut un efect invers celui anticipat, determinându-i pe participanţii la studiu să se lase influenţaţi într-o mai mare măsură de consecinţele acţiunii. Acest efect invers a fost observat doar în cazul biasului consecinţelor. În cazul biasului omisiunii şi al similarităţii, strategia a dus la diminuarea lor. Explicaţia pentru efectul invers observat în cazul biasului consecinţelor este legată eventual de faptul că noi am adăugat consemnului de procesare raţională folosit în studiile anterioare recomandarea de a baza evaluarea doar pe dovezi. Probabil că participanţii au interpretat consecinţele acţiunii în sensul unor dovezi relevante iar acest fapt i-a determinat să ţină cont de ele, într-o mai mare măsură. Strategia de procesare raţională a informaţiilor a fost eficientă în diminuarea biasului omisiunii în ceea ce priveşte evaluarea imoralităţii acţiunii, determinând participanţii să considere omisiunea la fel de imorală ca acţiunea. Totuşi, am observat şi aici un efect invers celui anticipat cu privire la penalizarea comportamentului indezirabil. În condiţia de acţiune directă, consemnul de procesare raţională i-a determinat pe participanţi să acorde o pedeapsă mai aspră agentului (mai multe luni de închisoare). Explicaţia pentru acest efect rezidă eventual tot în sublinierea importanţei dovezilor, fapt care a determinat probabil participanţii să ia în calcul într-o măsură mai mare consecinţele grave ale acţiunii şi, deci, să acorde o pedeapsă mai aspră. În ce priveşte eficienţa celei de-a doua strategii de corectare a biasurilor, rezultatele sunt de asemenea mixte. Ea a fost eficientă în diminuarea biasului consecinţelor şi al similarităţii şi nu a avut un efect semnificativ asupra biasului omisiunii. Considerăm că strategia de informare a fost eficientă în diminuarea biasul similarităţii deoarece participanţii au acceptat că similaritatea este irelevantă în evaluarea imoralităţii percepute. Aşa cum au arătat studiile anterioare (Cushman 2006), atunci când participanţii conştientizează existenţa unui bias, ei tind să respingă evaluarea iniţială şi să-şi corecteze modul de a gândi. Însă această ajustare apare doar dacă participanţii consideră acest factor ca fiind lipsit de fundamentare. Chiar dacă noi am informat participanţii în legătură cu existenţa şi mecanismele biasului omisiunii, acest fapt nu i-a împiedicat să ţină cont în evaluarea lor de factorul în cauză, deoarece au apreciat probabil că acel factor este suficient de Emilia Alexandra Antonese n 160 important. Într-adevăr, sistemul legislativ apreciază gravitatea faptelor în funcţie de tipul de acţiune, realizând o distincţie între acţiunile directe şi cele indirecte, prin omisiune, şi diferenţiind, de exemplu, între omor şi omor din culpă. Este posibil ca, în cazul biasului similarităţii, participanţii să nu fi putut găsi o justificare pentru evaluarea diferenţiată a comportamentului pe baza gradului de asemănare dintre ei şi agent, ceea ce a dus la respingerea automată a acestui tip de gândire şi la ajustarea evaluărilor iniţiale. În ceea ce priveşte limitele studiului, menţionăm posibilitatea redusă de generalizare a rezultatelor. În acest studiu am folosit o singură situaţie pentru evidenţierea fiecărui bias, ceea ce limitează concluziile pe care le putem formula în legătură cu mecanismele fiecărui bias şi a strategiilor de diminuare a lor. Studii viitoare ar trebui să testeze eficienţa acestor strategii folosind mai multe scenarii şi mai multe contexte. De asemenea, participanţii ar trebui întrebaţi în mod explicit despre motivele care i-au determinat să facă anumite alegeri. 5. Concluzii Studiul nostru confirmă influenţa consecinţelor acţiunii, a tipului de intervenţie a agentului şi a similarităţii percepute asupra evaluării imoralităţii unei acţiuni şi evidenţiază o legătură între imoralitatea percepută şi atribuirea responsabilităţii. Această legătură pare a explica, cel puţin în parte, biasurile evaluării moralităţii. Strategiile de diminuare a biasurilor s-au dovedit a fi parţial eficiente, evidenţiind astfel complexitatea proceselor de evaluare a imoralităţii. Strategia de procesare raţională a informaţiilor a fost eficientă în diminuarea biasului omisiunii şi a biasului similarităţii şi a determinat, surprinzător, o accentuare a biasului consecinţelor, iar strategia de informare a fost eficientă în diminuarea biasului consecinţelor şi a biasului similarităţii şi nu a avut niciun efect asupra biasului omisiunii. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Contribuţii la psihologia morală 161 Referinţe bibliografice: Antonese, Emilia Alexandra. 2015. „Understanding Moral Judgments: The Role of the Agent's Characteristics in Moral Evaluations." Symposion 2 (2): 203-213. Bargh, John A. şi Tanya L. Chartrand. 1999. „The Unbearable Automaticity of Being." American psychologist 54 (7): 462. Baron, Jonathan şi John C. Hershey. 1988. „Outcome Bias in Decision Evaluation." Journal of personality and social psychology 54 (4): 569. Baron, Jonathan şi Ilana Ritov. 1994. „Reference Points and Omission Bias." Organizational Behavior and Human Decision Processes 59 (3): 475-498. Baron, Jonathan şi Mark Spranca. 1997. „Protected Values." Organizational behavior and human decision processes 70 (1): 1-16. Berg-Cross, Linda Gail. 1975. „Intentionality, Degree of Damage, and Moral Judgments." Child Development: 970-974. Cushman, Fiery, Liane Young şi Marc Hauser. 2006. „The Role of Conscious Reasoning and Intuition in Moral Judgment Testing Three rinciples of Harm." Psychological science 17 (12): 1082-1089. Doris, John Michael. 2010. The Moral Psychology Handbook. New York: Oxford University Press. Epstein, Seymour. 2008. „Intuition from the Perspective of Cognitive-Experiential Self-Theory." In Intuition in Judgment and Decision Making, ed. Henning Plessner, Cornelia Betsch, Tilmann Betsch, 23-37. Mahwah, NJ, US: Lawrence Erlbaum Associates Publishers. Epstein, Seymour, Abigail Lipson, Carolyn Holstein şi Eileen Huh. 1992. „Irrational Reactions to Negative Outcomes: Evidence for Two Conceptual Systems." Journal of personality and social psychology 62 (2): 328-339. Fiske, Susan T. and Shelley E. Taylor. 1991. Social Cognition: From Brains to Culture (2nd ed.). New York: McGraw-Hill. Forgas, Joseph P. şi Stephanie J. Moylan. 1991. „Affective Influences on Stereotype Judgements." Cognition & Emotion 5 (5-6): 379-395. Greene, Joshua şi Jonathan Haidt. 2002. „How (and where) Does Moral Judgment Work?." Trends in cognitive sciences 6 (12): 517-523.. Greene, Joshua D., Sylvia A. Morelli, Kelly Lowenberg, Leigh E. Nystrom şi Jonathan D. Cohen. 2008. „Cognitive Load Selectively Interferes with Utilitarian Moral Judgment." Cognition 107 (3): 1144-1154. Greene, Joshua D., Leigh E. Nystrom, Andrew D. Engell, John M. Darley şi Jonathan D. Cohen. 2004. „The Neural Bases of Cognitive Conflict and Control in Moral Judgment." Neuron 44 (2): 389-400. Greene, Joshua D., R. Brian Sommerville, Leigh E. Nystrom, John M. Darley şi Jonathan D. Cohen. 2001. „An fMRI Investigation of Emotional Engagement in Moral Judgment." Science 293: 2105-2108. Emilia Alexandra Antonese n 162 Greenwald, Anthony G. şi Mahzarin R. Banaji. 1995. „Implicit Social Cognition: Attitudes, Self-Esteem, and Stereotypes." Psychological review 102 (1): 4-27. Gino, Francesca, Don A. Moore şi Max H. Bazerman. 2008. „No Harm, No Foul: The Outcome Bias in Ethical Judgments." Harvard Business School NOM Working Paper 08-080. Haidt, Jonathan. 2001. „The Emotional Dog and its Rational Tail: A Social Intuitionist Approach to Moral Judgment." Psychological review 108 (4): 814-834. Haidt, Jonathan şi Selin Kesebir. 2010. „Morality." In Handbook of Social Psychology, ed. Susan T. Fiske, Daniel T. Gilbert, Gardner Lindzey, 797-832. Hobeken, New Jersey: John Wiley. Haidt, Jonathan, Silvia Helena Koller şi Maria G. Dias. 1993. „Affect, Culture, And Morality, Or Is It Wrong to Eat Your Dog?" Journal of personality and social psychology 65 (4): 613-628. Heekeren, Hauke R., Isabell Wartenburger, Helge Schmidt, Hans-Peter Schwintowski şi Arno Villringer. 2003. „An fMRI Study of Simple Ethical Decision-Making." Neuroreport 14 (9): 1215-1219. Kahneman, Daniel şi Shane Frederick. 2002. „Representativeness Revisited: Attribute Substitution in Intuitive Judgment." In Heuristics and biases: The psychology of intuitive judgment, ed. Thomas Gilovich, Dale Griffin, Daniel Kahneman, 49-81. Cambridge: Cambridge University Press. Kahneman, Daniel şi Amos Tversky. 1982. „On the Study of Statistical Intuitions." Cognition, 11 (2): 123-141. Kohlberg, Lawrence, and Richard Kramer. 1969. „Continuities and Discontinuities in Childhood and Adult Moral Development." Human development 12 (2): 93-120. Lipshitz, Raanan. 1989. „Either a Medal or a Corporal: The Effects of Success and Failure on the Evaluation of Decision Making and Decision Makers." Organizational Behavior and Human Decision Processes 44 (3): 380-395. Loewenstein, George F., Elke U. Weber, Christopher K. Hsee şi Ned Welch. 2001. „Risk As Feelings." Psychological bulletin 127 (2): 267. Olaru, Bogdan. 2012. Changing one's Moral Luck: The Effect of Restitution on Moral Judgments. AV Akademikerverlag. Pizarro, David A., Eric Uhlmann şi Paul Bloom. 2003. „Causal Deviance and the Attribution of Moral Responsibility." Journal of Experimental Social Psychology 39 (6): 653-660. Ritov, Ilana şi Jonathan Baron. 1990. „Reluctance to Vaccinate: Omission Bias and Ambiguity." Journal of Behavioral Decision Making 3 (4): 263-277. Contribuţii la psihologia morală 163 Schnall, Simone, Jonathan Haidt, Gerald L. Clore şi Alexander H. Jordan. 2008. „Disgust as Embodied Moral Judgment." Personality and social psychology bulletin 34: 1096-1109. Schwarz, Norbert şi Gerald L. Clore. 1983. „Mood, Misattribution, and Judgments of Well-Being: Informative and Directive Functions of Affective States." Journal of personality and social psychology 45 (3): 513. Stanovich, Keith E. 1999. Who Is Rational?: Studies of Individual Differences in Reasoning. Psychology Press. Turiel, Elliot. 1983. The Development of Social Knowledge: Morality and Convention. Cambridge: Cambridge University Press. Walster, Elaine. 1966. „Assignment of Responsibility for an Accident." Journal of Personality and Social Psychology 3 (1): 73. Walster, Elaine. 1967. „Second Guessing Important Events." Human Relations 20: 239-249. Emilia Alexandra Antonese n 164 Anexă. Scenariile folosite Bias 1 – Inacţiune vs. acţiune Situaţia 1 – Acţiune Elena are o ruda care este bolnavă de diabet şi este dependentă de insulină. Elena are nevoie de bani şi, conştientă de faptul că este singura moştenitoare a averii rudei sale, decide într-o zi să-i administreze o doză dublă de insulină. Ruda Elenei moare ca urmare a administrării dozei duble de insulină. Situaţia 2 – Inacţiune Elena are o ruda care este bolnavă de diabet şi este dependentă de insulină. Elena are nevoie de bani şi, conştientă de faptul că este singura moştenitoare a averii rudei sale, decide într-o zi să nu-i administreze doza zilnică de insulină. Ruda Elenei moare ca urmare a neadministrării dozei uzuale de insulină. Bias 2 – Consecinţe negative vs. neutre Situaţia 1 Consecinţe negative De 2 săptămâni Ovidiu prezintă dureri în partea inferioară a spatelui, cu simptome îngrijorătoare. Medicul i-a prescris odihnă la pat, ibuprofen şi o pernă electrică noaptea. Deşi durerea s-a mai atenuat, Ovidiu este îngrijorat, deoarece durerea de spate persistă. În rest, Ovidiu este sănătos şi nu prezintă dureri de oase. Preocupat, Ovidiu doreşte să fie consultat de un chirurg ortoped sau să facă o scanare cu rezonanţă magnetică. Deşi în acest caz practica este să i se recomande un specialist sau studii de imagistică din cauza probabilităţii unei boli grave, medicul contactat de Ovidiu a recomandat doar odihnă, o soluţie mai uşoară şi mai ieftină pentru medic, Situaţia 2 Fără consecinţe negative De 2 săptămâni Ovidiu prezintă dureri în partea inferioară a spatelui, cu simptome îngrijorătoare. Deşi durerea s-a mai atenuat după ce i s-a prescris odihnă la pat, ibuprofen şi o pernă electrică noaptea, Ovidiu este îngrijorat deoarece durerea de spate a persistat. În rest, Ovidiu este sănătos şi nu prezintă dureri de oase. Preocupat, Ovidiu doreşte să fie consultat de un chirurg ortoped sau să facă o scanare cu rezonanţă magnetică. Deşi în acest caz practica este să i se recomande un specialist sau studii de imagistică din cauza probabilităţii unei boli grave, medicul contactat de Ovidiu a recomandat doar odihnă, o soluţie mai Contribuţii la psihologia morală 165 comparativ cu alternativele. Medicul a fost interesat într-adevăr să economisească bani şi timp pentru el însuşi. Doctorii încasează un tarif lunar pentru fiecare pacient consultat, în schimb consultaţia lor nu este decontată dacă trimit pacientul la un medic specialist. Simptomele lui Ovidiu se înrăutăţesc cu timpul şi după doar câteva săptămâni pacientul necesită o intervenţie chirurgicală la spate, care probabil că va avea efecte pe termen lung (durere sporită şi pierderea mobilităţii). uşoară şi mai ieftină pentru medic comparativ cu alternativele. Medicul a fost interesat într-adevăr să economisească bani şi timp pentru el însuşi. Doctorii sunt compensaţi în sensul că încasează un tarif lunar pentru fiecare pacient şi achită costurile specialiştilor din tariful lor. Simptomele lui Ovidiu se îmbunătăţesc cu timpul şi după doar câteva săptămâni durerea dispare cu totul. Bias 3 – Similaritate Situaţia 1 – Similaritate ridicată Maria are 21 de ani şi este studentă. Ea se îndreaptă spre facultate, la volanul autoturismului propriu. Ea circulă cu viteză legală dar, pentru că se grăbeşte, depăşeşte o altă maşină pe linia continuă, neobservând astfel un pieton care traversa strada. Maria frânează, însă loveşte persoana care traversa strada. Aceasta ajunge la spital unde medicii constată că are o fractură la picior. Situaţia 2 – Similaritate scăzută Maria are 69 de ani, şi este pensionar. Ea se îndreaptă spre piaţă, la volanul autoturismului propriu. Ea circulă cu viteza legală dar, pentru că se grăbeşte, depăşeşte o altă maşina pe linia continuă, neobservând astfel un pieton care traversa strada. George frânează însă loveşte pietonul care traversa strada. Acesta ajunge la spital unde medicii constată că are o fractură la picior. Emilia Alexandra Antonese n 166 Contribuţii la psihologia morală 167 Gândirea conştientă şi gândirea inconştientă în deciziile morale Georgiana Zugravu 1. Introducere În studierea modului în care oamenii folosesc raţionamentul moral pentru a rezolva diferite dileme morale, teoriile clasice ale moralităţii postulează că oamenii recurg fie la analiza raţională a informaţiilor disponibile, fie la cunoaşterea intuitivă, de primă instanţă pe care o au despre situaţia pe care o evaluează. Cele mai cunoscute modele explicative despre felul în care oamenii evaluează corectitudinea acţiunilor proprii sau ale celorlalţi sunt propuse din două mari perspective, cea raţionalistă şi cea intuiţionistă. Ambele perspective impun puncte de vedere diferite asupra evaluării morale. Abordarea raţionalistă susţine că evaluările morale sunt rezultatul proceselor cognitive superioare, reflexive, asupra cărora subiectul are o putere ridicată de control (Kohlberg 1968; Turiel 1983), pe când modelele intuiţioniste evidenţiază rolul unor procese de nivel inferior, care se desfăşoară automat, intuitiv şi se află, într-o mare măsură, în afara controlului conştient al subiectului (Haidt 2001). Lucrarea de faţă porneşte de la câteva dintre cele mai importante abordări despre mecanismele psihologice care stau la baza evaluărilor morale. Ne interesează opoziţia dintre prelucrarea conştientă şi inconştientă a acestor informaţii şi dacă există un efect semnificativ al procesării cognitive asupra evaluării morale. Studiile pe tema gândirii inconştiente converg către ideea că, în situaţii decizionale cu implicaţii morale, gândirea inconştientă conduce la decizii mai utilitariste, comparativ cu cea conştientă sau spontană (Ham şi Bos 2010). Mai mult, s-a observat că, în contexte care nu au conotaţii morale, gândirea inconştientă conduce la o acurateţe mai mare a deciziei în raport cu propriile preferinţe (Dijksterhuis 2004). Vom extinde această idee la sfera evaluării morale. Ipoteza noastră este că modul de prelucrare inconştient al informaţiei este capabil să conducă la rezultate care sunt în mai mare măsură concordante cu standardele morale declarate ale participanţilor la studiu, comparativ cu modul de prelucrare conştient şi cu modul de evaluare spontan, realizat fără a avea la dispoziţie un timp de reflecţie. Cu alte cuvinte, ne aşteptăm ca gândirea inconştientă să conducă la decizii mai apropiate de profilul moral al individului comparativ cu gândirea spontană sau conştientă. Georgiana Zugravu n 168 2. Perspective teoretice asupra mecanismelor psihologice care stau la baza elaborării judecăţii morale O întrebarea tipică din aria cercetărilor referitoare la raţionamentele morale este: Ce mecanisme psihologice stau la baza evaluării moralităţii acţiunilor, fie că este vorba despre comportamentele proprii sau ale celuilalt? Psihologia morală a fost mult timp caracterizată de o perspectivă dihotomică. Explicarea mecanismelor prin care sunt generate judecăţile morale recurge fie la modele intuiţioniste – pentru care judecata morală este produsul unor procese non-raţionale, intuiţioniste, afective – fie la modele raţionaliste, care, în elaborarea judecăţii morale, accentuează rolul proceselor cognitive conştiente, de ordin superior. Modelele raţionaliste se bazează pe asumpţia conform căreia la baza evaluărilor şi deciziilor morale stau procesele de raţionament şi reflecţie (Kohlberg 1968; Turiel 1983). Evaluările şi deciziile morale sunt rezultatul unor calcule raţionale, solicită efort şi un control cognitiv ridicat din partea decidentului, care este pe deplin conştient de această experienţă (Bargh 1994). Cea mai cunoscută perspectivă raţională asupra judecăţii morale este modelul propus de Lawrence Kohlberg, pornind de la observaţiile lui Jean Piaget asupra caracteristicilor raţionamentului moral la copii. Kohlberg descrie judecata morală ca fiind procesul conştient de utilizare a unui limbaj moral comun (Kohlberg 1984). Modelul nu neagă implicarea dinamicilor afective în judecarea situaţiilor cu specific moral, dar le conferă un rol secundar, postulând că, în cele din urmă, evaluările şi deciziile morale sunt rezultatul unui proces de gândire şi raţionament. În explicarea judecăţii morale, Kohlberg utilizează tehnica interviului şi a dilemelor morale. El confrunta participanţii (copii şi adulţi) cu situaţii problemă (dilemele morale) construite în jurul opoziţiei dintre obligaţia de a respecta o normă morală (de exemplu, să nu furi) şi aspecte particulare care pot favoriza încălcarea acelei norme morale. În final, este analizată maniera în care subiecţii rezolvă aceste conflicte. Cea mai cunoscută dilemă este cea în care Heinz, personajul principal, trebuie să decidă dacă va intra prin efracţie în farmacie pentru a fura un medicament care ar putea să salveze viaţa soţiei sale afectată de o formă rară de cancer. În urma analizei datelor, Kohlberg a arătat că ontogeneza judecăţii morale este una de tip stadial şi a identificat şase astfel de stadii. În cel incipient, copiii evaluează acţiunile din prisma consecinţelor pozitive sau negative asupra sinelui. Odată cu maturizarea şi dezvoltarea abilităţilor cognitive, se dezvoltă abilitatea „asumării rolului" sau capacitatea de a înţelege o situaţie din perspective diferite. Asumarea rolului sprijină dezvoltarea judecăţii morale, iar dezvoltarea acesteia din urmă conduce la progrese în direcţia raţionamentului moral. Contribuţii la psihologia morală 169 Modelele intuiţioniste afirmă că, în deciziile morale, intuiţia morală survine prima. Se consideră că aceasta ar fi principala sursă de informare a judecăţii morale (Kagan 1984; Shweder şi Haidt 1993; Wilson1993). În filosofie, intuiţionismul este susţinut de argumentul că există un număr mare de „adevăruri morale" pe care oamenii le adoptă în urma unui proces similar percepţiei, mai degrabă decât urmare a unei evaluări raţionale. Angajat în acest proces asemănător percepţiei, individul înţelege – fără a avea nevoie de justificare – că „adevărul respectiv este şi trebuie să fie adevărat prin sine însuşi" (Harrison 1967, 72). În psihologie, intuiţia morală a fost definită drept apariţia neaşteptată, spontană, în plan conştient sau la limita acestuia, a unei stări afective evaluative faţă de caracterul unei persoane sau acţiuni. Evaluarea este de ordin elementar şi, cel mai adesea, dihotomic (plăcut – neplăcut, bun – rău). Specific cunoaşterii intuitive este că individul ajunge la această evaluare fără a avea conştiinţa faptului că a parcurs un proces de căutare, ponderare a dovezilor sau de inferare a unei concluzii (Haidt şi Bjorklund 2008, 88; apud Haidt şi Kesebir 2010). Intuiţia morală este un exemplu de proces automat. Bargh şi Chartrand (1999) consideră că procesele automate subîntind o mare parte a vieţii psihice a individului. Comparativ cu alte procese cognitive automate, care nu au neapărat un conţinut afectiv, intuiţia morală este considerată în aceste modele un subtip al proceselor automate „încărcate afectiv". Intuiţiile morale joacă rolul unor informaţii în elaborarea judecăţilor despre bine şi rău. Uneori, aceste reacţii afective sunt atât de puternice şi diferenţiate încât pot fi etichetate drept emoţii morale (de exemplu, furia, dezgustul sau gratitudinea), dar, de obicei, sunt reacţii afective pozitive sau negative nediferenţiate, de aprobare sau respingere (Fazio, Sanbonmatsu, Powell şi Kardes 1986; Greenwald, Nosek şi Banaji 2003). Pornind de la premiza conform căreia creierul uman evaluează în mod automat şi inevitabil toţi stimulii din mediul înconjurător (atât pe cei aflaţi imediat sub, cât şi pe cei aflaţi peste pragul subiectiv de percepţie) şi de la premiza că aceste evaluări iniţiale sunt dificil de inhibat sau de modificat prin intermediul proceselor cognitive de control (Zajonc 1980), o serie de studii din sfera psihologiei moralităţii sprijină ideea că, atunci când oamenii se angajează într-o evaluare morală deliberată, ei fac acest lucru într-un spaţiu mental care a fost iniţial organizat de diferite procese intuitive, incluzând aici reacţiile afective ce pregătesc creierul să evite sau, dimpotrivă, să accepte stimulul respectiv (Luo et al. 2006; Todorov, Mandisodza, Goren şi Hall 2005). Cele două perspective pun în contrast două procese cognitive (intuiţie versus gândire sau raţionament), dintre care primul are aproape întotdeauna o componentă afectivă (Shweder şi Haidt 1993). Cele două procese prezintă similarităţi cu cele două sisteme descrise de una dintre cele mai des utilizate clasificări a activităţii cognitive cu finalitate decizională. Această clasificare Georgiana Zugravu n 170 distinge între „sistemul 1." caracterizat ca fiind automatic, preconştient, holistic, asociaţionist, non-verbal şi în strânsă legătură cu sistemul afectiv, şi „sistemul 2." care operează la nivel conştient, este intenţional, analitic, verbal şi relativ independent de sistemul afectiv (Sloman 1996). În privinţa modalităţii în care cele două sisteme de procesare a informaţiilor operează, psihologii cognitivişti sunt de acord că procesarea se desfăşoară într-o oarecare măsură independent. Se presupune însă că procesele raţionale – cu funcţie de supervizare – intervin în „corectarea" erorilor ocazionale ale sistemului automat. Modelele intuiţioniste consideră că, în elaborarea judecăţii morale, procesele conştiente manifestă un control mai scăzut şi mai puţină independenţă, comparativ cu alte tipuri de judecăţi evaluative. În diferite studii privind încălcarea unor interdicţii cu caracter inofensiv (o femeie care se masturbează în moduri neobişnuite, familia care, după ce îşi găseşte câinele de companie mort, decide să îl mănânce), cercetătorii au constat frecvent că participanţii puşi în situaţia de a reevalua judecăţile lor cu privire la corectitudinea morală a acestor acţiuni manifestau o „orbire mentală", în sensul că se aflau în incapacitatea de explica raţionamentele pe care se presupune că îşi sprijineau evaluările; participanţii erau, cu alte cuvinte, limitaţi la o cunoaştere morală intuitivă (Haidt şi Kesebir 2010). Un model ce integrează cele două perspective este cel al proceselor duale ale judecăţii morale, elaborat de Greene şi colab. (2001; 2002; 2004), a cărui premiză este aceea că cele două tipuri de procese (raţional şi intuitiv) se constituie în sisteme disociabile în creierul uman şi aflate deseori în competiţie. Această competiţie face ca, în situaţii dilematice, procesele cognitive şi fenomenele emoţionale să genereze rezultate diferite. Ipoteza modelului lui Greene este că, în funcţie de implicarea celor două sisteme de prelucrare informaţională, evaluarea moralităţii acţiunilor poate fi realizată din perspectivă deontologică sau consecinţionistă. Modelul postulează existenţa unei asocieri între procesele cognitive superioare, controlate şi conştiente şi judecata morală de tip utilitarist (consecinţionist). În contrast, o procesare de tip intuitiv este axată pe respectarea regulilor, îndatoririlor şi obligaţiilor morale şi conduce la o judecată morală de tip deontologic. Diferenţele în adoptarea uneia din cele două tipuri de decizii provin şi din diferenţele interindividuale în ceea ce priveşte modalitatea de procesare a informaţiilor. De exemplu, Bartels (2008) arată că indivizii caracterizaţi de nevoia de a organiza informaţii relevante în manieră integrată, structurată (trăsătură măsurată cu ajutorul scalei Need for Cognition Nevoia de cogniţie; Cacioppo et al. 1984) evaluează moralitatea acţiunilor cu precădere din perspectivă utilitaristă. Contribuţii la psihologia morală 171 3. Impactul tipului de gândire asupra proceselor de evaluare Investigaţiile din sfera cogniţiei sociale susţin ideea conform căreia, în situaţii sociale diverse, oamenii construiesc raţionamente sociale în manieră inconştientă (Hassin, Aarts şi Ferguson 2005). Deseori, chiar şi în situaţii sociale de complexitate informaţională minimă, sistemul cognitiv uman îşi uşurează sarcina evaluativă şi elaborează în mod spontan inferenţe pentru rezolvarea problemelor ce îl preocupă de individ (Uleman 1999). Totuşi, atunci când este solicitat să evalueze moralitatea acţiunilor proprii sau ale unui alt agent, volumul variabilelor şi al informaţiilor cu care individul se confruntă şi pe care trebuie să îl prelucreze la un moment dat este unul ridicat (Folger şi Cropanzano 1998). Prin urmare, raţionamentele morale sunt supuse unor constrângeri ce ţin de natura proceselor psihologice. Date recente din aria prelucrărilor informaţionale, respectiv a proceselor decizionale, indică un impact mai puternic al proceselor cognitive inconştiente, în detrimentul celor conştiente, în elaborarea judecăţilor complexe (Dijksterhuis 2004; Dijksterhuis, Bos, Nordgren şi Van Baaren 2006). Modalitatea conştientă de prelucrare a informaţiei presupune accesul direct, explicit la datele problemei. Atenţia este îndreptată asupra caracteristicilor situaţiei de evaluat cu scopul de a selecta aspectele cele mai relevante. În contrast, se presupune că există şi o modalitate inconştientă de prelucrare informaţională, prin care subiectul ajunge la acelaşi output (sau la unul mai bun), fără să aibă atenţia îndreptată asupra procesului de evaluare în sine, de exemplu, asupra procesului de cântărire a avantajelor şi a dezavantajelor alternativelor disponibile. În situaţii de decizii complexe, cum ar fi cele în care suntem nevoiţi să alegem între mai multe locuinţe, locuri de muncă sau colegi de cameră (exemplele folosite în aceste studii), ne confruntăm cu un număr mare de alternative, fiecare implicând o serie de argumente pro şi contra. Simţul comun sugerează în astfel de situaţii o analiză atentă a informaţiilor disponibile, cu scopul de a ne forma o imagine cât mai corectă asupra situaţiei. Această strategie creşte probabilitatea de a lua cea mai bună decizie. O altă modalitate de abordare este de a delega acest efort gândirii inconştiente, pentru ca, după o scurtă perioadă de timp, să „simţim" intuitiv care este cea mai bună opţiune. Ultimele studii în domeniul prelucrării informaţiilor sugerează că oamenii iau decizii mai adaptate situaţiei şi mai corecte atunci când nu reflectează conştient la informaţiile pe care le au despre obiectul deciziei lor. În studii de acest tip, subiecţilor li se prezintă, în prima fază, sarcina pe care vor trebui să o rezolve – de exemplu, alegerea celui mai bun apartament dintr-un set de patru apartamente descrise (Dijksterhuis 2004). Acestea fuseseră evaluate obiectiv prin raportare la norma socială. Subiecţii din grupul „gândire conştientă" sunt rugaţi să analizeze cu grijă timp de trei minute materialele prezentate – în cazul menţionat, Georgiana Zugravu n 172 calităţile şi defectele fiecărui apartament – şi apoi să ia o decizie. Cei din grupul „gândire inconştientă." în schimb, nu sunt lăsaţi să proceseze conştient aceste informaţii, ci sunt solicitaţi să desfăşoare o altă sarcină după prezentarea materialelor. Apoi, toţi subiecţii sunt rugaţi să îşi exprime decizia (fie că a fost luată conştient sau nu). Rezultatele tipice din acest domeniu arată că gândirea inconştientă este mai acurată decât cea conştientă; în exemplul anterior, o proporţie mai mare dintre subiecţii din condiţia „gândire inconştientă" au ales apartamentul care era în mod obiectiv superior celorlalte (Dijksterhuis 2004). Această diferenţă este explicată de capacitatea redusă a gândirii conştiente de a procesa simultan diferite informaţii (Miller 1956). Gândirea conştientă operează doar cu un subset de informaţii, ceea ce conduce la ignorarea unor argumente relevante. Gândirea inconştientă, pe de altă parte, este capabilă să integreze o cantitate de informaţii mult mai mare într-o manieră cu sens, ceea ce permite o viziune mai amplă asupra problemei (Nørretranders 1998; Betsch, Plessner, Schwieren şi Giitig 2001). De asemenea, gândirea inconştientă este mai puţin sensibilă la influenţa anumitor euristici şi erori cognitive, comparativ cu situaţia în care analiza argumentelor pro şi contra este realizată conştient. Ca şi gândirea conştientă, cea inconştientă are nevoie de timp. Absenţa conştientizării prelucrărilor mentale nu înseamnă că acestea nu se produc sau că nu sunt necesare. În experimentele de acest tip, un al treilea grup de subiecţi trebuie să ia decizia spontan, fără a avea la dispoziţie o perioadă de timp de gândire (conştientă sau nu). Decizia luată în acest fel este inferioară deciziei luate de analiza inconştientă. Deci, şi aceasta din urmă are nevoie de timp pentru ca operaţiile mentale necesare să se desfăşoare. Inconştientul nu înseamnă spontaneitate, decizie „pe loc", chiar dacă procesele automate au viteze mai mari decât cele conştiente. Beneficiile gândirii inconştiente au fost puse în relaţie şi cu evaluări mai complexe şi cu relevanţă etică, cum ar fi evaluarea corectitudinii comportamentului unor persoane care realizează interviuri cu candidaţii la un loc de muncă (Ham et al. 2009). Participanţilor li s-au prezentat informaţii detaliate şi complexe cu privire la patru proceduri de intervievare pe care le-au experimentat candidaţii la un loc de muncă. Un scenariu descria o procedură de intervievare corectă, în timp ce un alt scenariu descria o procedură cu caracter incorect. Celelalte două scenarii erau mai degrabă neutre din punct de vedere al corectitudinii, materialele fiind folosite pentru a spori complexitatea informaţiilor de procesat. După prezentarea materialelor, participanţii la experiment au fost repartizaţi aleatoriu în cele trei condiţii experimentale: gândirea inconştientă, gândirea conştientă şi gândirea spontană. Participanţilor li s-a cerut să evalueze măsura în care autorul interviului respectă normele etice. Participanţii din condiţia „gândire inconştientă" au făcut evaluări mai acurate, comparativ cu participanţii care au analizat cu atenţie informaţiile primite sau cei care au oferit răspunsul „pe loc". Au fost replicate astfel rezultatele studiilor Contribuţii la psihologia morală 173 conduse de Dijksterhuis (2004). Prin urmare, şi în situaţii cu implicaţii etice, gândirea inconştientă conduce la decizii mai acurate, comparativ cu cea conştientă sau spontană. Mai mult decât atât, perioada de timp în care oamenii sunt defocalizaţi de pe sarcina decizională efectivă (găsirea unui răspuns la o dilemă morală) poate avea ca rezultat alegerea unei alternative mai utilitariste – aprobarea unor acte ce provoacă rău, dar care, în acelaşi timp, au ca finalitate obţinerea celor mai bune consecinţe posibile (de exemplu, sacrificarea unei vieţi omeneşti pentru salvarea altor cinci vieţi). Ham şi Bos (2011) au aplicat participanţilor o versiunea a dilemei pasarelei, în care trebuiau să decidă în ce măsură sunt dispuşi să împingă persoana care se află în dreptul lor pe pasarelă pentru a salva cinci oameni aflaţi în pericolul să fi omorâţi de trenul care înaintează către aceştia. Rezultatele indică faptul că participanţii care au procesat inconştient informaţiile despre scenariul dilematic s-au dovedit a fi mai utilitarişti în comparaţie cu participanţii care au prelucrat informaţiile conştient sau spontan – aceştia din urmă luând decizii mai deontologice. O explicaţie a acestor rezultate recurge la principiul ponderării, care afirmă că gândirea inconştientă ia în calcul mai bine decât cea conştientă sau spontană importanţa relativă pe care o acordăm diferitelor atribute. În acest caz, gândirea inconştientă nu optează pentru alternativa deontologică întrucât are capacitatea de a inhiba reacţiile emoţionale spontane generate de încălcarea regulilor morale. Atunci când procesează informaţia inconştient, oamenii sunt mai capabili să se focalizeze pe rezultatele acţiunilor, mai degrabă decât pe acţiunea în sine, comparativ cu situaţia în care aceştia se bazează pe accesul conştient la informaţiile relevante pentru elaborarea deciziei morale. Unele studii sugerează că gândirea inconştientă este superioară gândirii conştiente nu doar prin prisma corectitudinii obiective a deciziei luate, ci şi în raport cu planul subiectiv, al propriilor preferinţe. Plecând de la ideea că evaluările pot fi influenţate de preferinţele decidentului, Dijksterhuis şi Nordgren (2006) argumentează că, în cazul deciziilor subiective, gândirea inconştientă atinge un grad mai mare de acurateţe în raport cu propriile preferinţe, întrucât ia în calcul mai bine decât cea conştientă importanţa relativă pe care o acordăm diverselor atribute şi criterii de evaluare. Gândirea conştientă îi face pe oameni să atribuie o importanţă disproporţionată atributelor care sunt accesibile, plauzibile şi uşor de verbalizat în dauna altor atribute care sunt, în realitate, mai importante. În unul dintre experimente, a fost analizată relaţia dintre grila personală de evaluare a realităţii şi cele două tipuri de gândire (conştientă versus inconştientă). Asemenea experimentelor discutate anterior, participanţilor li s-au prezentat anumite informaţii despre trei potenţiali colegi de cameră, fiecare fiind descris prin 12 trăsături. Criteriile folosite pentru descrierea acestor trăsături au fost aceleaşi pentru toţi trei (simţul umorului, curăţenie şi prietenie), însă colegii de cameră s-au diferenţiat prin punctajul atribuit la aceste criterii (de exemplu, unul a fost foarte prietenos, unul a Georgiana Zugravu n 174 fost moderat prietenos, iar celălalt a fost mai degrabă neprietenos). Indiferent de condiţia experimentală (gândire spontană versus conştientă, versus inconştientă), participanţilor li s-a cerut să-şi exprime opinia despre aceşti trei colegi. Înainte de această sarcină, ei estimaseră cât de importante sunt pentru ei aceste criterii atunci când îşi aleg colegul de cameră. Rezultatele au arătat că cele mai puternice corelaţii între preferinţele exprimate şi evaluările celor trei potenţiali colegi au apărut la subiecţii din condiţia „gândire inconştientă". 4. Studiu empiric 4.1. Scopul cercetării Ne interesează opoziţia dintre prelucrarea conştientă şi inconştientă a acestor informaţii şi dacă există un efect semnificativ al procesării cognitive asupra evaluării morale. Studiile pe tema gândirii inconştiente converg către ideea că, în situaţii decizionale cu implicaţii morale, gândirea inconştientă conduce la decizii mai utilitariste, comparativ cu cea conştientă sau spontană (Ham şi Bos 2010). Vom încerca să replicăm şi să extindem acest rezultat. Dorim să punem în evidenţă influenţa tipului de procesare a informaţiei asupra poziţiei în care se plasează evaluarea morală pe un continuum ai cărui poli sunt soluţia consecinţionistă versus soluţia deontologică. Mai concret, analiza conştientă favorizează soluţii deontologice, în timp ce procesarea inconştientă conduce la soluţii consecinţioniste. Mai mult, s-a observat că, în contexte care nu au conotaţii morale, gândirea inconştientă conduce la o acurateţe mai mare a deciziei în raport cu propriile preferinţe (Dijksterhuis 2004). Vom extinde această idee la sfera evaluării morale. Ipoteza noastră este că modul de prelucrare inconştient al informaţiei este capabil să conducă la rezultate care sunt în mai mare măsură concordante cu „profilul moral" al participanţilor la studiu, comparativ cu modul de prelucrare conştient şi cu modul de evaluare spontan, realizat fără a avea la dispoziţie un timp de reflecţie. Cu alte cuvinte, ne aşteptăm ca gândirea inconştientă să conducă la decizii mai apropiate de profilul moral al individului comparativ cu gândirea spontană sau conştientă. În fine, pornind de la modelul dual al lui Greene et al. (2001, 2004), ne aşteptăm ca participanţii care manifestă un profil deontologic vor etala reacţii emoţionale mai intense, comparativ cu ceilalţi participanţi. Oricum, ne aşteptăm la o inhibare a reacţiei emoţionale primare în condiţia gândirii inconştiente, deci la o estompare a diferenţei între cele două categorii de participanţi. Pornind de la observaţiile de ordin teoretic şi empiric existente în literatură până în momentul de faţă, am testat următoarele ipoteze de cercetare: Contribuţii la psihologia morală 175 Ipoteza 1: Gândirea conştientă şi cea spontană conduc la evaluări morale mai deplasate spre polul deontologic, comparativ cu condiţia gândirii inconştiente, unde vom constata că alegerea participanţilor se îndreaptă spre polul utilitarist. Ipoteza 2: Gândirea inconştientă conduce la evaluări morale mai apropiate de „profilul moral" al individului în comparaţie cu gândirea spontană şi cea conştientă. Ipoteza 3: Participanţii care au un profil moral pronunţat deontologic au reacţii emoţionale mai intense decât utilitariştii în condiţia gândirii spontane şi conştiente; la cei care gândesc inconştient, însă, această diferenţă dispare. 4.2. Participanţi Lotul investigat în cadrul acestui studiu a fost compus din 156 de participanţi (134 femei) cu vârsta cuprinsă între 18 şi 41 de ani (M = 21,33; S = 3,39). 4.3. Instrumentele cercetării a. Poziţia etică. Pentru evaluarea profilului moral al participanţilor (i.e., adeziunea la perspectiva utilitaristă sau deontologică) a fost elaborată o scală compusă din şase itemi. Itemii 1-3 evaluează perspectiva utilitaristă, fiind surprinse dimensiuni precum maximizarea binelui, neutralitatea agentului, lezarea valorilor. Itemii 4-6 evaluează perspectiva deontologică şi surprind aspecte precum respectarea regulilor, neutralitatea agentului, lezarea beneficiului. Participanţii şi-au exprimat acordul, respectiv dezacordul, cu privire la fiecare item prin intermediul unei scale în 6 puncte, unde 1 reprezintă dezacordul total, iar 6 acordul total. A fost calculat un singur scor care să reflecte poziţia etică a participanţilor (cotarea itemilor 4-6 au fost inversată). Scala prezintă un coeficient de fidelitate Alfa Crombach de 0,84 după eliminarea itemilor 1 şi 2 care corelau negativ cu ceilalţi itemi. Prin proba medianei (M = 11), participanţii au fost împărţiţi în deontologi (N=71), respectiv utilitarişti (N=85). Scala completă este prezentată în partea de Anexe instrumente 1. b. Dilemele morale. Ham et al. (2010) şi-au bazat analiza pe un singur tip de scenariu, dilemele personale. Pentru a elimina suspiciunea că relaţia dintre gândirea inconştientă şi tipul de argumentare utilitarist ar putea fi determinată de acest tip de dileme, am confruntat participanţii cu două tipuri de dileme care permit generalizarea rezultatelor şi asupra altor situaţii, clasificate în alte cercetări sub titlul de dileme impersonale. În acelaşi timp, dilemele din acest studiu acoperă şi o Georgiana Zugravu n 176 distincţie relevantă din perspectiva doctrinei dublului efect (Aquinas 1952/1274). Jumătate dintre participanţi au citit un scenariu de tip incidental şi jumătate unul de tip instrumental, adaptate după scenarii folosite deja în literatura de specialitate (Lotto et al. 2013). În dilemele instrumentale, sacrificarea unei vieţi este mijlocul prin care pot fi salvate mai multe vieţi omeneşti. Prin urmare, intenţia agentului de a sacrifica acea persoană face parte din planul său de acţiune. În dilemele incidentale, sacrificarea unei persoane survine ca o consecinţă neintenţionată în încercarea de a salva vieţile altor persoane. În dilema instrumentală aleasă de noi, protagonistul este coordonatorul unei echipe de tehnicieni specializaţi care desfăşoară lucrări de mentenanţă la un lift. Din cauza unei defecţiuni la sistemul de siguranţă, şase tehnicieni se află în pericolul de a fi ucişi de liftul aflat în cădere. Protagonistul poate împiedica acest lucru prin împingerea în roţile mecanismului a unui tehnician care se află lângă el. Acest fapt va conduce la oprirea liftului şi la salvarea celorlalţi şase. În dilema incidentală, şase pacienţi sunt în pericol de a fi asfixiaţi de un fum foarte toxic emanat printr-un sistem de ventilaţie defectat. Protagonistul dilemei poate activa un comutator care va direcţiona fumul toxic către o cameră în care se află un singur pacient care va fi, astfel, ucis, salvând astfel ceilalţi cinci pacienţi. Scenariile dilemelor folosite în acest studiu pot fi consultate în secţiunea Anexe instrumente 2a, respectiv 2b. În elaborarea scenariilor, dilema tramvaiului şi cea a pararelei au reprezentat exemple prototipice. Lotto et al. (2013) au propus un nou set extins de dileme care sunt mai apropiate de împrejurările reale. Acesta a fost şi motivul alegerii acestor dileme în detrimentul celor clasice. Dorim să investigăm judecata morală prin intermediul unor stimuli precişi şi totodată mai plauzibili, comparativ cu dilemele clasice din literatură (Thomson 1986; Greene 2004). Dilemele clasice au fost deseori criticate atât în privinţa gradului de precizie cu care măsoară judecata morală (McGuire et al. 2009; Borg et al. 2006), cât şi din punct de vedere conceptual. Clasificarea dilemelor în personale şi impersonale este considerată nespecifică, întrucât criteriile de delimitare conceptuală se aplică doar pentru dilemele personale, în timp ce clasa dilemelor impersonale rămâne insuficient specificată (Lotto et al. 2013). c. Evaluarea dilemelor morale. Maniera în care participanţii au evaluat dilemele prezentate a fost surprinsă prin calcularea scorului total la un set de cinci întrebări legate de măsura în care aceştia aprobă sacrificarea vieţii pacientului, respectiv tehnicianului pentru a salva vieţile celorlalte persoane. Itemii utilizaţi în scenariul dilemei instrumentale au fost preluaţi întocmai de la Ham et al. (2010) (de exemplu: „Consideri că împingerea tehnicianului în roţile mecanismului pentru salvarea celor şase tehnicieni este una potrivită în această situaţie?"; „În ce măsură eziţi să salvezi viaţa celor şase tehnicieni?") Participanţii au putut indica răspunsul lor la şase itemi printr-o scală în şase puncte (1 – în mică măsură; 6 – în mare măsură). Pentru a calcula scorul total la această scală au fost inversaţi itemii 5 şi 6. Contribuţii la psihologia morală 177 Scorurile mari obţinute la această scală reflectă un punct de vedere mai utilitarist, în timp ce scorurile mici reflectă o poziţie deplasată către polul deontologic. Itemul 4 „Tinzi să laşi cei şase tehnicieni să moară?" a fost eliminat, întrucât prezenta corelaţii negative cu restul itemilor. În final, scala prezintă un coeficient de fidelitate Alfa Crombach de 0,62, comparabil cu coeficientul calculat de Ham et al. (2010). Itemii pot fi consultaţi în Anexe instrumente 3a şi 3b. d. Reacţia emoţională a fost măsurată prin intermediul unor întrebări care surprind diferite emoţii morale, cum ar fi, furia, vinovăţia, ruşinea. Participanţii şi-au putut exprima răspunsul printr-o scală în cinci puncte, unde o emoţie puternică era notată cu cinci puncte, iar o emoţie de o intensitate redusă cu un punct. Scala prezintă un coeficient de fidelitate Alfa Crombach de 0,84. Itemii acestei scale sunt redaţi în Anexa Instrumente 4. Pentru a testa empiric ideea că gândirea inconştientă deplasează decizia morală spre polul utilitarist ca urmare a faptului că este capabilă să inhibe reacţiile emoţionale primare (Ham şi Bos 2010), participanţii au fost rugaţi să raporteze nivelul de activare a unor emoţii primare (furie, tristeţe, ruşine, vinovăţie) imediat după ce au fost expuşi la dilemele morale. 4.4. Procedura Cercetarea de faţă este un cvasi-experiment cu următoarele variabile: poziţia etică –variabilă independentă invocată; tipul de dilemă morală – variabilă independentă; tipul de gândire – variabilă independentă provocată. Variabilele dependente sunt perspectiva din care are loc evaluarea dilemelor morale (utilitaristă versus deontologică) şi reacţia emoţională. Experimentul s-a desfăşurat în laboratorul de informatică al Facultăţii de Psihologie, materialele fiind prezentate pe calculator. În prima fază, participanţii au completat scala construită pentru evaluarea profilului moral, pentru ca apoi să fie expuşi fie la dilema morală incidentală, fie la dilema morală instrumentală. După expunerea la scenariile dilematice, unii participanţi au avut la dispoziţie trei minute pentru a analiza cu atenţie materialele prezentate şi pentru a indica maniera în care soluţionează dilema (condiţia gândire conştientă). Alţi participanţi au fost rugaţi să rezolve o serie de anagrame timp de trei minute după prezentarea informaţiilor, înainte de a formula răspunsul lor la dilema morală (condiţia gândire inconştientă). Această sarcină a avut ca scop inhibarea funcţiilor executive ale creierului. Participanţii din a treia grupă au fost rugaţi să evalueze scenariile prezentate imediat după consultarea materialelor (condiţia gândire spontană). După lectura scenariilor dilematice şi înainte de a trece la evaluarea lor, toţi participanţii au completat scala reacţiei emoţionale. În final, participanţilor li s-a mulţumit pentru participare şi li s-a explicat scopul cercetării. Georgiana Zugravu n 178 4.5. Rezultate Nu s-a observat un efect principal al tipul de gândire în ceea ce priveşte perspectiva din care are loc evaluarea dilemelor morale, utilitaristă versus deontologică (F (2;155) = 2,25, p = 0,10). Totuşi, analiză separată pentru cele două tipuri de dileme a arătat un efect al manipulării numai în cazul dilemei instrumentale (F(2;88) = 4,45; p = 0,01), în sensul că participanţii din condiţia gândirii inconştiente au oferit evaluări mai pronunţat utilitariste, comparativ cu participanţii din condiţia gândirii conştiente (t(61) = 2,95; p < 0.05), respectiv condiţia gândirii spontane (t(55) = 2,1; p = 0.03). Nu se remarcă o influenţă a tipului de gândire asupra reacţiei emoţionale (F(2,155) = 0,21; p = 0,8). De asemenea, nu a rezultat o corelaţie semnificativă statistic între valorile obţinute de participanţi la scala care măsoară profilul moral individual şi valorile obţinute pentru perspectiva din care are loc evaluarea dilemelor morale, utilitaristă versus deontologică, în niciuna dintre cele trei condiţii definite de tipul de gândire (gândire conştientă: r = 0,01; p = 0,9; gândire inconştientă: r = -0,1; p = 0,4; gândire spontană: r = 0,51; p = 0,4). Analiza datelor a arătat un efect principal al profilului moral asupra stării emoţionale (F(1,155) = 3,96; p = 0,04). Astfel, participanţii deontologi (M = 19,26) resimt emoţii negative mai puternice comparativ cu cei utilitarişti (M = 17,71; t(152,31) = 2,04; p = 0,04). Nu se constată o interacţiune între tipul de gândire şi profilul moral în ceea ce priveşte reacţia emoţională (F(2,155) = 1,35; p = 0,26). Atunci când am analizat impactul profilului moral asupra stării emoţionale, în funcţie de fiecare tip de gândire, am constatat un efect marginal al profilului moral asupra stării emoţionale la participanţii din condiţia gândirii inconştiente. Astfel, deontologii resimt emoţii mai puternice (M=19) comparativ cu utilitariştii (M=16); t(48) = 1,85; p = 0,07. Nu se constată diferenţe între deontologi şi utilitarişti în privinţa reacţiei emoţionale în grupul gândirii spontane t(49) = 0,18; p = 0,85 sau conştiente t (51) = 1,62; p = 0,1. Am observat de asemenea că reacţia emoţională corelează relativ redus cu perspectiva din care are loc evaluarea dilemelor morale doar în cazul gândirii conştiente (r = 0,24; p = 0,04), în sensul că participanţii care au oferit evaluări pronunţat deontologice au reacţii emoţionale mai intense. Analiza datelor a pus în evidenţă şi existenţa unui efect principal al tipului de dilemă asupra perspectivei din care are loc evaluarea dilemelor morale (F(1;155) = 8,35; p < 0,01). Nu se constată o influenţă a tipului de dilemă asupra reacţiei emoţionale (t(153) = 0,1; p = 0,8). Contribuţii la psihologia morală 179 5. Discuţii Studiul de faţă explorează impactul prelucrării cognitive asupra evaluării morale în raport cu standardele morale declarate ale participanţilor la studiu. Pentru a determina perspectiva din care are loc evaluarea dilemelor morale am confruntat participanţii cu două tipuri de dileme (incidentale, respectiv instrumentale). Ambele scenarii pun în opoziţie două norme morale: obligaţia de a respecta dreptul la viaţă al unei persoane, respectiv obligaţia de a oferi ajutor, atunci când aceasta este posibil. Pentru a analiza impactul procesării cognitive asupra evaluării morale, o parte dintre participanţi au avut la dispoziţie o perioadă de timp pentru a analiza cu atenţie scenariul dilematic prezentat înainte de a-l soluţiona. Alţi participanţi au formulat răspunsul la dilemele morale după o perioadă de timp în care atenţia lor a fost îndreptată către un alt tip de sarcină, de natură cognitivă, care intră în concurenţă cu procesul de evaluare a avantajelor şi dezavantajelor alternativelor dilemelor. În fine, unii participanţi au evaluat scenariile prezentate în mod spontan, fără a avea la dispoziţie un timp de reflecţie. „Profilul moral" realizat participanţilor prin intermediul unui instrument dezvoltat în acest studiu reflectă adeziunea la teoria deontologică, respectiv utilitaristă. Utilitarismul evaluează moralitatea unei acţiuni în funcţie de consecinţele sale, de cantitatea de bine produsă sau de rău evitată. Abordarea de acest tip a fost frecvent pusă în contrast cu teoriile moralităţii grupate sub eticheta de teorii deontologice. Acestea din urmă sunt sensibile şi la alte caracteristici ale acţiunii, cum ar fi, de exemplu, dacă o alternativă implică acţiune ori omisiune, dacă efectele acţiunii sunt directe sau indirecte etc. Teoriile deontologice fundamentează moralitatea pe principiul obligaţiei, punând un accent mai redus pe consecinţele care ar putea rezulta din acţiuni. Ne-am bazat în primă fază analiza pe ambele tipuri de scenarii dilematice. Prelucrarea statistică a datelor relevă că modul de prelucrare a informaţiilor nu influenţează perspectiva din care este evaluată dilema morală (deontologică sau utilitaristă). Totuşi, atunci când am analizat răspunsurile participanţilor în funcţie de scenariul dilematic, am constatat un efect al modului de gândire în evaluarea scenariului instrumental (în care sacrificarea unei vieţi este mijlocul prin care pot fi salvate mai multe vieţi omeneşti). Participanţii din condiţia gândirii inconştiente evaluează scenariul mai degrabă din perspectivă utilitaristă, comparativ cu participanţii din condiţia gândirii conştiente sau spontane. În linie cu cercetările lui Ham şi Bos (2010), putem presupune că gândirea inconştientă este capabilă să inhibe reacţiile emoţionale spontane, primare, generate de acţiunea de sacrificare direct intenţionată a unei vieţi omeneşti, emoţii care ar alimenta alternativa deontologică. Totuşi, când am analizat impactul profilului moral asupra stării emoţionale, pentru fiecare tip de gândire, am constatat că participanţii deontologi Georgiana Zugravu n 180 din condiţia gândirii inconştiente resimt emoţii mai puternice comparativ cu participanţii utilitarişti. Astfel de diferenţe dispar în condiţiile gândirii conştiente, respectiv spontane. Aceste rezultate nu sunt surprinzătoare având in vedere că procesele inconştiente sunt asociate în alte studii cu diferite fenomene emoţionale, care permit oamenilor să aprobe sau să respingă diferiţi stimuli cu care intră în contact (Haidt 2001). Principiul cantităţii postulat de „teoria gândirii inconştiente" (Dijksterhuis şi Nordgren 2006) afirmă că gândirea inconştientă este capabilă să integreze cantităţi mai mari de informaţie, spre deosebire de cea conştientă sau spontană care operează cu un număr redus de elemente informaţionale. Această limitare are ca efect focalizarea atenţiei pe anumite atribute care sunt mai accesibile mental, în dauna altor elemente care, în realitate, sunt la fel de importante. În schimb, prelucrarea inconştientă a datelor, prin includerea unei serii mai largi de aspecte relevante, ar putea favoriza o mai mare sensibilitate la consecinţe, mai exact, la capacitatea unei acţiuni de a produce un rezultat global cât mai bun şi la norma morală care recomandă reducerea cantităţii de pierderi sau suferinţă. Această normă morală este de cele mai multe ori omisă atunci când participanţii elaborează răspunsul conştient sau pe loc. Dacă gândirea inconştientă este mai focalizată pe binele general ca valoare axiologică interiorizată, putem explica de ce ea nu conduce către decizii mai concordante cu sine. Procesele inconştiente, prin faptul că se desfăşoară ascendent (Sloman 1996), fac posibilă detaşarea agentului decident de interesul propriu (de exemplu, a nu interveni în cursul acţiuni pentru a evita pedeapsa) în încercarea de a maximiza binele existent. 6. Concluzii Rezultatul cel mai important obţinut în acest studiu este cel conform căruia, în dilema instrumentală, gândirea inconştientă conduce la evaluări morale mai deplasate către polul utilitarist. Pentru a permite generalizarea rezultatelor şi asupra altor situaţii, clasificate în literatură sub titlul de dileme impersonale, o parte dintre participanţi au fost confruntaţi cu un scenariu incidental, în care sacrificarea unei vieţi omeneşti survine ca urmare a încercării de a salva mai multe vieţi omeneşti. În scenariul incidental, modul în care participanţii prelucrează informaţiile nu are impact asupra evaluării morale. Totodată, datele noastre confirmă relaţia dintre procesele inconştiente şi fenomenele emoţionale. Studii viitoare pot explora relaţia dintre gândirea inconştientă şi emoţiile sociale care, conform unor studii recente, favorizează alegerile ce conduc la maximizarea binelui. Contribuţii la psihologia morală 181 Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)." cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Bargh, A. John.1994. „The four horsemen of automaticity: Awareness, efficiency, intention, and control in social cognition." In Handbook of social cognition, 2nd Edition, ed. J. R. S. Wyer and T. K. Srull. Hillsdale, NJ: Erlbaum. Bargh A. John şi Chartrand L. Tanya. 1999. „The unbearable automaticity of being." American Psychologist 54: 462-479. Betsch Tilmann, Henning Plessner, Christiane Schwieren şi Robert Gütig. 2001. „I like it but I don't know why: A value-account approach to implicit attitude formation." Personality and Social Psychology Bulletin 27: 242-253. Borg J. Schaich, Catherine Hynes, John Van Horn, Scott Grafton şi Walter Sinnott-Armstrong. 2006. „Consequences, action, and intention as factors in moral judgments: an fMRI investigation." Journal of Cognitive Neuroscience 18: 803-817. Dijksterhuis Ap. 2004. „Think different: The unconscious thought in preference development and decision making." Journal of Personality and Social Psychology 87: 586-598. Dijksterhuis Ap, Maarten W. Bos, Loran F. Nordgren şi Rick B. van Baaren. 2006. „On making the right choice: The deliberation-without-attention effect." Science 311: 1005-1007. Dijksterhuis Ap şi Nordgren F. Loran. 2006. „A theory of unconscious thought." Perspectives on Psychological Science 1: 95-109. Folger G. Robert şi Russell Cropanzano. 1998. Organizational justice and human resource management. Thousand Oaks, CA: Sage. Greene, J. D., R.B. Sommerville, L.E. Nystrom, J.M. Darley şi J.D. Cohen. 2001. „An fMRI study of emotional engagement in moral judgment." Science 293: 2105-2108. Greene, J. şi Jonathan Haidt. 2002. „How (and where) does moral judgment work?" Trends in Cognitive Neurosciences 12 (6): 517-523. Greene J. D., L.E. Nystrom, A.D. Engell, J.M. Darley şi J.D. Cohen. 2004. „The neural bases of cognitive conflict and control in moral judgment." Neuron 44: 389-400. Georgiana Zugravu n 182 Greene, J. D., S.A. Morelli, K. Lowenberg, L.E. Nystrom şi J.D. Cohen. 2008. „Cognitive load selectively infers with utilitarian moral judgment." Cognition 107: 1144-1154. Haidt, Jonathan, Fredrik Bjorklund şi Scott Murphy. 2000. „Moral dumbfounding: When intuition finds no reason". Unpublished manuscript. University of Virginia. Haidt, Jonathan şi Selin Kesebir. 2010. „Morality." In Handbook of Social Psychology, ed. Susan T. Fiske, Daniel T. Gilbert, Gardner Lindzey, 797-832. Hobeken, New Jersey: John Wiley. Haidt, Jonathan. 2001. „The emotional dog and its rational tail: a social intuitionist approach to moral judgment." Psychological Review 108: 814-834. Ham, Jaap şi Kees van den Bos. 2010. „On unconscious morality: The effects of unconscious thinking on moral decision making." Social Cognition 28: 74-83. Ham Jaap, Kees van den Bos şi Evert A. van Doorn. 2009. „Lady Justice thinks unconsciously: Unconscious thought can lead to more accurate justice judgments." Social Cognition 27: 509-521. Harrison, Jonathan. 1967. „Ethical objectivism." In The Encyclopedia of Philosophy, ed. P. Edwards, 71-75. New York: Macmillam. Hassin, Ran R., Henk Aarts şi Melissa J. Ferguson. 2005. „Automatic goal inferences." Journal of Experimental Social Psychology 41: 129-140. Kagan, Jerome. 1984. The nature of the child. New York: Basic Books. Kohlberg, Lawrence. 1968. „The child as moral philosopher." Psychology Today 7: 25-30. Kohlberg, Lawrence. 1984. Essays in moral development: The psychology of moral development. New York: Harper & Row. Lotto, Lorena, Andrea Manfrinati şi Sarlo Michela. 2013. „A new set of moral dilemmas: norms of moral acceptability, decision times and emotional salience." Journal of Behavioral Decision Making 27: 57-65. Luo, Qian, Marina Nakic, Thalia Wheatley, Rebecca Richell, Alex Martin, R. James R. Blair. 2006. „The neural basis of implicit moral attitude - An IAT study using event related fMRI." Neuroimage 30: 1449-1457. McGuire, Jonathan, Robyn Langdon, Max Coltheart, Cathriona Mackenzie. 2009. „A reanalysis of the personal/impersonal distinction in moral psychology research." Journal of Experimental Social Psychology 45: 577-580. Miller, A. George. 1956. „Information theory." Scientific American 195: 42-45. Nørretranders, Tor. 1998. The User Illusion: Cutting consciousness down to size. New York: Viking. Shweder, A. Richard şi Jonathan Haidt. 1993. „The future of moral psychology: Truth, intuition, and the pluralist way." Psychological Science 4: 360-365. Contribuţii la psihologia morală 183 Sloman, A. Steven. 1996. „The empirical case of two systems of reasoning." Psychological Bulletin 119: 3-22. Todorov, Alexander, Anesu N. Mandisodza, Amir Goren şi Crystal C. Hall. 2005. „Inferences of competence from faces predict election outcomes." Science 308: 1623-1626. Thomson, J. Judith. 2005. „The Trolley Problem." Yale Law Journal 94: 1395-1415. Turiel, Elliot. 1983. The development of social knowledge: Morality and convention. Cambridge, England: Cambridge University Press. Uleman, S. James. 1999. „Spontaneous versus intentional inferences in impression formation." In Dual-Process theories in social psychology, ed. S. Chaiken, Y. Trope, 141-160. New York: Guilford. Wilson, Q. James. 1993. „The moral sense." American Political Science Review 87 (1): 1-11. Zajonc, B. Robert. 1980. „Feeling and thinking: Preferences need no inferences." American Psychologist 35: 151-175. Georgiana Zugravu n 184 Anexe Anexe instrumente 1 – Poziţia etică Dezacord total Acord total 1 O acţiune este corectă dacă sporeşte binele existent. 1 2 3 4 5 6 2 Dacă urmările unei acţiuni sunt bune orice persoană are motive să realizeze acea acţiune. 1 2 3 4 5 6 3 Acţiunile care promovează cel mai mare bine pot fi acceptate, chiar dacă încalcă anumite valori sau reguli morale. 1 2 3 4 5 6 4 O acţiune este corectă dacă respectă regulile. 1 2 3 4 5 6 5 Orice persoană trebuie să respecte regulile acceptate. 1 2 3 4 5 6 6 Anumite acţiuni sunt interzise indiferent de cât de benefice ar putea fi urmările lor. 1 2 3 4 5 6 Anexă instrumente 2 – Dileme morale 2.a) Dilema incidentală Lucrezi ca îngrijitor de noapte într-un spital mic din provincie. În timpul programului constaţi faptul că, din cauza unui accident de laborator, un fum foarte toxic se răspândeşte prin sistemul de ventilaţie către o cameră unde se află cinci pacienţi. Într-o altă cameră în aceeaşi secţie se află un pacient. Ai posibilitatea de a activa un comutator care va redirecţiona fumul toxic dinspre camera cu cei cinci pacienţi către camera cu un singur pacient. Ştii că redirecţionând fumul, pacientul va muri, dar astfel, ceilalţi cinci pacienţi vor fi salvaţi. Contribuţii la psihologia morală 185 1. Consideri că acţiunea de redirecţionare a fumului către camera cu cei cinci pacienţi este una potrivită în această situaţie? în mod cert nu în mod cert da ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ 2. În ce măsură eziţi să salvezi viaţa celor cinci pacienţi? în mică măsură în mare măsură ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ 3. În ce măsură ai reţineri în a sacrifica o persoană pentru a salva viaţa altor cinci? în mică măsură în mare măsură ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ 4. Tinzi să laşi cei cinci pacienţi să moară? în mod cert nu în mod cert da ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ 5. Simţi că tinzi să salvezi viaţa celor cinci pacienţi? în mod cert nu în mod cert da ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ 2.b) Dilema instrumentală Coordonezi o echipă de tehnicieni specializaţi care desfăşoară lucrări de întreţinere la un lift foarte mare. Şase tehnicieni se află în puţul liftului şi lucrează. Tu, împreună cu un alt tehnician, vă aflaţi la ultimul etaj, deasupra puţului, în cabina de asistenţă a liftului. Deodată, mecanismul de siguranţă se defectează, iar cabina ascensorului începe să cadă spre sol. Poţi impinge tehnicianul care se află lângă tine în roţile zimţate ale mecanismului, astfel încât corpul său să oprească liftul din cădere. Ştii că acesta va muri, dar ceilalţi şase tehnicieni aflaţi în lift vor fi salvaţi. 1. Consideri că împingerea tehnicianului în roţile mecanismului pentru salvarea celor şase tehnicieni este una potrivită în această situaţie? în mod cert nu în mod cert da ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ Georgiana Zugravu n 186 2. În ce măsură eziţi să salvezi viaţa celor şase tehnicieni? în mică măsură în mare măsură ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ 3. În ce măsură ai reţineri în a sacrifica o persoană pentru a salva viaţa altor şase persoane? în mică măsură în mare măsură ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ 4. Tinzi să laşi cei şase tehnicieni să moară? în mod cert nu în mod cert da ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ 5. Simţi că tinzi să salvezi viaţa celor şase tehnicieni? în mod cert nu în mod cert da ⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝----------------⃝ Anexă instrumente 3 – Itemi care măsoară reacţia emoţională a. Cât de tulburat sau neliniştit te simţi? ○ absolut deloc○ puţin○ moderat○ foarte mult○ extrem de tulburat b. Cât de furios te simţi? ○ absolut deloc○ puţin○ moderat○ foarte mult○ extrem de furios c. Cât de trist te simţi? ○ absolut deloc○ puţin○ moderat○ foarte mult○ extrem de trist d. Cât de vinovat te simţi? ○ absolut deloc○ puţin○ moderat○ foarte mult○ extrem de vinovat e. Cât de ruşinat te simţi? ○ absolut deloc○ puţin○ moderat○ foarte mult○ extrem de ruşinat Contribuţii la psihologia morală 187 Autenticitatea sinelui, concordanţa cu sine în stabilirea scopurilor morale şi starea de bine psihologică Daniela Ionescu 1. Introducere Studiul moralităţii a avansat semnificativ prin diverse contribuţii din filosofia morală. Ulterior, psihologia a preluat multe teme de cercetare privitor la comportamentul moral şi la moralitate în general, şi le-a abordat din perspectiva mecanismelor cognitive, emoţionale, atitudinale sau motivaţionale. Recent, s-au intensificat preocupările de cercetare a structurilor stabile ale moralităţii la nivel de personalitate (personalitate morală, personalitate pozitivă) şi la nivelul sinelui („moral self"). Reprezentanţii psihologiei pozitive propun o schimbare de paradigmă în studiul comportamentului uman. În viziunea lor, psihologia ar trebui să se orienteze preponderent asupra stărilor psihologice pozitive, comportamentelor şi atitudinilor pozitive, virtuţilor şi trăsăturilor pozitive de caracter. Din perspectivă practică, adepţii psihologiei pozitive sunt interesaţi de mijloacele prin care oamenii îşi pot realiza potenţialul de care dispun, strategiile prin intermediul cărora îşi pot dezvolta personalitatea şi stilul de viaţă, pentru a trăi un sentiment de împlinire, reflectat într-o anumită stare de bine. Astfel, se consideră că psihologia ar trebui să-şi reorienteze centrul de interes, depăşind focusarea tradiţională asupra dezadaptărilor, bolilor psihice sau tulburărilor psiho-comportamentale. În psihologia pozitivă, accentul cade pe studiul şi optimizarea potenţialului uman, dezvoltarea scopurilor morale, a virtuţilor, fericirii şi stării de bine (Peterson şi Seligman 2004). În secţiunea următoare, voi prezenta conceptul de stare de bine psihologică. Toate constructele teoretice ale studiului sunt tratate în legătură cu acest concept. În a secţiunea a treia, voi încadra scopurile morale în domeniul mai larg al moralităţii, al valorilor morale şi voi investiga asocierea acestor valori cu starea de bine. În a patra secţiune, voi discuta despre autenticitatea sinelui, realizând o încadrare teoretică a conceptului, relaţiile acestuia cu scopurile morale şi starea de bine psihologică. În a cincea secţiune, voi prezenta pe scurt teoria autodeterminării şi modelul concordanţei scopurilor cu sine. Ele vor servi ca modele teoretice pentru înţelegerea conceptului de concordanţă cu sine a scopurilor morale. Mai întâi, Daniela Ionescu n 188 conceptul de scopuri morale concordante cu sine este definit din perspectiva valorilor morale. În al doilea rând, voi sublinia relaţiile acestor scopuri cu starea de bine. În final, voi discuta pe scurt unele provocări etice pe care le implică urmărirea scopurilor de viaţă. Secţiunile 6-9 prezintă rezultatele unei cercetări empirice realizate pornind de la acest cadru teoretic. 2. Starea de bine psihologică Conceptul de stare de bine psihologică se referă la emoţiile plăcute pe care oamenii le trăiesc pe termen lung, la satisfacţia de viaţă sau, mai general, la starea de fericire a unei persoane. Această stare este un indicator fundamental al sănătăţii psihice. Organizaţia Mondială a Sănătăţii definişte sănătatea în manieră pozitivă, ca o stare de bine psihică, fizică şi socială, şi nu numai dintr-o perspectivă negativă, respectiv absenţa bolii şi a dizabilităţii. Starea de bine psihologică este asociată cu sentimentul de autonomie, acceptarea propriei persoane şi dezvoltarea personală, relaţiile sociale pozitive, integrarea adaptativă în mediul social, stabilirea de scopuri de viaţă înalt valorizate (Besser-Jones 2008). Ea prezintă nivele moderat ridicate de consistenţă cross-situaţională şi stabilitate temporală. Conceptul de stare de bine psihologică a fost abordat în general în două maniere diferite: hedonică şi eudaimonică. Abordarea hedonică este interesată de starea de bine subiectivă, definită ca fericire sau plăcere (Kahneman şi colab. 1999). Abordarea eudaimonică este interesată de acele scopuri ce conferă un sens existenţei şi sunt surse ale stării de bine; ea depăşeşte abordarea anterioară, accentuând rolul funcţionării depline a individului orientat spre un scop (Ryff şi Singer 1998). Definiţiile fericirii sau ale stării de bine psihologice sunt de trei categorii: 1. Definiţiile normative se referă la ceea ce este dezirabil. Fericirea este definită prin criterii externe, nu este considerată o stare subiectivă, ci este pusă în relaţie cu deţinerea anumitor calităţi dezirabile. 2. Definiţiile subiectiviste recurg la criterii subiective. Din această perspectivă, fericirea depinde de factorii care conduc la evaluarea propriei vieţi în termeni pozitivi. Emoţiile pozitive şi negative reprezintă componentele emoţionale ale stării de bine subiective, iar satisfacţia de viaţă reprezintă dimensiunea cognitivă. Starea de bine subiectivă a fost înţeleasă în sensul de satisfacţie faţă de propria viaţă. Definiţia se bazează pe standardele din perspectiva cărora un individ înţelege ce înseamnă o viaţă bună (Diener 1984). 3. Definiţiile empirice se referă la modul în care acest termen este utilizat în viaţa de zi cu zi. În această accepţiune, fericirea înseamnă o preponderenţă a Contribuţii la psihologia morală 189 afectului pozitiv asupra celui negativ. Acest înţeles al stării de bine psihologice implică experienţe emoţionale plăcute. Satisfacţia de viaţă şi afectul pozitiv sunt studiate de cercetătorii în domeniul stării de bine psihologice. Însă termenul „fericire" este folosit frecvent în viaţa de zi cu zi şi poate avea semnificaţii multiple, ceea ce generează o anumită ambiguitate. Cele mai utile concepte pentru cercetarea ştiinţifică sunt acelea care pot fi măsurate şi care, dintr-o anumită perspectivă teoretică, prezintă relaţii interesante cu alte variabile. Determinanţii stării de bine sunt multipli şi variază de la nivelul biologic la cel cultural. Sheldon (2004) vorbeşte despre şase niveluri ale existenţei care au impact asupra stării de bine: cultura, relaţiile sociale, imaginea şi naraţiunile despre sine pe care persoana şi le construieşte, scopurile de viaţă, trăsăturile de personalitate şi nevoile psihologice. Aceste niveluri sunt considerate independente şi ar conţine informaţia necesară explicării mai multor aspecte ale stării de bine, fără a forma o ierarhie funcţională. Individul are experienţa unei stări de bine atunci când nevoile psihologice de bază sunt satisfăcute, are un nivel scăzut de nevrotism şi un nivel crescut de extraversiune, agreabilitate, conştiinciozitate şi deschidere, îşi îndeplineşte o bună parte din scopurile personale, în special scopurile concordante cu sine, are o stimă de sine ridicată şi se vede pe sine ajungând aşa cum şi-ar dori să fie. Starea de bine este influenţată atât de conţinutul fiecărui nivel stipulat, cât şi de interacţiunea funcţională dintre niveluri (Sheldon 2004). Evaluările cognitive asupra propriei persoane, a celor din jur şi a evenimentelor de viaţă reprezintă un alt factor de influenţă pentru starea de bine a individului. Oamenii au tendinţa de a evalua lucrurile în termeni de bine şi rău. Conform lui Lazarus (1991), aceste evaluări conduc la reacţii emoţionale uneori plăcute, alteori neplăcute. Indivizii cu o stare de bine psihologică ridicată sunt cei care evaluează preponderent pozitiv evenimentele din viaţa lor. Indivizii care sunt „nefericiţi" evaluează negativ majoritatea evenimentelor din viaţa lor, considerându-le impedimente în atingerea scopurilor (Diener 1999). Un alt rol important în starea de bine a unui individ îl are activitatea orientată spre un scop valorizat de acel individ şi concordant cu sine (Lyubomirsky şi colab. 2005). Dintre predictorii stării de bine, cei mai consistenţi sunt: satisfacerea nevoilor, trăsături de personalitate pozitive, progresul spre scopurile personale, stima de sine ridicată, suportul social şi un mediu cultural orientat spre valoarea fericirii. Trăsăturile de personalitate determinate preponderent biologic, precum extraversiunea şi nevrotismul, contribuie cu 40-50% la starea de bine subiectivă (Diener şi colab. 1999). Persoanele extravertite tind să se implice mai des în contexte sociale şi să exprime mai frecvent emoţii pozitive în astfel de contexte (Emmons 1986). Daniela Ionescu n 190 3. Scopurile morale 3.1. Moralitate şi autoreglaj Termenul de moralitate poate fi definit ca un ansamblu de principii şi norme de conduită stabile în reprezentările colective. Aceste principii şi norme sunt transpuse în plan social şi comportamental pe baza unei motivaţii specifice, motivaţia morală, care poate fi extrinsecă sau intrinsecă, în funcţie de gradul de internalizare al elementului normativ. Moralitatea unei persoane este reflectată în comportamentul ei (planul dovezilor comportamentale) şi mai puţin în ceea ce aceasta afirmă în anumite situaţii (planul declarativ). Analiza patternului comportamental poate oferi o evaluare acurată a moralităţii unui individ (Narvaez 2012). Vom oferi în continuare o scurtă trecere în revistă a câtorva concepte fără de care nu putem contura satisfăcător ideea de moralitate şi comportament moral. Ne interesează relevanţa acestor concepte din perspectivă psihologică (mai ales semnificaţia lor pentru starea de bine psihologică). Nu intenţionăm să oferim o concepţie despre moralitate. Idealurile personale încorporează norme sociale despre ce tip de caracter, preocupări, atitudini sau relaţii ar trebui să aibă o persoană. Ele influenţează procesul de luare a deciziilor şi reprezintă totodată standarde de evaluare a activităţilor proprii şi ale celorlalţi. Persoanele care trăiesc în concordanţă cu idealurile lor de viaţă se simt mândre de ele, trăiesc emoţii pozitive şi au o stare de bine ridicată. O persoană poate fi considerată virtuoasă dacă idealurile sale personale sunt conforme cu anumite idealuri morale şi dacă acţionează în conformitate cu aceste idealuri (Fisher 2012). Principiile morale au un important rol de autoreglare, fiind asociate cu luarea eficientă a deciziilor şi cu obţinerea unor beneficii sociale. Adeziunea la un set de principii morale este asociată cu un nivel ridicat de sănătate mentală şi cu starea de bine psihologică (Schlenker 2008). Indivizii ghidaţi de principii morale sunt de regulă orientaţi către scopuri morale înalte pe care le urmăresc perseverent, spre deosebire de cei fără un sistem clar de principii, caracterizaţi mai degrabă de lipsa regulilor şi a sensului propriei existenţe. Indivizii cu valori şi scopuri morale sunt mai satisfăcuţi de rolurile sociale pe care le exercită decât cei care nu au un set de valori morale bine definit (Schlenker 2008). Valorile morale sunt credinţe care cuprind anumite modele de conduită ce trec dincolo de situaţiile specifice, orientează indivizii în procesul de selecţie şi evaluare a celor din jur, a comportamentelor şi situaţiilor; ele formează un sistem valoric individual împreună cu alte valori cărora individul la acordă importanţă (Schwartz 1994). Valorile sunt învăţate şi integrate prin interacţiune socială. Contribuţii la psihologia morală 191 Valorile sunt normative şi influenţează credinţele pe care oamenii le au despre maniera corectă de comportament în anumite situaţii de viaţă. Concepţiile oamenilor despre moralitate (despre ce înseamnă „a fi moral") pot avea puncte comune din perspectivă transculturală, însă pot prezenta şi variaţii culturale. Putem vorbi despre un „profil moral ideal", apreciat de cei mai mulţi oameni. O persoană cu un astfel de profil moral ideal are principii, se preocupă să acţioneze corect în situaţiile de viaţă cu care se confruntă, respectă un set de valori, este o persoană onestă, de încredere, amabilă, preocupată de cei din jurul său, respectuoasă, muncitoare, altruistă, responsabilă (Lapsley şi Lasky 2001; Walker şi Hennig 2004). Scopurile morale reprezintă un nivel superior de autoreglaj, contribuind la dezvoltarea unor structuri superioare ale personalităţii (virtuţile). Ele pot contribui la consolidarea arhitecturii individuale, pot crea o coerenţă personală solidă, servind nu doar la adaptarea socială a individului, ci şi la constituirea realităţii sociale. Scopurile morale sunt scopuri elaborate în acord cu anumite valori morale la care aderă individul. Oamenii care îşi stabilesc scopuri morale se descriu pe ei înşişi, de regulă, în termeni morali, acordă o importanţă mai mare valorilor morale, prezintă o concordanţă între scopurile lor morale şi celelalte scopuri de viaţă şi arată un comportament moral (Hardy şi Carlo 2005). Valorile personale constituie o pârghie către cunoaşterea profilului moral. Acestea sunt profund integrate în identitatea de sine a individului (Juujarvi şi colab. 2012). Prin natura lor, scopurile morale sunt profund valorizate de individ şi urmărite de-a lungul vieţii (stabilitatea scopurilor morale). Scopurile morale pot avea grade diferite de importanţă, organizându-se piramidal. În opinia noastră, se poate vorbi de un adevărat „model al piramidei scopurilor morale". În concluzie, se poate spune că a acţiona în conformitate cu norme, principii şi scopuri morale reprezintă o sursă de autoreglaj şi energie în plan cognitiv şi emoţional. 3.2. Moralitatea şi starea de bine psihologică Starea de bine este o stare pe care oamenii o caută în viaţa şi activităţile lor. Ea poate deveni o valoare în sine ce ghidează individul în demersurile sale de autoreglaj şi de dezvoltare. Starea de bine este indicatorul central al definirii stării de sănătate. Starea de bine psihologică constituie un obiect de cercetare central în psihologia pozitivă, dar şi în alte domenii aplicate ale psihologiei (psihologia sănătăţii, psihologia clinică, psihologia educaţiei, psihologia oranizaţională). Starea de bine şi valorile morale se pot potenţa reciproc. În procesul educaţiei şi al socializării, oamenii sunt învăţaţi să trăiască sentimentul de Daniela Ionescu n 192 concordanţă cu sine atunci când fac ceea ce este corect. Astfel, comportamentele morale se asociază cu sentimentul de coerenţă, concordanţă şi cu trăirea stării de bine. O persoană care se orientează după valori morale îşi reglează mai bine acţiunile, în raport cu acele repere valorice şi normative, şi îşi dezvoltă atributele necesare îndepliniri obiectivelor sale. Starea de bine potenţează la rândul ei capacitatea unei persoane de a acţiona în conformitate cu valorile morale. În virtutea asocierii ei cu valorile morale, starea de bine oferă un suport în sensul dezvoltării potenţialului individual (Sin, 2012). 4. Autenticitatea sinelui 4.1. Conţinutul psihologic al autenticităţii Oamenii sunt autentici atunci când acţiunile lor reflectă sinele lor adevărat, când sunt autodeterminaţi şi autonomi (teoria autodeterminării; Ryan şi Deci 2000). Sentimentul de autenticitate rezultă din interacţiunea proceselor mentale, comportamentale şi emoţionale. Acestea susţin persoana în procesul descoperirii unui sens al existenţei proprii. Funcţionarea persoanei într-un sens autentic contribuie la înţelegerea de sine şi la obiectivitate în evaluarea propriei persoane (Ryan şi Deci 2000). Un individ este autentic şi autonom atunci când dispune de libertate de acţiune şi decizie. Persoana care acţionează autonom are o mai mare concordanţă între scopurile stabilite şi acţiune, îşi alege în mod deliberat comportamentul în diverse situaţii, se manifestă în acord cu propriile credinţe, sentimente şi valori, prezintă o toleranţă mai mare la frustrare, are un grad ridicat de onestitate în interacţiunile cu ceilalţi, se adaptează flexibil la cerinţe şi îşi dezvoltă stilul său personal (Kernis şi Goldman 2006). Pentru Erich Fromm (1942), autenticitatea implică înţelegerea şi aprobarea motivelor care stau la baza propriului comportament. Maslow (1968), prin piramida nevoilor umane, a subliniat importanţa nevoii de autoactualizare, nevoie situată în vârful piramidei şi care presupune dezvoltarea personală şi actualizarea sinelui autentic. Pentru Harter (2002), un individ autentic acţionează în concordanţă cu sine, este stăpânul propriilor emoţii, gânduri, aspiraţii şi comportamente. Căutarea şi înţelegerea propriei naturi poate fi un scop în sine pentru individ, scop ce se poate extinde pe toată perioada vieţii. Factorii asociaţi cu un comportament inautentic sunt: lipsa validării parentale, nevoia continuă de a-i impresiona pe ceilalţi, alienarea de sine sau conformismul faţă de diferite roluri sociale (Scharf şi Mayseless 2010). Contribuţii la psihologia morală 193 4.2. Componentele autenticităţii Există patru componente interconectate ale autenticităţii: 1) Autenticitatea conştientizării de sine înseamnă cunoaşterea şi acceptarea aspectelor sinelui, care pot fi diverse şi chiar contradictorii. Conştientizarea presupune cunoaşterea gândurilor, sentimentelor, dorinţelor şi aspiraţiilor personale. Conştientizarea de sine este un pas esenţial spre dezvoltarea unei persoane. 2) Autenticitatea procesării informaţionale (procesare fără bias-uri) presupune obiectivitate în evaluarea propriei persoane, precum şi cunoaşterea aspectelor pozitive şi negative ale sinelui. Interpretarea corectă a informaţiilor despre sine înseamnă absenţa distorsiunilor cognitive. Individul are o percepţie acurată de sine, care este importantă pentru stabilirea scopurilor de viaţă şi dezvoltarea persoanei pe termen lung. 3) Autenticitatea comportamentală se referă la acordul dintre comportamentul, valorile şi nevoile persoanei, altfel spus, la capacitatea de autoreglare a acţiunii în funcţie de cerinţele sarcinilor. Autenticitatea comportamentală este asociată cu suprimarea altor activităţi, care intră în competiţie cu o sarcină importantă în desfăşurare. Această componentă este output-ul comportamental al componentelor anterioare, conştientizarea de sine şi procesarea nedistorsionată. Comportamentul autentic are la bază o motivaţie intrinsecă, pe când comportamentul neautentic are la bază o motivaţie extrinsecă. 4) Autenticitatea relaţională presupune onestitatea în relaţiile cu cei apropiaţi, existenţa unui stil de ataşament securizant, exprimarea liberă, fără teama de respingere sau de critică din partea celorlalţi (Kernis şi Goldman 2006). 4.3. Autenticitatea sinelui şi scopurile morale Autenticitatea sinelui are impact important în stabilirea şi urmărirea scopurilor de viaţă. Atingerea unui grad sporit de autenticitate presupune cunoaşterea de sine şi obţinerea unui sentiment de concordanţă cu sine în diverse acţiuni şi interacţiuni. Valorile morale pot face parte integrantă din structura sinelui, devenind mecanisme ce susţin anumite scopuri şi decizii morale. Persoana care internalizează valori morale se orientează preponderent spre scopuri de viaţă morale şi are sentimentul de concordanţă cu sine şi autenticitate atunci când se comportă moral. Îndeplinirea scopurilor de viaţă îi conferă individului un puternic sentiment al identităţii de sine (Scharf şi Mayseless 2010). Procesul de stabilire a scopurilor de viaţă este complex şi depinde de factori variaţi din mediul familial sau din contextele sociale relevante pentru individ. În mediile în care persoana îşi desfăşoară activitatea pe parcursul dezvoltării individuale, Daniela Ionescu n 194 factorii sociali orientează procesul de stabilire a scopurilor de viaţă, în acord cu valorile sociale şi morale învăţate (Scharf şi Mayseless 2010). Oamenii sunt învăţaţi să îşi regleze comportamentul, obţinând un echilibru între aspiraţiile personale şi recomandările şi constrângerile mediului socio-cultural (Shanahan 2000). În decursul dezvoltării, individul îşi formează identitatea de sine în procesul interacţiunilor sociale, al integrării în grupuri şi colective. Ulterior, el selectează mediile sociale în acord cu valorile sale morale şi cu scopurile personale. Decizia de a menţine conexiunea cu anumite medii sociale are la bază nu numai motivaţii pragmatice – motivaţii sociale, de apartenenţă şi relaţionare (de exemplu, motivaţia de a obţine recunoaşterea şi validarea socială a grupului respectiv) –, ci şi nevoia de competenţă şi autonomie ( Ryan şi Deci 2000). Integrarea într-un grup presupune deopotrivă identificarea cu grupul, cât şi păstrarea anumitor elemente distinctive ale individului, în raport cu grupul său. Acesta doreşte să aparţină grupului pe care îl consideră un model normativ, dar, în acelaşi timp, doreşte să îşi menţină un anumit grad de individualitate în raport cu grupul. Apartenenţa la un grup valorizat de individ contribuie la reducerea disonanţei cognitive referitor la cum ar trebui să fie şi să se comporte acel individ (Scharf şi Mayseless 2010). Modelul reducerii incertitudinii (Hogg 2007) afirmă că apartenenţa la un grup reduce incertitudinea despre cum ar trebui să fie şi să se comporte persoana respectivă. În acest sens, conturarea propriei identităţi, care este un scop implicit al individului, se poate obţine prin integrarea în grupurile sociale şi prin echilibrul rezultat între apartenenţa la grup şi individualizarea de grup. Un astfel de echilibru este favorabil dezvoltării unui sine autentic, prin raportarea la un grup dezirabil, care să satisfacă nevoia de identitate şi stimă de sine a individului. Indivizii îşi crează o imagine de sine dezirabilă (eul dezirabil sau eul moral) în funcţie de anumite valori sociale, apoi îşi stabilesc scopuri în direcţia realizării acelei identităţi dorite. Îndeplinirea acestor scopuri favorizează consolidarea unei identităţi susţinute de un sistem valoric individual, creează un sentiment de autenticitate şi o stimă de sine ridicată. Valorile sunt învăţate social, indivizii se autoconstruiesc în procesul ontogenetic prin raportare la aceste valori, selectând valorile dezirabile şi formându-şi propriul sistem valoric intrapersonal şi dinamic. Pentru a-şi îndeplini scopurile dezvoltării social-valorice, un individ selectează anumiţi indicatori valorizaţi de grupul social la care aderă (spre exemplu, o anumită profesie, posesiuni etc.). Prin atingerea acestor indicatori valorizaţi social, individul îi demonstrează grupului său de referinţă că este un membru dezirabil, cu o identitate valorizată în interiorul grupului. Identitatea de grup şi identitatea personală sunt scopuri spre care oamenii tind în mod obişnuit, raportându-se constant la sistemul de valori şi la indicatorii valorizaţi social (Ledgerwood şi colab. 2010). Interacţiunea socială se intensifică atunci când persoana are posibilitatea de a stabili şi îndeplini scopuri personale rezonante cu Contribuţii la psihologia morală 195 valorile grupului (Antony 2013). În stadii avansate ale maturizării sociale, un individ îşi poate dezvolta identitatea prin interacţiunile intraşi intergrupale. Mai mult, el poate contribui la dezvoltarea identităţii grupului (identitatea de grup) şi a participanţilor la grup (identităţi particulare) prin impactul acţiunilor personale. 4.4. Autenticitatea sinelui şi starea de bine Autenticitatea sinelui este unul din factorii importanţi ce contribuie semnificativ la starea de bine a unei persoane (Bettencourt şi Sheldon 2001; Wood şi colab. 2008; Pinto şi colab. 2011). Oamenii au un sentiment mai consistent de sănătate şi stare de bine atunci când se acceptă pe sine, când se percep ca persoană liberă, autonomă. Exprimarea liberă a percepţiilor şi opiniilor, manifestarea comportamentală liberă, consonantă cu sine se asociază cu deschidere către viaţă, interes pentru nou şi cu o stare de relaxare sau destindere, starea de bine psihologică. Confortul psihic scade semnificativ atunci când persoana încearcă să facă faţă în mod convenţional, rigid la situaţii, când depune un efort intens pentru a răspunde cerinţelor provenind din principii pe care nu le înţelege complet sau nu le acceptă complet. 5. Concordanţa scopurilor morale cu sinele individual 5.1 Autodeterminarea şi concordanţa scopurilor cu sinele Perspectiva organismică asupra reglării organismelor şi activităţilor, spre deosebire de cea mecanicistă, afirmă că fiinţele vii sunt autoorganizate şi autotelice (Goldstein 1939). Conform acestei perspective, oamenii sunt în mod inerent orientaţi spre creştere şi dezvoltare şi manifestă dorinţa de a se implica şi contribui la dezvoltarea mediului social înconjurător (Rogers 1964). De asemenea, teoriile organismice afirmă că procesul creşterii poate fi stopat sau poate regresa, în funcţie de o varietate de contexte sociale şi de factori interpersonali nefavorabili. Teoria autodeterminării are la bază o metateorie organismică şi afirmă că reglarea comportamentului se poate realiza fie în mod autonom (autoreglare, autoorganizare), fie în mod controlat, din exterior (reglaj sau organizare externă). Controlul extern poate fi necesar când există presiuni şi solicitări la care individul are nevoie de ghidaj, întrucât nu reuşeşte să facă faţă singur. Astfel, reglajul extern are o valoare adaptativă, benefică, însă poate avea şi consecinţe nedorite. Comportamentul controlat extern poate conduce la o percepţie distorsionată a cauzalităţii externe. Controlul excesiv favorizează formarea, la nivelul Daniela Ionescu n 196 personalităţii, a unei trăsături numită locul controlului extern: înclinaţia de a considera că fenomene externe sau alte persoane sunt sursele principale ale cauzalităţii (Deci şi Ryan 1985). Comportamentul reglat autonom implică o percepţie internă a cauzalităţii, un locus al controlului intern, şi este liber ales şi volitiv. Internalizarea este procesul prin intermediul căruia reglările condiţionate de factori externi sunt transformate în reglări condiţionate de factori interni (Ryan 1993). Teoria autodeterminării afirmă că omul are o tendinţă înnăscută de utiliza activ contextul social în activitatea sa şi de a internaliza procesele reglatorii. Internalizare are grade diferite de eficacitate şi poate fi de două feluri: introiecţia şi integrarea (Williams şi Deci 1996). Introiecţia presupune o internalizare parţială, în care individul preia procesul reglator extern, dar nu îl acceptă ca fiind parte din sine. Reglările introiectate se traduc într-o presiune exercitată asupra persoanei de a se comporta într-un anumit fel. Ele sunt întărite de sancţiuni interne (spre exemplu, ruşine sau vină) sau de recompense interne (spre exemplu, stima de sine sau autovalidarea). Introiecţia este relativ ineficace, deoarece implică reglări care devin parte din persoană dar nu sunt integrate în sinele autentic al acesteia (Williams şi Deci 1996). Integrarea se referă la internalizarea completă, situaţie în care persoana se identifică cu importanţa unei reguli comportamentale. Acest tip de internalizare facilitează transformarea comportamentelor controlate în comportamente autonome. Prin integrare, reglările externe intră în armonie cu sinele şi sunt receptate de individ ca reglări aparţinând propriei persoane. Când procesul reglator a devenit integrat, individul trăieşte într-o măsură mai mică conflicte interioare, devine responsabil pentru propria reglare comportamentală şi are un comportament voluntar şi liber ales (Williams şi Deci 1996). Procesul internalizării este relevant atât pentru reglarea comportamentală, cât şi pentru reglarea sistemului valoric, cognitiv şi atitudinal al unei persoane. Teoria autodeterminării cuprinde următoarele subteorii: 1) Teoria evaluării cognitive descrie efectul contextului social asupra motivaţiei intrinseci şi elementele contextuale relevante pentru motivaţia individuală, mai exact, mediul informaţional autonom-suportiv, de control şi demotivant. Williams şi Deci (1996) afirmă că feedback-ul pozitiv întăreşte motivaţia intrinsecă cu privire la acele activităţi în care oamenii se simt autonomi şi competenţi. 2) Teoria integrării organismice explică internalizarea şi integrarea valorilor şi a regulilor. A fost formulată iniţial pentru a explica dinamica motivaţiei extrinseci. Această subteorie este interesată de măsura în care indivizii se percep ca fiinţe autonome atunci când se angajează în comportamente motivate extrinsec. Ea descrie procesul prin care aceştia îşi însuşesc valorile şi regulile grupului şi culturii Contribuţii la psihologia morală 197 lor şi pleacă de la presupoziţia că oamenii au o tendinţă naturală şi resursele necesare pentru integrarea propriei experienţe. Internalizarea este privită ca un continuum. 3) Teoria orientărilor cauzale explică diferenţele individuale în orientarea faţă de mediul social înconjurător. Această orientare este fie centrată pe autonomie, fie pe controlul din partea mediului, fie pe un mediu demotivant. Teoria prevede trei orientări, prezente în diferite grade la fiecare individ: orientarea autonomă, controlată, impersonală. 4) Teoria nevoilor de bază explică impactul relaţiei dintre scopuri şi motivaţie asupra stării de bine, descrie asociaţia dintre sistemul valoric şi stilurile reglatoare ale comportamentului individual şi impactul acestora asupra stării lui de bine (Ryan şi Deci 2004). Autodeterminarea are la bază trei nevoi: autonomie, competenţă şi relaţionare (Ryan şi Deci, 2000). Autonomia presupune libertatea de alegere. Nevoia de competenţă este satisfăcută atunci când persoana se simte capabilă, precum şi atunci când primeşte feedback pozitiv. Nevoia de relaţionare este nevoia de apartenenţă şi conexiune cu ceilalţi. Când aceste trei nevoi sunt satisfăcute, individul este proactiv şi în mai mare măsură autodeterminat. Conativitatea reprezintă capacitatea umană de a stabili şi urmări o agendă personală concordantă cu ceea ce doreşte individul (Hershberger 1988). Procesul conativ implică efortul susţinut al individului de a-şi atinge rezultatele dorite şi de a-şi satiface nevoile personale. Acest proces poate fi diferenţiat conceptual de procesele cognitive şi afective (Kanfer 1989). Procesul conativ reprezintă secvenţa motivaţională care începe de la stabilirea scopului, continuă în perioada în care scopurile sunt urmărite, atinse sau abandonate şi are importante ramificaţii pentru fericirea şi motivaţia ulterioară a individului. Modelul procesului conativ acordă o atenţie deosebită concordanţei dintre individ şi sistemul său de scopuri. Conceptul de concordanţă cu sine se referă la măsura în care scopurile declarate exprimă valori şi interese personale (Sheldon şi Elliot 1999). Modelul concordanţei cu sine, derivat din teoria autodeterminării a lui Deci şi Ryan (1985), afirmă că oamenii sunt mai fericiţi când urmăresc scopuri concordante cu interesele şi valorile lor. Concordanţa cu sine contribuie la starea de bine psihologică deoarece ea sprijină indivizii în efortul de atingere a scopurilor lor, ducând astfel la creşterea şanselor de succes. Oamenii îşi stabilesc diferite scopuri în diverse domenii ale vieţii lor. Eficienţa procesului de urmărire a scopurilor de viaţă depinde de motivele care stau la baza urmăririi acestora (Deci şi Ryan 2000; Sheldon şi Elliot 1999). Credinţele şi valorile unui individ pot reprezenta surse importante în fixarea scopurilor. Oamenii tind să selecteze scopuri mai concordante cu sine odată cu vârsta, acordând o atenţie mai mare experienţei pe care au acumulat-o. Odată cu înaintarea în vârstă, ei îşi Daniela Ionescu n 198 bazează scopurile din ce în ce mai mult pe informaţii interne ce corespund propriilor nevoi şi propriei personalităţi (Sheldon 2008). Persoanele care urmăresc scopuri concordante cu sine au următoarele calităţi: sunt disponibile să facă schimbările necesare în viaţa lor pentru a progresa către atingerea scopurilor şi se implică activ în acţiunile orientate spre scop (Sheldon şi Elliot 1999; Sheldon şi Houser-Marko 2001). Persoanele care urmăresc scopuri discordante cu sine tind să analizeze mai mult timp avantajele şi dezavantajele implicării în acţiune, fără însă a realiza vreo acţiune concretă direcţionată spre schimbare, deoarece scopurile discordante cu sine sunt generatoare de conflicte interne (Deci şi Ryan 1985; Sheldon şi Kasser 1998). Există o asociere între concordanţa cu sine şi o serie de trăsături pozitive ale personalităţii: autoactualizarea, autenticitatea, vitalitatea, deschiderea, afectul pozitiv, empatia, stima de sine, orientarea autonomă, satisfacţia de viaţă şi un nivel scăzut al afectelor negative (Sheldon şi Kasser 1995). 5.2. Valorile şi scopurile morale Scopurile exprimă valorile unui individ şi reprezintă concretizarea comportamentală a principiilor generale abstracte reprezentate de valori (Schwartz 1994). Valorile direcţionează individul spre stabilirea unor scopuri şi îl susţin în efortul depus pentru atingerea lor. Componenta voluntară a angajării în scopuri susţinute de valori morale poate contura un profil moral al persoanei. Concretizarea acestui profil în acţiune contribuie la dezvoltarea persoanei şi la manifestarea potenţialului său (Martin 2007). Într-o situaţie de conflict moral, individul prioritizează o valoare în defavoarea alteia, structurându-se astfel o ordine intrapersonală a valorilor, propriul său sistem de valori (Roccas şi colab. 2002). Există valori individuale sau personale şi valori generale sau comunitare. Valorile care implică scopuri centrate pe propriile interese pot fi numite valori personale, iar valorile care sunt centrate pe binele celor din jur se numesc valori comunitare. Ambele categorii de valori pot avea componente morale. Sistemul valoric al persoanei este influenţat de experienţele sale şi de presiunea mediului cultural în care se află (Roccas şi colab. 2002). Valorile personale sunt mai puternic structurate de conceptele cărora indivizii le acordă semnificaţie personală. Printre aspectele cele mai valorizate de oameni (criteriul importanţei) se numără: relaţiile cu membrii familiei, munca, prietenii apropiaţi, aspectul fizic, sănătatea, religia, ajutorul acordat altora (Zang şi Yu 2012). Valorile ce implică scopuri preoponderent corespunzătoare propriilor interese pot fi un impediment pentru un comportamentul moral, aflându-se deseori în opoziţie cu valorile ce implică scopuri centrate pe binele celor din jur (Schwartz 1992). La un om matur din punct de Contribuţii la psihologia morală 199 vedere moral, aceste valori sunt integrate armonios şi sunt exprimate în comportament lui (Bergman 2004; Colby şi Damon 1992; Damon 1984). Modelul reconcilierii valorilor sintetizează această idee plecând de la două componente: 1) dualitatea valorilor: există valori individuale, centrate pe sine, şi valori comunitare, centrate pe binele celorlalţi; 2) sinergia valorilor individuale şi comunitare: ele evoluează pe parcursul etapelor de dezvoltare ontogenetică. În copilărie, adolescenţă şi în stadiul de început al tinereţii, cele două tipuri de valori sunt în opoziţie, iar în următoarele perioade de dezvoltare, ele intră într-o relaţie de sinergie (Frimer şi Walker 2009). Tinereţea reprezintă un punct de tranziţie spre integrarea acestor două tipuri de valori în structura valorică a individului (Dunlop şi colab. 2013). Scopurile morale concordante cu sine sunt susţinute de o motivaţie intrinsecă. Urmărind scopuri concordante cu sine, individul simte că acestea au fost liber alese şi în acord cu valorile personale. Valorile şi scopurile de viaţă concordante cu sine reprezintă factori importanţi de influenţă pentru starea de bine şi calitatea vieţii. S-a observat că valorile spirituale sunt asociate pozitiv cu scopurile intrinseci ale indivizilor, iar acestea din urmă influenţează substanţial starea de bine (Parks şi Guay 2012). În schimb, scopurile urmărite din cauza unor presiuni externe nu sunt integrate în sinele autentic. Acestea nu sunt reprezentative pentru interesele pe termen lung ale individului şi sunt slab susţinute motivaţional. Probabilitatea de a le atinge şi de a obţine o stare de satisfacţie în relaţie cu ele este mică (Judge şi colab. 2005). Schwartz (1992) identifică zece valori de bază ale indivizilor: bunăvoinţă, universalism, auto-direcţie, stimulare, hedonism, realizare, putere, securitate, conformism, tradiţionalism. Conform lui Schwartz (1992), valorile sunt reprezentări cognitive ale unor scopuri abstracte şi dezirabile. Ele motivează comportamentul moral şi servesc ca standarde de conduită morală. Spre deosebire de atitudini, care sunt specifice şi situaţionale, valorile sunt abstracte şi generale. Valorile centrate pe binele celorlalţi sunt asociate pozitiv cu comportamentul prosocial, iar valorile centrate pe propria persoană sunt asociate negativ cu comportamentul prosocial. Schwartz (1992) a conceptualizat un model valoric prin intermediul a două dimensiuni bipolare: o dimensiune este aceea a valorilor centrate pe sine (putere, realizare etc.), în opoziţie cu valorile care transcend persoana (bunăvoinţă, acordarea de ajutor altora etc). A doua dimensiune cuprinde valori din aria deschiderii către experienţă (centrare pe experienţa personală, deschidere către stimulare), acestea fiind opuse valorilor conservatoare (securitate, tradiţie, conformitate etc.). Nu întotdeauna susţinerea unor valori morale se traduce prin scopuri morale. Un exemplu este urmărirea unui scop vindicativ sub imboldul unei valori morale. Atunci când sunt confruntaţi cu o situaţie percepută ca nedreaptă, unii Daniela Ionescu n 200 indivizi, deşi acţionează în conformitate cu o valoare morală precum corectitudinea, se focalizează pe scopuri vindicative, sunt mai puţin predispuşi la iertare şi beneficiile pe care aceasta la implică, şi, de asemenea, prezintă modificări ale dispoziţiei şi stării de bine în sens negativ (Strelan şi colab., 2011). Această contradicţie între susţinerea unei valori morale precum corectitudinea şi exprimarea ei comportamentală, prin urmărirea unor scopuri vindicative, poate fi explicată prin faptul că dorinţa de răzbunare şi centrarea pe scopuri din această arie este un fapt instinctual (Rusbult şi colab. 2005), iar răzbunarea este o valoare normativă în cultura occcidentală (Darley şi colab. 2003). Un sistem valoric individual ce cuprinde preponderent valori centrate pe propria persoană este asociat pozitiv cu scopuri justiţiare (de exemplu, răzbunarea) şi cu un comportament agresiv la adresa agresorului. Deşi valorile individului pot fi în aparenţă morale, orientate pe dezvoltarea personală şi starea de bine, când aceste valori sunt singurele importante pentru un individ iar acesta se simte ameninţat şi nedreptăţit, el poate fi predispus la un comportament vindicativ. Prin răzbunare, el îşi apără valorile sale, mai exact, valorile centrate pe binele propriu (Strelan şi colab. 2011). Anumite trăsături de personalitate pot explica orientarea spre scopuri vindicative sau orientarea spre scopuri de dezvoltare personală prin intermediul iertării şi al procesului de resemnificare a unor evenimente mai puţin plăcute. Oamenii care valorizează iertarea au scoruri înalte la agreabilitate şi empatie, iar cei care se centrează pe răzbunare au scoruri înalte la nevrotism şi narcisism (McCullough şi colab. 2013; Strelan şi colab. 2011). Astfel, între valorile morale şi scopurile morale ale individului pot interveni o serie de factori mediatori. 5.3. Scopurile morale concordante cu sine şi starea de bine psihologică Scopurile care au la bază valori morale ghidează raţionamentele şi comportamentele indivizilor, crescând şansele de atingere a acestora (Rokeach 1973; Schwartz 1992). Valorile sunt o forţă motivaţională foarte puternică, iar urmărirea scopurilor morale de viaţă care sunt concordante cu sine îi conferă individului o stare de bine, care poate acţiona motivaţional la rândul ei. Scopurile şi valorile îl orientează pe individ în alegerile sale de viaţă şi în modul în care îşi trăieşte viaţa. Sensul în viaţă este o componentă a stării de bine psihologice. Sensul este dat de călătoria spre atingerea scopului şi nu atât de atingerea unei destinaţii ca atare (Compton şi colab. 1996; Ryff şi Keyes 1995). Scopurile morale de viaţă sunt planuri pe termen lung, ce implică o dorinţă de autoperfecţionare, de devenire conform propriilor idealuri, un comportament voluntar orientat spre propria dezvoltare, care promite satisfacţii pe termen lung (Emmons 2005). Existenţa unui sens al vieţii fundamentat de scopurile de viaţă se asociază cu o stare de bine psihologică ridicată (French şi Joseph 1999; Robak şi Contribuţii la psihologia morală 201 Griffin 2000). Lipsa unui sens al vieţii, a scopurilor de viaţă afectează starea de bine şi poate conduce către perturbări ale sănătăţii psihice (Baumeister 1991; Keyes 1998; Seeman 1991). Valorile stau la baza raţionamentelor noastre morale atunci când suntem implicaţi în procesul de luare de decizii, în angajarea în activitate, în alegerea unor scopuri importante de viaţă (Keefer 1996). Valorile ne ajută să ne orientăm în viaţă, să stabilim ce scopuri merită să urmărim şi cine vrem să devenim, ele fiind asociate moderat cu trăsături de personalitate (Parks-Leduc şi colab. 2015). Asociate cu trăsăturile de caracter, valorile prosociale sporesc sentimentul de satisfacţie în viaţă (Abele 2014). Alte cercetări arată că trăsăturile de caracter din spectrul prosocial şi agentic sunt asociate pozitiv cu afectele pozitive şi adaptarea socială, în schimb, doar trăsăturile agentice sunt asociate pozitiv cu satisfacţia de viaţă (Saragovi şi colab., 2002). Orientarea spre scopuri susţinute de valori morale intrinseci – cum ar fi acceptarea de sine, integrarea în comunitate, afilierea – contribuie la satisfacerea nevoilor psihologice de bază, fiind asociate cu creşterea şi dezvoltarea individuală şi cu starea de bine psihologică. Scopurile susţinute de valori morale intrinseci sunt asociate cu valorile prosociale şi cu o stare de bine crescută (vezi Kasser şi Ryan 1996; Kasser şi colab. 2014). Valorile extrinseci – precum atractivitatea fizică, succesul financiar şi popularitatea – contribuie mai puţin la satisfacerea nevoilor psihologice ale individului şi sunt asociate cu o inflaţie a ego-ului şi cu implicarea accentuată a indivizilor în procesul comparării sociale (Kasser şi colab. 2014). Indivizii care urmăresc scopuri extrinseci, în defavoarea celor intrinseci, bazate pe valori sociale morale, sunt mai puţin fericiţi, dar au credinţa că îndeplinirea acestor scopuri extrinseci este calea corectă către starea de bine. Ei tind să facă erori de estimare atunci când anticipează starea lor de bine în viitor, aşa cum urmează să arate aceasta în urma atingerii scopurilor fixate de ei. De regulă, starea de bine viitoare este supraestimată. Urmărirea unor scopuri extrinseci, precum succesul financiar şi recunoaşterea socială, în defavoarea celor intrinseci, precum afilirea, acceptarea de sine şi sentimentul de comuniune, este asociată cu o vitalitate mai scăzută, un nivel redus de autenticitate şi autoactualizare şi niveluri mai mari de depresie şi anxietate (Yamaguchi şi Halberstadt 2012). Persoanele cu o puternică orientare spre scopuri financiare sunt mai puţin fericite, mai puţin satisfăcute de vieţile lor şi au mai multe probleme psihologice (Dittmar şi colab. 2007; Kasser şi Ryan 1996; Kasser şi Ryan 1993). Orientarea excesivă spre scopuri financiare împiedică realizarea nevoilor de creştere personală şi intimitate, care sunt esenţiale pentru starea de bine şi pentru sănătatea individului. În ce priveşte efectul asupra stării de bine, este important motivul care stă la baza orientării spre scopuri financiare. Anumite câştiguri financiare, şi anume cele obţinute ca rezultat al muncii individului, sunt resimţite ca un succes şi sunt asociate cu starea de bine. Astfel, motivul care stă în spatele Daniela Ionescu n 202 focalizării pe scopurile financiare poate explica în totalitate asocierea dintre orientarea spre scopurile financiare şi afectarea stării de bine subiective (Garoarsdóttir şi colab. 2009). Scopurile care au la bază valori extrinseci nu sunt neapărat în defavoarea individului. Ele pot contribui la starea de bine a acestuia. Întrucât sunt condiţionate socio-cultural, ele pot favoriza integrarea corespunzătoare a individului în mediul său social. Totuşi, urmărirea cu preponderenţă a acestor scopuri în dauna celor susţinute de valori intrinseci afectează starea de bine şi dezvoltarea persoanei (Sheldon şi colab. 2010). Diferite studiile arată că îndeplinirea scopului este un mediator în relaţia dintre valorizarea scopului şi starea de bine (Conrad şi colab. 2010). De asemenea, gradul de realism pe care îl implică un scop moderează efectul importanţei scopului asupra realizării lui (Conrad şi colab. 2010). Reglarea autonomă a scopurilor este un predictor al stării de bine psihologice (Litalien şi colab. 2013). Indivizii care urmăresc scopuri centrate pe evitarea unor consecinţe negative resimt mai frecvent stări de anxietate, satisfacţie scăzută în raport cu propria viaţă, simptome fizice neplăcute şi o stare de bine scăzută. Scopurile formulate negativ conduc la o scădere a stării de bine prin faptul că atrag apariţia stresorilor în viaţa individului. Individul care îşi formulează scopurile negativ se orientează comportamental asupra evenimentelor negative de viaţă. Stresorii de viaţă mediază parţial relaţia longitudinală dintre scopurile orientate negativ şi starea de bine subiectivă (Elliot şi colab. 2011). 5.4. Provocări Procesul de urmărire a unor scopuri de viaţă implică deseori şi o latură mai puţin etică. Comportamentul neetic este asociat cu scopurile centrate pe propriul interes, în dauna celor din jur (Murdock şi colab. 2001). Anumite scopuri care au la bază standarde interpersonale şi sunt susţinute de motivaţii extrinseci (de exemplu, cele legate de performanţe şi achiziţii) sunt asociate deseori cu comportamente imorale. Scopurile care au la bază standarde personale şi sunt susţinute de o motivaţie intrinsecă sunt asociate preponderent cu un comportament moral (Van Yperen şi colab. 2011). Printre factorii care determină în general un comportament neetic se numără: presiunile externe pentru îndeplinirea unor standarde de performanţă, impunerea din exterior a unor termene limită foarte stricte, dorinţa foarte mare de a atinge un scop, acompaniată în acelaşi timp de teama de eşec, lipsa integrităţii, dorinţa de acceptare socială, dorinţa de a avansa în carieră sau de a-i mulţumi pe cei din jur (Vandehey şi colab. 2007). Comportamentul neetic este favorizat de eşecul în îndeplinirea propriilor scopuri. Indivizii care reuşesc să progreseze adecvat spre Contribuţii la psihologia morală 203 atingerea scopurilor lor şi chiar să le îndeplinească sunt mai puţin predispuşi spre adoptarea unui comportament imoral (Schweitzer şi colab. 2004). Alţi factori determinanţi ai comportamentului neetic sunt: presiunea autoimpusă pentru a atinge un scop de viaţă, importanţa scopului şi circumstanţele nefavorabile progresului în atingerea lui. Un scop înalt valorizat de individ induce o stare de stimulare (arousal). Individul are anumite expectaţii privind recompensele asociate cu îndeplinirea scopului (stima de sine, imagine socială pozitivă etc.). Astfel, comportamentul neetic poate fi justificat de individ prin prisma acestor expectaţii pozitive (Schweitzer şi colab. 2004). 6. Cercetare empirică 6.1. Scopul cercetării Importanţa autenticităţii sinelui şi a concordanţei cu sine a scopurilor în starea de bine a fost evidenţiată de o serie de studii (Wood şi colab. 2008; Pinto şi colab. 2011; Ryan şi Deci 2000; Ryan şi colab. 2007). De asemenea, a fost subliniată şi importanţa valorilor morale în ghidarea scopurilor de viaţă, precum şi asocierea acestora cu starea de bine a individului (Abele 2014). Scopurile de viaţă ale individului sunt scopuri pe termen lung şi sunt importante în conturarea existenţei şi dezvoltării sale. Atunci când scopurile sunt în acord cu sinele autentic al individului şi concordante cu valorile morale social acceptate, individul trăieşte o satisfacţie crescută în raport cu viaţa şi activitatea sa, îşi construieşte un sens al propriei existenţe şi resimte o stare de bine psihologică (Abele 2014; Emmons 2005). Scopul acestui studiu este replicarea rezultatelor privind rolul autenticităţii sinelui şi concordanţei scopurilor morale cu sinele în starea de bine psihologică. 6.2. Ipoteze În cercetarea noastră, am încercat mai întâi să arătăm că un grad ridicat de autenticitate a sinelui şi de concordanţă cu sine a scopurilor de viaţă morale reprezintă predictori pozitivi ai stării de bine psihologice. În al doilea rând, am testat ipoteza că autenticitatea sinelui este un predictor pozitiv al concordanţei scopurilor morale cu sinele. Altfel spus, cu cât un individ este mai autentic cu sine însuşi, cu atât mai mult va tinde să-şi fixeze scopuri de viaţă concordante cu sinele lui adevărat. În al treilea rând, am testat ipoteza că urmărirea scopurilor morale concordante cu sine este asociată cu o stare de bine psihologică ridicată. Daniela Ionescu n 204 6.3. Participanţi Studiul a fost realizat pe un lot de 64 de subiecţi, 38 de femei (59,4%) şi 26 de bărbaţi (40,6%) cu vârsta cuprinsă între 18 şi 56 de ani (M = 30,92, SD = 11,88). Participanţii la studiu provin în marea lor majoritate din rândul studenţilor de la Facultatea de Psihologie şi Ştiinţele Educaţiei, Universitatea din Bucureşti. 6.4. Procedură În urma unui studiu calitativ realizat într-o cercetare anterioară pe un lot de 150 de subiecţi, am evidenţiat principalele norme de conduită morală şi principalele valori morale care ghidează în general comportamentul moral. Pe baza acestui set de norme şi valori am elaborat o listă de scopuri morale cu rol orientativ şi explicativ (vezi Anexa 1). Participanţii au primit sarcina de a consulta lista şi de a nota care este cel mai important scop moral al lor, fie că acesta se află sau nu pe listă. Importanţa scopului a fost evaluată pe o scală de la 1 la 7, unde 1 reprezintă „foarte puţin important" şi 7 reprezintă „foarte important", fiind reţinute doar scopurile foarte importante. Concordanţa cu sine a fost evaluată prin raportare la acest scop moral ales. Participanţii au primit spre completare scalele de evaluare a constructelor cercetării şi au fost rugaţi să le returneze completate în decurs de două săptămâni. 6.5. Instrumente Autenticitatea sinelui a fost evaluată prin Scala de autenticitate a sinelui (Constantin şi colab., 2013). Instrumentul are 12 itemi şi o consistenţă internă Cronbach alpha .80 (această scală este redată în Anexa 2). Concordanţa cu sine în scopurile morale a fost evaluată prin Scala de concordanţă cu sine a scopurilor (Constantin şi colab., 2013). Instrumentul are 12 itemi şi o consistenţă internă Cronbach alpha .76 (această scală este redată în Anexa 3). Starea de bine psihologică a fost evaluată prin Scala pentru starea de bine psihologică Warwick-Edinburgh (Tennant şi colab., 2007). Scala cuprinde 14 itemi şi are o consistenţă internă Cronbach alfa .89 (această scală este redată în Anexa 4). Designul cercetării a fost unul transversal, intragrup, corelaţional de tip predictiv. Au fost aplicate analize corelaţionale şi analiza de regresie liniară ierarhică. Contribuţii la psihologia morală 205 6.6. Rezultate Tabelul 1 prezintă date descriptive despre variabilele studiului şi corelaţiile dintre acestea. Tabelul 1. Medie, abatere standard şi corelaţii între variabilele cercetării M SD 1 2 3 1. Autenticitatea sinelui 67.75 10.52 - .33** .65** 2. Concordanţa cu sine în scopurile morale 48.51 5.25 .33* - .27* 3. Starea de bine psihologică 56.92 7.56 .65** .27* Notă : M = media; SD = abaterea standard; *p < 0.05 bilateral; **p< 0.01 bilateral. Autenticitatea sinelui ( = .65, p < .000) este un predictor independent al stării de bine psihologice şi explică 43% din varianţa variabilei criteriu. Un nivel ridicat de autenticitate a sinelui este asociat cu o stare de bine psihologică ridicată. Concordanţa scopurilor morale cu sinele ( = .27, p < .031) este un predictor independent al stării de bine psihologice şi explică 7% din varianţa variabilei criteriu. O concordanţă mare între scopurile morale şi sinele individului este asociată cu o stare de bine psihologică ridicată. Autenticitatea sinelui ( = .33, p < .006) este un predictor independent al concordanţei scopurilor morale cu sinele şi explică 11% din varianţa variabilei criteriu. Un nivel ridicat de autenticitate a sinelui este asociat cu un nivel ridicat de concordanţă cu sine în stabilirea scopurilor morale. Analizele de regresie liniară sunt redate în Tabelele 2. şi 3. Tabelul 2. Rezultatele analizei de regresie liniară – predictori ai stării de bine psihologice Variabila predictor B SE (B)  t Sig. (p) R2 1. Autenticitatea sinelui .41 .06 .65 6.83 .000 .43 2. Concordanţa scopurilor morale cu sinele .38 .17 .27 2.21 .031 .07 Variabila criteriu: starea de bine psihologică Tabelul 3. Rezultatele analizei de regresie liniară – predictori ai concordanţei scopurilor morale cu sinele Variabila predictor B SE (B)  t Sig. (p) R2 1.Autenticiatea sinelui .16 .06 .33 2.89 .006 .11 Variabila criteriu: concordanţa scopurilor morale cu sinele Daniela Ionescu n 206 7. Discuţii Studiul nostru evidenţiază corelaţii semnificative pozitive între autenticitatea sinelui, concordanţa scopurilor morale cu sine şi starea de bine psihologică. Autenticitatea sinelui s-a dovedit a fi un predictor pozitiv şi semnificativ atât pentru starea de bine psihologică cât şi pentru concordanţa cu sine în stabilirea scopurilor morale. Un nivel înalt de autenticitate a sinelui este important pentru stabilirea şi urmărirea unor scopuri morale, în acord cu propriile valori, şi pentru trăirea unei stări de bine psihologice. Un individ autentic este mai predispus să acţioneze în conformitate cu sine însuşi şi să îşi stabilească scopuri care corespund valorilor sale morale. Cunoaşterea de sine, atât a aspectelor pozitive cât şi a celor negative, şi acceptarea acestora sunt asociate cu starea de bine psihologică şi cu sentimentul de control al propriei vieţi. Acesta este, de altfel, obiectivul implicit al oricărui demers de dezvoltare personală: creşterea stării de bine prin susţinerea individului, pentru a atinge un nivel cât mai ridicat de autenticitate şi pentru a se descoperi pe sine, în vederea obţinerii unui control cât mai mare asupra propriei vieţi. Un individ autentic îşi construieşte propriul sistem valoric, este conştient de utilitatea acestuia, iar valorile la care el aderă sunt profund integrate în personalitatea sa şi nu doar introiectate sau învăţate în mediile sociale în care persoana s-a dezvoltat. Importanţa lor este autentic înţeleasă, iar individul ştie foarte bine de ce aderă la anumite valori şi nu la altele. Astfel, el îşi poate conduce şi proiecta viaţa şi îşi va alege scopuri morale în funcţie de aceste valori resimţite ca parte din sine. Studiul evidenţiază însă şi faptul că autenticitatea sinelui explică un procent relativ mic din varianţa concordanţei cu sine în scopurile morale (doar 11%). Autenticitatea sinelui reprezintă cunoaşterea cât mai acurată a sinelui şi acceptarea deplină de sine, iar concordanţa cu sine în scopurile morale presupune alegerea unui scop moral din motive autonome: individul doreşte atingerea scopului ales şi aderă la valorile sociale ce susţin acel scop. Însă o persoană poate adera la acel scop şi din motive dezirabile social. Ea îşi doreşte să devină o persoană valoroasă în ochii societăţii, deşi nu este întotdeauna clar că valorile respective îi servesc propriei dezvoltări personale, întrucât pot fi valori mai puţin internalizate, adoptate dintr-un sentiment de conformism social. Un individ care este într-o măsură mai mare în contact cu sine însuşi poate urmări scopuri morale, deoarece vrea să le atingă şi este profund motivat pentru ele, dar este posibil să nu ştie cu exactitate de ce vrea să le atingă. Scopurile morale sunt bazate pe valori sociale general acceptate, implicit dezirabile, preluate din şi învăţate în mediul social. Răspunsul la întrebarea „de ce" invită la o analiză a mediului socio-cultural, care prin natura lui defineşte şi transcende individul. Desigur că aceste valori ne ajută să ne definim ca oameni şi să ne integrăm în societate, iar multe dintre ele sunt valori universale, care sunt în acord cu sinele unei persoane ce tinde spre evoluţie şi dezvoltare, precum Contribuţii la psihologia morală 207 majoritatea oamenilor. Introspecţia constantă şi analiza mediului social mai larg pot oferi răspunsuri la întrebarea despre motivaţia adoptării valorilor morale. Între autenticitatea sinelui şi concordanţa cu sine în scopurile morale pot interveni o serie de variabile covariante care trebuie analizate. Unii oameni au convingerea că se cunosc pe ei înşişi şi că sunt în contact cu ei înşişi, dar nu sesizează semnalele trimise de anumite simptome psiho-somatice, care reflectă disfuncţii în ce priveşte propria persoană. Pentru autenticitatea sinelui este nevoie de introspecţie, dar şi de capacitate cognitivă pentru realizarea ei. În unele afecţiuni, precum tulburarea de personalitate dependentă, indivizii tind să se definească pe ei înşişi prin prisma sistemului valoric al altor persoane şi urmăresc scopuri concordante cu acest sine definit prin raportare la alţii. Astfel, pe lângă autenticitatea sinelui, există o serie de variabile care pot explica varianţa concordanţei cu sine în scopurile morale. Concordanţa scopurilor morale cu sinele este un predictor independent al stării de bine psihologice. Cu cât scopurile morale ale unei persoane sunt mai concordante cu sinele său autentic, cu atât aceasta va avea o stare de bine psihologică mai mare. Concordanţa scopurilor morale cu sinele explică însă un procent mic din varianţa stării de bine psihologice (doar 7%.). Acest fapt indică existenţa altor variabile covariante care mediază eventual relaţia dintre concordanţa scopurilor morale cu sine şi starea de bine psihologică. În modelul concordanţei scopurilor cu sine, Sheldon şi Elliot (1999) raportează o serie de variabile covariante care pot influenţa asocierea dintre concordanţa cu sine în scopuri şi starea de bine psihologică: efortul depus pentru atingerea scopului, progresul în atingerea scopului respectiv şi satisfacerea nevoilor de autonomie, competenţă şi relaţionare, care survin în urma îndeplinirii scopului sau al progresului semnificativ către acesta (Sheldon şi Elliot 1999). Scopurile morale sunt constructe cu un grad mai mare de abstractizare şi generalizare, în comparaţie cu scopurile obişnuite de viaţă. Astfel, individul poate întâmpina dificultăţi în evaluarea progresului personal spre aceste scopuri şi se poate confrunta cu lipsa cunoştinţelor operaţionale despre cum anume să progreseze spre ele. Foarte probabil, aceste aspecte influenţează starea de bine a persoanei. 8. Limitele cercetării Acest studiu s-a bazat pe un eşantion relativ mic de subiecţi. Replicarea lui pe un eşantion mai mare ar putea întări rezultatele obţinute. De asemenea, studiul este unul transversal, iar scopurile de viaţă ale unei persoane sunt, prin natura lor, proiectate pentru o perioadă mare de timp, uneori chiar pe parcursul întregii vieţi. Un studiu longitudinal ar putea sublinia mai bine dinamica relaţională a variabilelor cercetării. Daniela Ionescu n 208 De-a lungul timpului, atât autenticitatea sinelui, cât şi perspectiva asupra valorilor şi scopurilor morale variază. Un factor de influenţă ar putea fi etapa de viaţă. Indivizii se schimbă de la o etapă de viaţă la alta, iar autenticitatea sinelui şi scopurile morale pot fi diferite în funcţie de etapa parcursă. Relaţiile dintre variabilele studiului ar trebui testate şi pe grupuri de vârstă diferite, pentru o mai bună înţelegere a dinamicii acestora. 9. Concluzii Studiul factorilor care pot contribui la starea de bine ne ajută să înţelegem modalităţile prin care un individ îşi poate valorifica potenţialul de dezvoltare, orientându-se spre o personalitate pozitivă şi matură, cu impact pozitiv asupra mediului social din care face parte. Adepţii psihologiei pozitive (vezi Peterson şi Seligman 2004) s-au concentrat pe studiul factorilor care contribuie la dezvoltarea personală şi la starea de bine şi au propus concepte şi modele teoretico-aplicative cu valoare nomotetică, dar şi idiografică. Profilul personalităţii pozitive relevă o tipologie de oameni echilibraţi din punct de vedere psihologic, îndeplinind o funcţie socială foarte bine conturată, integraţi într-un context de viaţă pe care îl îmbogăţesc în acord cu valorile şi scopurile vieţii pozitive. Personalitatea pozitivă poate fi concepută ca un ansamblu de virtuţi ce contribuie la adaptarea optimă a individului în mediul său social, la construirea şi consolidarea stării de bine psihologice, a sănătăţii psiho-comportamentale (Martin 2007). Capacitatea de a funcţiona din perspectiva scopurilor morale creează abilitatea de a gândi şi acţiona prin prisma unor concepte morale, ceea ce conduce la creşterea gradului de flexibilitate şi chiar de libertate al individului şi la sporirea concordanţei cu sine în deciziile sale. Procesul de urmărire a unor scopuri morale înalt valorizate de individ este asociat, de asemenea, şi cu starea de bine psihologică. Această asociere conferă sens individului şi vieţii sale, îl ajută să îşi structureze viaţa şi să aibă satisfacţie în ceea ce face. Un individ autentic, care are un sistem de valori morale integrate în structura sinelui, care se cunoaşte şi se acceptă pe sine, îşi stabileşte în mai mare măsură scopuri morale concordante cu sine, care îi orientează existenţa şi îl ajută să trăiască o stare de bine psihologică ridicată. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social Contribuţii la psihologia morală 209 European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Antony, George William. 2013. „Well – being: a critical analysis." IJRSS 3 (4): 224-251. Abele, E. Andrea. 2014. „Pursuit of communal values in an agentic manner: a way to happiness?" Frontiers in psychology 5: 1-10. Bettencourt, B. Ann şi Kennon M. Sheldon. 2001. „Social roles as mechanisms for psychological need satisfaction within social groups." Journal of Personality and Social Psychology 81: 1131-1143. Besser-Jones, Lorraine. 2008. „Personal Integrity, Morality and Psychological Well-Being: Justifying the Demands of Morality." Journal of Moral Philosophy 5: 361-383. Bergman, Roger. 2004. „Identity as motivation: Toward a theory of the moral self." In Moral development, self and identity, ed. Daniel K. Lapsley and Darcia Narvaez, 21-46. Mahwah, NJ: Lawrence Erlbaum Associates, Inc. Baumeister, F. Roy. 1991. Meanings of life. New York: Guilford Press. Colby, Anne şi William Damon. 1992. Some do care: Contemporary lives of moral commitment. New York, NY: Free Press. Compton, William C., Maggie L. Smith, Kim A. Cornish şi Donald L. Qualls. 1996. „Factor structure of mental health measures." Journal of Personality and Social Psychology 71 (2): 406-413. Constantin, Ticu, Dorin Nastas şi Ana-Maria Hojbotă. 2013. „Self-concordance model. Empirical validation test of the extended model." in press. Conrad, Nico, Bettina K. Doering, Winfried Rief şi Cornelia Exner. 2010. „Looking beyond the importance of life goals. The personal goal model of subjective well-being in neuropsychological rehabilitation." Clinical Rehabilitation 24: 431-443. Darley, John M. şi Thane S. Pittman. 2003. „The psychology of compensatory and retributive justice." Personality and Social Psychology Review 7 (4): 324-36. Deci, Edward. L., Richard. and M. Ryan. 1985. „The general causality orientations scale: Self-determination in personality." Journal of Research in Personality 19: 109-134. Damon, William. 1984. „Self-understanding and moral development from childhood to adolescence." In Morality, moral behavior, and moral development, ed. William M. Kurtines and Jacob L. Gewirtz, 109-127. New York, NY: Wiley. Daniela Ionescu n 210 Diener, Ed, Eunkook. M. Suh, Richard. E. Lucas şi Heidi L. Smith. 1999. „Subjective well-being: Three decades of progress: 1967 to 1997." Psychological Bulletin 125: 276-302. Diener, Ed. 1984. „Subjective well-being." Psychological Bulletin 95: 542-575. Dittmar, Helga, Karen Long şi Rod Bond. 2007. „When a better self is only a button click away: Associations between materialistic values, emotional and identityrelated buying motives, and compulsive buying tendency online." Journal of Social and Clinical Psychology 26: 334-36. Dunlop, L. William, Lawrence J. Walker şi Kyle M. Matsuba. 2013. „The development of moral motivation across the adult Lifespan." European Journal of Developmental Psychology 10 (2): 285-300. Emmons, Robert A. 2005. „Striving for the Sacred: Personal Goals, Life Meaning, and Religion." Journal of Social Issues 61 (4): 731-745. Emmons, Robert A. 1986. „Personal Strivings: An Approach to Personality and Subjective Weil-Being." Journal of Personality and Social Psychology 51 (5): 1058-1068. Elliot, Andrew J., Todd M. Thrash şi Kou Murayama. 2011. „A Longitudinal Analysis of Self-Regulation and Well-Being: Avoidance Personal Goals, Avoidance Coping, Stress Generation, and Subjective Well-Being." Journal of Personality 79 (3): 643-674. French, Sarah şi Stephens Joseph. 1999. „Religiosity and its association with happiness, purpose in life, and self-actualisation." Mental Health, Religion & Culture 2: 117-120. Frimer, Jeremy A. şi Lawrence J. Walker. 2009. „Reconciling the self and morality: An empirical model of moral centrality development." Developmental Psychology 45: 1669-1681. Fisher, Jeremy. 2012. „Being Proud and Feeling Proud: Character, Emotion, and the Moral Psychology of Personal Ideals." J Value Inquiry 46: 209-222. Fromm, Erich. 1942. Fear of freedom. London: Routledge & Kegan Paul. Garoarsdóttir, B. Ragna, Helga Dittmar şi Cathernie Aspinall. 2009. „It's not the money, it's the quest for a happier self: the role of happiness and success motives in the link between financial goals and subjective well being." Journal of Social and Clinical Psychology 28 (9): 1100-1127. Goldstein, Kurt. 1939. The Organism: A Holistic Approach to Biology Derived from Pathological Data in Man. New York: American Book Company. Harter, Susan. 2002. „Authenticity." In Handbook of positive psychology, ed. Charles R. Snyder şi Shane J. Lopez, 382-394. New York: Oxford University Press. Hardy, Sam A. şi Gustavo Carlo. 2005. „Identity as a source of moral motivation." Human Development 48: 232-256. Contribuţii la psihologia morală 211 Hershberger, Wayne A. 1988. „Psychology as a conative science." American Psychologist 43 (10): 823-824. Hogg, Michael A. 2007. „Uncertainty-identity theory." Advances in experimental social psychology 39: 69-126. Juujarvi, Soile, Liisa Myyry şi Kaija Pesso. 2012. „Empathy and values as predictors of care development." Scandinavian Journal of Psychology 53: 413-420. Judge, Timothy A., Joyce E. Bono, Amir Erez şi Edwin A. Locke. 2005. „Core Self-Evaluations and Job and Life Satisfaction: The Role of Self-Concordance and Goal Attainment." Journal of Applied Psychology 90 (2): 257-268. Kanfer, Ruth şi Phillip. L. Ackerman. 1989. „Motivation and cognitive abilities: An integrative/aptitude-treatment interaction approach to skill acquisition." Journal of Applied Psychology 74: 657-690. Kahneman, Daniel. 1999. „Objective happiness." In Well-being: Foundations of hedonic psychology, ed. Daniel Kahneman, Ed Diener şi Norbert Schwarz, 3-25. New York: Russell Sage Foundation Press. Kasser, Tim, Katherine L. Rosenblum, Arnold. J. Sameroff, Edward L. Deci, Christopher P. Niemiec, Richard M. Ryan, Osp Arnadottir, Rod Bond, Helga Dittmar, Nathan Dungan şi Susan Hawks. 2014. „Changes in materialism, changes in psychological well-being: evidence from three longitudinal studies and an intervention experiment." Motivation and Emotion 38: 1-22. Kasser, Tim şi Richard M., Ryan. 1993. „A dark side of the American dream: Correlates of financial success as a central life aspiration." Journal of Personality and Social Psychology 65: 410-422. Kasser, Tim şi Richard M. Ryan. 1996. „Further examining the american dream: differential correlates of intrinsic and extrinsic goals." Pers. Soc. Psychol. Bull. 22: 280-287. Keefer, W. Matthew. 1996. „The inseparability of morality and well-being: The duty/virtue debate revisited." Journal of Moral Education 25 (3): 277-290. Kernis, H. Michael şi Brian M. Goldman. 2006. „A multicomponent conceptualization of authenticity: Theory and research." Advances in Experimental Social Psychology 38: 283-357. Keyes, Corey Lee M. 1998. „Social well-being." Social Psychology Quarterly 61: 121-140. Lapsley, Daniel K. şi Benjamin Lasky. 2001. „Prototypic moral character." Identity 1: 345-363. Lazarus, Richard S. 1991. Emotion and adaption. New York: Oxford University Press. Daniela Ionescu n 212 Ledgerwood, Alison şi Ido Liviatan. 2010. „The price of a shared vision: group identity goals and the social creation of value." Social Cognition 28 (3): 401-421. Litalien, David, Oliver Ludtke, Philip Parker şi Ulrich Trautwein. 2013. „Different pathways, same effects: Autonomous goal regulation is associated with subjective well-being during the post-school transition." Motivation and Emotion 37: 444-456. Lyubomirsky, Sonja, Kennon M. Sheldon şi David Schkade. 2005. „Pursuing Happiness: The Architecture of Sustainable Change." Review of General Psychology 9 (2): 111-131. Martin, Mike W. 2007. „Happiness and Virtue in Positive Psychology." Journal for the Theory of Social Behaviour 37 (1): 89-103. Maslow, H. Abraham. 1968. Toward a psychology of being (2nd ed.). Princeton, NJ: Van Nostrand. Murdock, Tamera B., Natalie M. Hale şi Mary Jo Weber. 2001. „Predictors of cheating among early adolescents: academic and social motivations." Contemporary Educational Psychology 26: 96-115. McCullough, E. Michael, Robert, Kurzban şi Benjamin A., Tabak. 2013. „Cognitive systems for revenge and forgiveness." Behavioral and Brain Sciences 36: 1-58. Narvaez, Darcia. 2012. „Moral Neuroeducation from Early Life Through the Lifespan." Neuroethics 5: 145-157. Parks, Laura şi Russell P. Guay. 2012. „Can Personal Values Predict Performance? Evidence in an Academic Setting." Applied Psychology: An International Review 61 (1): 149-173. Parks-Leduc, Laura, Gilad Feldman şi Anat Bardi. 2015. „Personality traits and personal values: a meta-analysis." Personality and social psychology review 19 (1): 3-29. Peterson, Christopher şi Martin E. P. Seligman. 2004. Character strengths and virtues. A handbook and classification. Oxford University Press. Pinto, G. Diana, John Maltby şi Alex M. Wood. 2011. „Exploring the tripartite model of authenticity within Gray's approach and inhibition systems and Cloninger's bio-social model of personality." Personality and Individual Differences 51: 194-197. Roccas, Sonia, Lilach Sagiv, Shalom H. Schwartz şi Ariel Knafo. 2002. „The big five personality factors and personal values." Personality and Social Psychology Bulletin 28: 789-801. Ryan, M. Richard şi Edward L. Deci. 2000. „Self-determination theory and the facilitation of intrinsic motivation, social development, and well-being." American Psychologist 55: 68-78. Contribuţii la psihologia morală 213 Ryan, M. Richard. 1993. „Agency and organization: Intrinsic motivation, autonomy, and the self in psychological development." In Nebraska Symposium on Motivation: Vol. 40. Developmental perspectives on motivation, ed. Janis E. Jacobs, 1-56. Lincoln: University of Nebraska Press. Ryan, M. Richard şi Edward L. Deci. 2004. Overview of self determination theory: an organismic dialectical perspective. Handbook of Self-Determination Research. The Rochester, NY: University of Rochester Press. Ryan, M. Richard, Jennifer G. LaGuardia şi Laird J. Rawsthorne. 2007. „Self-complexity and the authenticity of Self-aspects: effects on well-being and resilience to stressful events." North American Journal of Psychology 7 (3): 431-448. Ryff, D. Carol şi Burton Singer. 1998. „The Contours of Positive Human Health." Psychological Inquiry 9 (1): 1-28. Ryff, D. Carol şi Corey Lee M. Keyes. 1995. „The structure of psychological wellbeing revisited." Journal of Personality and Social Psychology 69: 719-727. Rogers, R. Carl. 1964. „Statement and Challenge." American Psychologist 19 (6): 417-418. Robak, Rostyslav W. şi Paul W. Griffin. 2000. „Purpose in life: What is its relationship to happiness, depression, and grieving?" North American Journal of Psychology 2: 113-119. Rokeach, Milton. 1973. The Nature of Human Values. New York: The Free Press. Rusbult, Caryl E. 2005. „Forgiveness and relational repair." In Handbook of forgiveness, ed. Everett. L. Worthington, Jr., New York: Brunner-Routledge. Saragovi, Carina, Jenifer Aubé, Richard Koestner şi David Zuroff. 2002. „Traits, motives, and depressive styles as reflections of agency and communion." Personality and Social Psychology Bulletin 28: 563-577. Schwartz, Shalom H. 1994. „Are there universal aspects in the structure and contents of human values?" Journal of Social Issues 50 (4): 19-45. Schwartz, Shalom H. 1992. „Universals in the content and structure of values: Theoretical advances and empirical tests in 20 countries." In Advances in experimental social psychology, ed. Mark P. Zanna, 1-65. San Diego, CA: Academic Press. Scharf, Miri şi Ofra Mayseless. 2010. „Finding the authentic self in a communal culture: Developmental goals in emerging adulthood." In The role of goals in navigating individual lives during emerging adulthood. New Directions for Child and Adolescent Development 130, ed. Shmuel Shulman and Jari-Erik Nurmi, 83-95. John Wiley & Sons. Sheldon, M. Kennon şi Andrew J. Elliot. 1999. „Goal Striving, Need Satisfaction, and Longitudinal Well-Being: The Self-Concordance Model." Journal of personality and social psychology 76 (3): 482-497. Daniela Ionescu n 214 Sheldon, M. Kennon. 2008. „The interface of motivation science and personology. Self-concordance, quality motivation and multilevel personality integration." In Handbook of Motivation Science, ed. James Y. Shah and Wendi L. Gardner, 465-476. N.Y.: The Guilford Press. Sheldon, M. Kennon, Alexander Gunz, Charles P. Nichols şi Yuna Ferguson. 2010. „Extrinsic Value Orientation and Affective Forecasting: Overestimating the Rewards, Underestimating the Costs." Journal of Personality 78 (1): 149-178. Sheldon, M. Kennon şi Linda Houser-Marko. 2001. „Self-concordance, goal attainment, and the pursuit of happiness: Can there be an upward spiral?" Journal of Personality and Social Psychology 80: 152-165. Sheldon, M., Kennon şi Tim, Kasser. 1998. „Pursuing Personal Goals: Skills Enable Progress, but Not all Progress is Beneficial." Personality and Social Psychology Bulletin 24: 1319-1331. Sheldon, M. Kennon şi Tim Kasser. 1995. „Coherence and congruence: Two aspects of personality integration." Journal of Personality and Social Psychology 68: 531-543. Schweitzer, Maurice E., Lisa Ordonez şi Bambi Douma. 2004. „Goal setting as a motivator of unethical behavior." Academy of Management Journal 47 (3): 422-432. Schlenker, R. Barry. 2008. „Integrity and character: implications of principled and expedient ethical ideologies." Journal of Social and Clinical Psychology 27 (10): 1078-1125. Sheldon, M. Kennon. 2004. Optimal Human Being: An Integrated Multi-level Perspective: New Jersey: Lawrence Erlbaum Associates, Mahwah. Shanahan, Michael J. 2000. „Pathways to adulthood in changing societies: Variability and mechanisms in life course perspective." Annual Review of Sociology 26: 667-692. Seeman, Julius. 1991. „Person-centered assessment: Reaction." Journal of Counseling and Development 69: 462. Sin, William. 2012. „Internalization and moral demands." Philosophical Studies 157 (2): 163-175. Strelan, Peter, N.T. Feather şi Ian McKee. 2011. „Retributive and Inclusive Justice Goals and Forgiveness: The Influence of Motivational Values." Soc Just Res 24: 126-142. Tennant, Ruth, Louise Hiller, Ruth Fishwick, Stephen Platt, Stephen Joseph, Scott Weich, Jane Parkinson, Jenny Secker şi Sarah Stewart-Brown. 2007. „The Warwick Edinburgh Mental Well-Being Scale (WEMWBS): development and UK validation." Health Qual Life Outcomes 5: 63. Contribuţii la psihologia morală 215 Vandehey, Michael A., George M. Diekhoff şi Emily E. LaBeff. 2007 „College cheating: A twenty year follow-up and the addition of an honor code." Journal of College Student Development 48 (4): 468-480. Van Yperen, Nico W., Melvyn R. W. Hamstra şi Marloes van der Klauv. 2011. „To Win, or Not to Lose, At Any Cost: The Impact of Achievement Goals on Cheating." British Journal of Management 22: 5-15. Walker, Lawrence. J. şi Karl H. Hennig. 2004. „Differing conceptions of moral exemplarity: just, brave and caring." Journal of Personality and Social Psychology 86: 629-647. Williams, Geoffrey C. şi Edward. L. Deci. 1996. „Internalization of Biopsychosocial Values by Medical Students: A Test of Self-Determination Theory." Journal of Personality and Social Psychology 70 (4): 767-779. Wood, Alex M., Alex P. Linley, John Maltby, Michael Baliousis şi Stephen Joseph. 2008. „The authentic personality: A theoretical and empirical conceptualization and the development of the authenticity scale." Journal of Counseling Psychology 55: 385-399. Yamaguchi, Mami şi Jamin Halberstadt. 2012. „Goals and Well Being in New Zealand." New Zealand Journal of Psychology 41 (2): 5-10. Zang, Kaili Chen şi Esther Dawen Yu. 2012. „Quest for a good life: Spiritual values, life goals, and college students." Asia-Pacific Psychiatry 6: 91-98. Daniela Ionescu n 216 Anexa 1 – Lista de valori şi scopuri morale Valori în familie Scopuri în familie Îmi propun: 1. Sprijinul 1. să îmi sprijin familia 2. Grija faţă de familie 2. să am grijă de familia mea 3. Flexibilitatea 3. să fiu flexibil în raport cu membrii familiei mele 4. Îndrumarea familiei 4. să îmi îndrum familia corect atunci când are nevoie de mine 5. Respectul 5. să îmi respect familia 6. Iertarea 6. să-i iert pe cei din familie atunci când greşesc 7. Sacrificiul 7. să mă sacrific pe mine însămi pentru familia mea dacă este nevoie 8. Înţelegerea 8. să-i înţeleg pe cei din familie 9. Încrederea 9. să am încredere în familia mea 10. Onestitatea 10. să fiu sincer cu familia mea 11. Responsabilitatea 11. să fiu responsabil faţă de familia mea 12. Asertivitatea 12. să fiu asertiv cu cei din familie 13. Comuniunea 13. să stabilesc şi să menţin comuniunea familială 14. Altruismul 14. să fiu altruist cu cei din familie 15. Autocontrolul 15. să îmi controlez emoţiile şi comportamentele negative şi să nu-i încarc pe membrii familiei mele cu aceastea 16. Răbdarea 16. să am răbdare cu cei din familie 17. Acceptarea necondiţionată 17. să îi accept pe cei din familie aşa cum sunt ei 18. Compasiunea 18. să am grijă şi compasiune faţă de tot ce mă înconjoară pentru a fi demn în ochii familiei mele 19. Capacitatea decizională 19. să iau deciziile cele mai bune pentru mine şi familia mea 20. Recompensarea 20. să ofer recompense membrilor familiei pentru lucrurile pozitive pe care Contribuţii la psihologia morală 217 Valori în familie Scopuri în familie mi le oferă 21. Curajul 21. să acţionez cu curaj pentru ca familia mea să fie mândră de mine 22. Ordinea 22. să fiu ordonat 23. Obiectivitatea 23. să fiu obiectiv în orice situaţie familială 24. Educaţia pozitivă 24. să mă educ pe mine şi pe cei din familie într-un spirit pozitiv şi constructiv 25. Corectitudinea 25. să fiu corect cu cei din familie 26. Individualitatea 26. să respect individualitatea fiecărui membru al familiei şi spaţiul lui intim Valori la locul de muncă Scopuri la locul de muncă Îmi propun: 1. Sprijinul 1. să îi susţin pe colegi când au nevoie 2. Corectitudinea 2. să fiu corect la locul de muncă 3. Colegialitatea 3. să mă comport colegial cu ceilalţi 4. Onestitatea 4. să fiu onest în problemele de muncă 5. Obiectivitatea 5. să fiu obiectiv la locul de muncă 6. Înţelegerea 6. să-i înţeleg pe ceilalţi 7. Colaborarea 7. să colaborez cu colegii pentru a performa cât mai bine în sarcini 8. Respectul 8. să-i respect pe ceilalţi 9. Seriozitatea 9. să fiu serios la locul de muncă 10. Îndrumarea 10. să-i îndrum cât pot de bine pe ceilalţi 11. Recunoaşterea valorii şi meritelor 11. să arăt recunoaştere pentru meritele colegilor şi superiorilor 12. Asertivitatea 12. să fiu asertiv 13. Proactivitatea 13. să acţionez proactiv 14. Stimularea intelectuală 14. să creez un mediu stimulant intelectual 15. Grija pentru angajaţi 15. să am grijă de ceilalţi 16. Integritatea 16. să fiu integru la locul de muncă 17. Disciplina 17. să fiu disciplinat 18. Recunoaşterea greşelilor 18. să recunosc atunci când greşesc Daniela Ionescu n 218 Valori la locul de muncă Scopuri la locul de muncă 19. Modestia 19. să fiu modest 20. Coeziunea grupului 20. să depun efort pentru a menţine coeziunea grupului 21. Pregătirea profesională 21. să mă pregătesc profesional 22. Agreabilitatea 22. să fiu agreabil Valori în relaţii interpersonale Scopuri în relaţii interpersonale Îmi propun: 1. Sprijinul 1. să acord sprijin prietenilor mei 2. Respectul 2. să îmi respect prietenii 3. Încrederea 3. să am încredere în prietenii mei 4. Consolidarea relaţiei în timp 4. să depun efort pentru menţinerea relaţiilor de prietenie 5. Altruismul 5. să fiu altruist 6. Onestitatea 6. să fiu onest cu prietenii mei 7. Corectitudinea 7. să fiu corect 8. Reciprocitatea 8. să ofer şi eu la rândul meu lucrurile bune pe care pe primesc de la prieteni 9. Înţelegerea 9. să-mi înţeleg prietenii 10. Empatia 10. să fiu empatic cu prietenii mei 11. Iertarea 11. să îmi iert prietenii 12. Intercunoaşterea 12. să îmi cunosc cât mai bine prietenii 13. Complicitatea 13. Să fiu complice la planurile prietenilor mei atunci când ei mă solicită 14. Confidenţialitatea 14. Să respect confidenţialitatea 15. Autenticitatea 15. Să fiu autentic în relaţiile cu prietenii 16. Recunoştinţa 16. Să fiu recunoscător 17. Modestia 17. Să fiu modest în relaţiile cu prietenii 18. Aprecierea ajutorului 18. Să arăt că apreciez ajutorul primit de la prieteni 19. Adaptabilitatea 19. să mă adaptez la diverse situaţii prin care pot trece alături de prietenii mei 20. Îndrumarea 20. Să îmi îndrum cât mai bine prietenii Contribuţii la psihologia morală 219 Valori în spaţiul public Scopuri în spaţiul public Îmi propun: 1. Spiritul civic 1. Să îmi dezvolt spiritul civic şi să-i ajut pe cei din jur de câte ori este nevoie 2. Respectul 2. Să fiu respectuos cu ceilalţi 3. Politeţea 3. Să fiu politicos 4. Corectitudinea 4. Să fiu corect cu ceilalţi 5. Deschiderea către ceilalţi 5. Să fiu deschis faţă de oamenii din jur 6. Seriozitatea 6. să fiu serios în faţă de cei din jur 7. Recunoştinţa 7. să fiu recunoscător atunci când primesc ajutor de la cei din jur 8. Grija faţă de mediu 8. Să am grijă de mediul în care trăiesc 9. Munca pentru comunitate 9. Să îmi fac bine treaba şi să ajut la progresul comunităţii 10. Dragostea faţă de semeni 10. Să am o atitudine caldă faţă de oamenii din jur 11. Răbdarea 11. Să fiu răbdător cu ceilalţi 12. Respectarea legii 12. Să respect legea Daniela Ionescu n 220 Anexa 2 – Scala de autenticitate a sinelui Vă rog să notaţi de la 1 la 7 în ce măsură vă caracterizează afirmaţiile de mai jos: 1 = nu mă caracterizează deloc, 7 = mă caracterizează foarte bine 1.Consider că este mai bine să fii tu însuţi decât să fii simpatizat de cei din jur. 2. Nu-mi dau seama ce simt cu adevărat în sinea mea. 3. Sunt puternic influenţat (ă) de opiniile altora. 4. De obicei fac ceea ce mi se spune. 5. Simt mereu nevoia de a face ceea ce aşteaptă de la mine cei din jur. 6. Cei din jur au o mare influenţă asupra mea. 7. Mă simt de parcă nu m-aş cunoaşte pe mine însumi/ însămi foarte bine. 8. Întotdeauna susţin ceea ce cred. 9. De cele mai multe ori sunt sincer (ă) cu mine însumi/ însămi. 10. Simt că am pierdut legătura cu mine, cu sinele meu „adevărat". 11. Trăiesc în acord cu valorile şi convingerile proprii. 12. Mă simt de parcă aş fi străin (ă) de mine însumi/ însămi. Contribuţii la psihologia morală 221 Anexa 3 – Scala de concordanţă a scopurilor cu sine Vă rog să vă raportaţi la CEL MAI IMPORTANT scop moral ales când completaţi următoarele întrebări: Care este acest scop......................................................... Notaţi în ce măsură de la 1 la 5 (1 = măsură foarte mică, 5 = măsură foarte mare): 1. Aţi simţi bucurie sau fericire dacă aţi atinge cu succes acest scop? 2. V-aţi simţi nefericit sau trist dacă aţi eşua în atingerea acestui scop? 3. Sunteţi implicat în urmărirea acestui scop? 4. Energia şi efortul depus de dvs. este mare pentru a obţine succesul în atingerea acestui scop? 5. Este dificil pentru dvs. să reuşiţi în acest proiect? 6. Succesul în acest demers depinde de factori exteriori? 7. Consideraţi că urmărirea unui astfel de scop este valorizată social? 8. Vă este clar ce trebuie să faceţi pentru a obţine succesul în acest scop? 9. Este probabil să aveţi succes în atingerea acestui scop? 10. Sunteţi încrezător cu privire la acest rezultat (cel din întrebarea anterioară)? 11. Este probabil ca dvs. să obţineţi succesul în acest scop dacă nu depuneţi nici un fel de efort? 12. Alte scopuri şi obiective personale vor depinde de succesul în atingerea acestui scop? Daniela Ionescu n 222 Anexa 4 – Scala de evaluare a stării de bine psihologice Mai jos sunt câteva afirmaţii despre sentimente şi gânduri. Vă rog alegeţi varianta care vi se potriveşte cel mai bine şi notaţi în spaţiile punctate de la 1 la 5 răspunsul ales: 1 = niciodată, 2 = rareori, 3 = câteodată, 4 = adeseori, 5 = întotdeauna 1. Sunt optimist în ceea ce priveşte viitorul 2. Mă simt folositor 3. Mă simt relaxat 4. Mă simt interesat de alţi oameni 5. Am energie 6. Mă descurc bine cu problemele din viaţa mea 7. Gândesc cu claritate 8. Mă simt bine cu mine însumi 9. Mă simt apropiat de alţi oameni 10. Mă simt încrezător 11. Sunt capabil să iau propiile decizii asupra lucrurilor 12. Mă simt iubit 13. Sunt interesat de lucruri noi 14. Mă simt bucuros Contribuţii la psihologia morală 223 Partea a treia: Conceptul de normă morală. Sugestii din zone adiacente psihologiei morale Daniela Ionescu n 224 Contribuţii la psihologia morală 225 Fundamentele inconştiente ale normativităţii. O perspectivă asupra eticii lui Jacques Lacan Bogdan Dragomir 1. Introducere Fundamentele normativităţii sunt inconştiente. O astfel de afirmaţie ar putea părea multora cel puţin surprinzătoare, dacă nu chiar bulversantă. Totuşi, aceasta este teza de fond pe care psihanaliza o susţine, încă de la începutul ei, odată cu Freud, şi până la reformulările moderne ale lui Jacques Lacan. Desigur, simpla afirmare a originii inconştiente a normativităţii ar putea rămâne, în lipsa unei explicitări şi a unor argumente credibile, una din acele afirmaţii îndrăzneţe care, în definitiv, nu spun prea mult. Ca atare, în cele ce urmează, ne propunem să clarificăm sensul acestei afirmaţii urmărind, îndeosebi, expunerea pe care Jacques Lacan o realizează în Seminarul VII, dedicat eticii psihanalizei. Pentru aceasta, vom proceda în felul următor: în primele două părţi ale lucrării, vom prezenta semnificaţia generală a conceptului lacanian de normativitate şi vom preciza cadrul de formulare şi modalitatea de articulare a ipotezei fundamentelor inconştiente ale normativităţii; în partea a treia, vom diferenţia două posibile accepţiuni ale inconştientului, arătând că normativitatea se constituie la nivelul dorinţei inconştiente, dar se „fondează" în dorinţa inconştientului; în cea de-a patra parte, vom încerca să clarificăm raportul ambivalent (institutiv şi deopotrivă destitutiv) dintre normativitatea Legii şi non-normativitatea dorinţei. În final, ultimele două secţiuni oferă o perspectivă rezumativă asupra eticii psihanalizei, sub forma unei etici a dorinţei. Sperăm, astfel, să punem într-o lumină cât mai clară ideea lacaniană potrivit căreia etica nu se rezumă la un ansamblu general de norme comportamentale, ci ţine, mai curând, de o anumită atitudine individuală a subiectului, dictată de raportarea lui la propria dorinţă. 2. Lege şi normativitate Semnificaţia normativităţii la Jacques Lacan se conturează prin intermediul elaborării conceptului de Lege. Construit pe baza raportului subiectului cu dorinţa, conceptul de Lege are o dimensiune dublă: există, pe de o parte, o lege a juisării sau a dorinţei şi, pe de altă parte, o lege a limbajului. Din punct de vedere formal, legea Bogdan Dragomir n 226 juisării supune dorinţa subiectului dorinţei Celuilalt, în timp ce legea limbajului separă dorinţa subiectului de dorinţa Celuilalt. Explicarea acestor două tipuri de legităţi se poate face prin recursul la structura clasică a psihanalizei: relaţia mamă-tată-copil. Astfel, legea juisării sau a dorinţei corespunde unei „legi a mamei", în timp ce legea limbajului ar fi „legea tatălui". Legea mamei, potrivit lui Lacan, este o lege „necontrolată" şi „capricioasă" sau, în alţi termeni, o lege non-normativă. Aceasta nu interzice şi nu reglementează nimic ci, fiind pură condiţionare afectivă, reclamă supunerea. Ea subordonează şi subiectul infantil dorinţei mamei, reducându-l astfel la statutul de obiect al dorinţei acesteia. Din acest motiv, Lacan susţine că, sub dominaţia acestei legi, copilul se „schiţează ca « non-subiect »; este un « non-subiect » deoarece el se descoperă şi se simte totodată ca fiind supus în mod profund capriciului de care depinde [i.e., dorinţa mamei, n.n.]" (Lacan 1998, 209). Spre deosebire de identificarea copilului cu dorinţa mamei – situaţie la care conduce legea maternă –, legea tatălui este „în mod esenţial o limitare a acestei legi arhaice" (Lacan 1998, 209). Legea limbajului, pe care Lacan o atribuie tatălui, în virtutea funcţiei sale simbolice, este o lege castratoare, deoarece interzice dorinţa copilului pentru mamă şi instituie, totodată, o separaţie între dorinţele celor doi. Separaţia sau castrarea, ca urmare a intervenţiei limbajului, normează şi autonomizează dorinţa subiectului, constituindu-l, adică înscriindu-l în limbaj. Subiectul capătă astfel structura de eu. După cum subliniează Rudolf Bernet, diviziunea sau constituirea subiectului „este un efect al legii. Această lege este legea castrării. Castrarea veritabilă (şi nu fantasmatică) nu aduce atingere integrităţii fizice a individului empiric; ea face ca subiectul să fie prins în ţesătura semnificanţilor. De aceea, Lacan vorbeşte de castrare « simbolică ». Ordinul simbolic este, înainte de toate, pentru Lacan, acela al limbajului în care subiectul se reprezintă şi ia cuvântul. Legea castrării simbolice este deci, totodată, lege a vorbirii." (Bernet 1991, 458). Dacă legea limbajului este o lege constitutivă şi normativă, atunci sensul normativităţii se conturează în raport cu limbajul. Astfel, din punct de vedere formal, sensul normativităţii se referă, în termenii psihanalizei lacaniene, la raportul pe care subiectul îl are cu Semnificantul. Semnificantul este legea limbajului, în măsura în care el este condiţia de posibilitate a oricărei semnificaţii. În calitate de condiţie a semnificaţiei, Semnificantul ca atare nu semnifică nimic. După cum spune Lacan, el este semnul unei lipse de semnificaţie (Lacan 1992, 72). Această lipsă face posibilă substituţia semnificanţilor şi articularea limbajului ca lanţ semnificant. Descris prin intermediul metaforei Numelui Tatălui, Semnificantul este semnul castrării, al lipsei dorinţei mamei (şi pentru mamă), lipsă ce face posibilă dorinţa subiectului şi substituţia semnificanţilor dorinţei (alegerea şi schimbarea de obiect sau de sens a dorinţei). Mărcile Semnificantului sau locurile de înscriere a dorinţei în limbaj se pot Contribuţii la psihologia morală 227 recunoaşte atât sub forma viselor, actelor ratate, lapsus-urilor, greşelilor, cât şi sub forma pronumelor personale şi a copulei care, fiind semnificantul cel mai general şi cel mai vid, este condiţia de posibilitate a predicaţiei. Raportarea la Semnificant sau la autoritatea paternă a Numelui Tatălui se va traduce printr-un anumit tip de discurs care va norma existenţa subiectului. Astfel de discursuri normative sunt cele cinci pe care Lacan le identifică în Seminarul XVII: discursul stăpânului, discursul universitar, discursul isteric, discursul analistului şi discursul capitalist (cf. Lacan 1991). Ele descriu, dincolo de modalităţile de raportare la Semnificant, tot atâtea cadre comportamentale şi existenţiale, împreună cu predispoziţiile şi chiar dereglările maladive specifice fiecăruia. Discursul sau limbajul articulat nu este nimic altceva decât o actualizare a Semnificantului şi, implicit, o instanţiere ca fenomen a dorinţei inconştiente a subiectului. Tocmai de aceea este atât de important pentru practica psihanalitică modul în care subiectul vorbeşte. Discursul său dă mărturie, în fiecare moment al articulării sale, de poziţia sa în raport cu Semnificantul, cu Celălalt. În acest sens, discursul patologic, delirant, este cel care pune cel mai bine în lumină consecinţele catastrofale ale ratării relaţiei cu Semnificantul, proasta-întâlnire („malencontre") cu Celălalt. Fie că vrem, fie că nu vrem, ne situăm într-un discurs sau altul. Nu putem ieşi de sub normativitatea legii limbajului: „nimeni nu este mai presus de lege, această formulă, transcrisă din umorul codului de Justiţie, exprimă totuşi un adevăr în care experienţa noastră se fondează şi pe care îl confirmă. Niciun om nu o ignoră, în fapt, dat fiind că legea omului este legea limbajului" (Lacan 1966, 72). Aşadar, pentru Lacan, sursa normativităţii este limbajul. Legea limbajului are un statut transcendental. Ea stabileşte cadrele şi condiţiile de posibilitate ale discursului şi ale raportării subiectului la lume, în măsura în care atât subiectul, cât şi lumea sunt producţii sau structuri de limbaj. Caracterul impersonal al limbajului este cel care reglementează dorinţa subiectului şi îl constituie ca fiinţă socială sau, în termeni heideggerieni, ca fiinţă-în-lume. Nicio altă lege sau normă socială nu ar putea subzista în afara limbajului şi a semnificaţiei. 3. Originea normativităţii: problema culpabilităţii Ceea ce se prezintă ca o constantă în problema originii normativităţii, dincolo de reformulările pe care le-a suferit practica şi discursul psihanalitic, este, după cum subliniază Jacques Lacan, persistenţa – şi chiar omniprezenţa – sentimentului (morbid) al vinei sau al culpabilităţii. Mai mult decât datoria, ceea ce reclamă supunere în faţa legii ar proveni dintr-un sentiment fundamental de culpabilitate. Bogdan Dragomir n 228 La o primă vedere, aceasta este teza pe care Freud însuşi o propune în Totem şi tabu. Scena uciderii tatălui, construită în jurul complexului lui Oedip, nu face nimic altceva decât să afirme că originea normativităţii se află în sentimentul inconştient de culpabilitate, sentiment ce va constitui matricea genetică a instanţei normative a supra-eului. Deşi nu neagă existenţa unui astfel de sentiment, Lacan nu este sigur că aici se află raţiunea autentică a supunerii faţă de legea morală şi nici că asumarea imperativelor morale ale supra-eului reprezintă, cu adevărat, o soluţie etică. Mai mult decât atât, Lacan se întreabă dacă adevărata datorie etică nu este cumva chiar aceea de a se opune rigorilor crescânde ale supra-eului (Lacan 1986, 16). Lacan nu îşi propune să respingă analiza şi explicaţiile construite de Freud în Totem şi tabu. Deşi se delimitează de importanţa pe care Freud o alocă supra-eului („o figură feroce şi obscenă"), Lacan atribuind funcţia normativă limbajului, el urmăreşte să identifice acele nuanţe care au fost, cel mai adesea, trecute cu vederea. Una dintre aceste nuanţe, care va constitui avatarul psihanalizei lacaniene, este că normativitatea se originează în dorinţa inconştientă a fiinţei umane.1 Dorinţa este fondul în raport cu care se manifestă atât sentimentul de vinovăţie, cât şi instanţa supra-eului. Odată cu această constatare, se renunţă la primatul sentimentului de culpabilitate. Mai mult chiar, acest sentiment este redus la o atitudine de laşitate morală. Culpabilitatea, înţeleasă acum ca laşitate morală (cu toate consecinţele clinice pe care le implică), se naşte dintr-o raportare deficientă a subiectului la dorinţă. Mai precis, din renunţarea la dorinţă: [...] singurul lucru de care s-ar putea face vinovat [cineva, n.n.], cel puţin din perspectivă psihanalitică, este de a renunţa la dorinţa sa („céder sur son désir"). Această propoziţie, regăsibilă sau nu într-o etică sau alta, exprimă destul de bine ceea ce noi constatăm în experienţa noastră. În cele din urmă, acel ceva de care subiectul se simte în mod efectiv cuplabil, atunci când se învinovăţeşte [...], se datorează faptului că el a renunţat la dorinţa sa. [...] El a renunţat adesea la dorinţa sa pentru un motiv bun sau poate pentru cel mai bun motiv. (Lacan 1986, 368) 1 „[...] în articularea teoretică a lui Freud, geneza dimensiunii morale nu se înrădăcinează în altă parte decât în dorinţa ca atare. Din energia dorinţei se degajează instanţa a ceea ce se va prezenta, în faza finală a elaborării sale, ca cenzură." (Lacan 1986, 11) Contribuţii la psihologia morală 229 Cum am ajuns să renunţăm la propria noastră dorinţă? Răspunsul direct şi tehnic (însă incomplet) pe care Lacan îl dă este că pare „mult mai comod să te supui interdicţiei decât să suporţi castrarea" (Lacan 1986, 354). Un alt răspuns, care îl presupune pe primul şi care este deopotrivă şi o critică la adresa eticii utilitariste, este că la originea acestei renunţări se află un calcul uman, prea uman, asupra celui mai mare bine sau a răului cel mai mic („le service des biens"). Însă, din punctul nostru de vedere, cele două răspunsuri nu fac decât să disimuleze evenimentul pe care îl descrie renunţarea la dorinţă, şi anume: constituirea subiectului în calitate de subiect uman, adică înscrierea dorinţei acestuia în registrul Simbolicului, al Limbajului. Altfel spus, renunţarea la dorinţa primordială este preţul pe care subiectul trebuie să îl plătească pentru constituirea umanităţii sale. Preţul este plătit, devreme ce subiectul există. Dorinţa articulată cu Semnificantul şi înscrisă în registrul Simbolicului, al cuvântului, este doar forma impură a dorinţei originare refulate. Astfel, duritatea castrării se referă la o etapă ulterioară acestei prime renunţări la dorinţă, etapă ce presupune regăsirea şi revenirea la ceea ce a fost abandonat. Castrarea se referă la bararea sau moartea Simbolicului, a lumii limbajului şi a reprezentării. Această barare antrenează, deopotrivă, o moarte a subiectului, în măsura în care acesta este o structură de limbaj. Cât priveşte problema laşităţii morale, a deliberării şi a calculului asupra binelui, ea poate fi explicată pornind de la teama de castrare, care este, în definitiv, o teamă de moarte. Angoasa în faţa morţii deturnează subiectul de la dorinţa sa, de la Binele-suprem2 al fiinţei sale, determinându-l să caute un bine confortabil, dar nesatisfăcător. Desigur, nu trebuie dedus de aici că Binele-suprem ar fi chiar moartea subiectului ci, mai degrabă, după cum exclamă eroul tragic: binele suprem este acela de a nu te fi născut. Binele-suprem pe care îl vizează dorinţa este binele de dinainte de viaţă sau de dincolo de moarte. Drept urmare, la antipodul laşităţii morale se află atitudinea eroică, de curaj în faţa angoasei morţii. Această atitudine va fi tematizată în cadrul unei etici ce stipulează ca datorie fundamentală, dincolo de sentimentului de culpabilitate, datoria de a nu renunţa la dorinţa sa. Dar dacă originea normativităţii se află, dincolo de sentimentul de culpabilitate, în dorinţa însăşi, atunci, pentru o mai bună înţelegere, trebuie să clarificăm sensul dorinţei. Doar pe baza unei analize a dorinţei poate fi explicată şi argumentată teza privind originea inconştientă a normativităţii. 2 Lacan nu vorbeşte propriu-zis despre un „Bine-suprem", cât de Bonheure, termen care trimite la problema juisării suplimentare. Bogdan Dragomir n 230 4. Dorinţa Celuilalt ca fundament al Legii „Dorinţa fiinţei umane este dorinţa Celuilalt". Aceasta este una dintre formulele care revine constant în psihanaliza lacaniană. Înţelegerea ei este indispensabilă pentru explicarea tezei originii inconştiente a normativităţii. Cum o putem interpreta? Mai înainte de toate, trebuie menţionat că, spre deosebire de nevoie, a cărei satisfacţie poate fi împlinită de un obiect real, şi spre deosebire de cerere, a cărei satisfacţie poate fi împlinită de un obiect pulsional (imaginar sau fantasmatic), dorinţa are de a face cu ceea ce Lacan numeşte das Ding sau la Chose. Das Ding este singurul lucru care ar putea satisface dorinţa şi, cu toate că are o structură obiectuală, el nu este un obiect. Caracteristica lui este mai curând de a fi o lipsă, sau, altfel spus, lipsa însăşi de obiect a dorinţei. Pentru a înţelege mai bine conceptul lacanian de lucru, voi aminti distincţia pe care Lacan o face între das Ding şi die Sache. Atât unul cât şi celălalt dintre termeni se referă la lucru ca punere juridică în cauză, dezbatere sau deliberare. Totuşi, das Ding nu este neapărat acţiunea judiciară ca atare, cât mai curând ansamblul care o condiţionează. Astfel, dacă die Sache este „lucrul produs de industrie sau de acţiunea umană în măsura în care este guvernată de limbaj" (Lacan 1986, 58), deci un obiect cu sens, Das Ding este condiţia însăşi a semnificaţiei, adică non-semnificantul (hors-signifié). Ca atare, dincolo de un simplu obiect sau, mai corect, dincolo de orice obiect, Das Ding este prin definiţie „izolat", „exterior", „separat" şi „iremediabil pierdut". Singura raportare pe care subiectul o poate avea cu acesta este limitată la modalităţile tendinţei, aspirării, aşteptării şi speranţei, a regăsirii a ceea ce, prin natura lui, nu poate fi găsit. Das Ding, în calitate de referent al dorinţei, este Altul absolut al subiectului, adică Celălalt. Din aceasta clarificare sumară se desprinde o primă consecinţă: Celălalt este imposibilul – imposibilul relaţiei, imposibilul semnificaţiei (non-semnificantul), imposibilul ce descrie condiţia însăşi de existenţă a dorinţei. Lacan sugerează astfel că o dorinţă satisfăcută nu mai este dorinţă. Insatisfacţia reprezintă condiţia necesară pentru existenţa dorinţei şi a unei lumi a cererii. Când spune că „dorinţa omului este dorinţă a Celuilalt", Lacan nu spune nimic altceva decât că dorinţa este „dorinţă de a dori" (Lacan 1986, 357). Raportarea tendenţială, aspirativă, patetică la negativitatea care este Das Ding nu rămâne însă fără rezultat. Eşecul sau imposibilitatea satisfacţiei va conduce la experienţa limbajului: Celălalt „nu se prezintă decât în măsura în care se face cuvânt (mot)." (Lacan 1986, 67). Celălalt devine Semnificant. Semnificantul este „Cuvântul (le mot) Lucrului (la Chose)" sau, altfel spus, Semnificantul este celălaltul Celuilalt (l'autre de l'Autre) (Lacan 1986, 78). Cele două sensuri ale noţiunii „Celălalt" par să tulbure şi mai mult înţelesul formulei „Dorinţa fiinţei umane este dorinţa Celuilalt". „Celălalt", prin raportare la Das Ding, este Contribuţii la psihologia morală 231 inconştientul real, pe când „Celălalt", în calitate de Semnificant sau de cuvânt, este inconştientul simbolic, cel despre care Lacan spune că este structurat ca limbaj. Astfel, trebuie făcută o distincţie între inconştientul real şi inconştientul simbolic. Prin această distincţie nu se urmăreşte o multiplicare a inconştientului ci doar diferenţierea între momentul de dinaintea constituirii subiectului, care corespunde unui inconştient real, şi evenimentul ulterior naşterii sau constituirii simbolice a subiectului. Astfel, prima parte a propoziţiei de mai sus („dorinţa fiinţei umane") se referă la dorinţa inconstientului simbolic, iar ce-a de-a doua parte („dorinţă a Celuilalt") corespunde inconştientului real. În consecinţă, traducerea oportună a propoziţiei este următoarea: „dorinţa inconştientă (a subiectului) este dorinţă a inconştientului". Dorinţa inconştientă nu este acelaşi lucru cu dorinţa inconştientului. Dorinţa inconştientă este rezultatul intervenţiei castratoare a limbajului asupra dorinţei primordiale a subiectului, pe care, după cum am văzut, Lacan o asimilează dorinţei mamei. Dorinţa inconştientă se descifrează la nivelul fantasmei fundamentale, structurale (care este, în fapt, o propoziţie), în timp ce dorinţa inconştientului este dorinţa reală, situată în spatele fantasmei, pe locul lui das Ding. Aşadar, originea normativităţii se află în dorinţa inconştientului (fundamentul Legii se află în Celălalt), dorinţă peste care s-a substituit, prin intermediul castrării şi al refulării originare, dorinţa inconştientă. Însă, pentru a înţelege în întregime raportul fondator al dorinţei inconştientului pentru dorinţa inconştientă şi diferenţa dintre aceste două modalităţi ale dorinţei, este necesar să clarificăm raportul dintre Lege şi dorinţă. 5. Raportul Legii cu dorinţa Dacă originea Legii se află în dorinţa inconştientului sau în Celălalt, situat pe locul lui das Ding, şi dacă „das Ding se prezintă la nivelul experienţei inconştiente ca fiind ceea ce s-a făcut deja lege" (Lacan 1986, 89), nu rezultă oare că, în fond, das Ding este Legea ca atare a inconştientului simbolic? Conform teoriei lui Lacan privitoare la raportul dintre Lege şi dorinţă, o astfel de consecinţă nu se susţine. Iată ce afirmă acesta: Ce vom zice? Că Legea este la Chose? Nicidecum! Cu toate acestea eu nu am luat cunoştinţă de la Chose decât prin Lege. În consecinţă, eu nu aş fi avut ideea de a pofti dacă Legea nu ar fi spus: Să nu pofteşti! Dar, găsind ocazia, la Chose produce în mine tot felul de pofte, graţie poruncilor, fiindcă fără Lege, lucrul (la Chose) este mort. Or, eu eram viu înainte, fără Lege. Dar, după ce Bogdan Dragomir n 232 a venit porunca, la Chose s-a aprins, a venit din nou, astfel că eu am găsit moartea. Şi, pentru mine, porunca ce trebuia să conducă la viaţă s-a dovedit că duce la moarte, deoarece, găsind ocazia, la Chose m-a sedus graţie poruncii şi, prin ea, m-a făcut să doresc moartea. (Lacan 1986, 101) Mai întâi de toate, trebuie semnalată prezenţa a doi termenii cu valenţă normativă: Legea şi porunca. Legea se exprimă sub forma interdicţiei (să nu minţi, să nu ucizi, să nu pofteşti etc.) – o formă determinată, particularizată a legii transcendentale a limbajului. Legea pune totodată în lumină existenţa dorinţei, a lui das Ding („la Chose s-a aprins"). Această dorinţă, care ar trebui să fie o poruncă de viaţă, se dovedeşte a fi, la a doua venire („ea a venit din nou"), o poruncă de moarte („şi, prin ea, m-a făcut să doresc moartea"). Tradusă în termenii psihanalizei, porunca este pulsiunea. Conform teoriei freudiene din lucrarea Dincolo de principiul plăcerii, lucrare căreia Lacan îi acordă o atenţie deosebită, există două tipuri de pulsiuni: pulsiunea de viaţă şi pulsiunea de moarte. Pentru Lacan, pulsiunea este o tendinţă al cărei scop este acela de a se satisface şi are valoare de poruncă în măsura în care ea condiţionează şi determină dorinţa subiectului. Pulsiunea de moarte este localizată la nivelul inconştientului simbolic, în timp ce pulsiunea de viaţă se situează la nivelul inconştientului real. Pulsiunea de viaţă este dorinţa de a dori sau de a fi (obiect al dorinţei Celuilalt), în timp ce pulsiunea de moarte este dorinţa de a nu dori sau de a avea, de a poseda (cauza dorinţei Celuilalt). Revenind la fragmentul citat, constatăm că porunca de viaţă impusă de lucru (das Ding) se relevă prin intermediul interdicţiei Legii sub forma poruncii de moarte. Concret, raportul Legii cu dorinţa inconştientului se poate explica pornind de la problema centrală a psihanalizei: refularea. Refularea fundamentală a dorinţei inconştientului sau a pulsiunii de viaţă pe care o reprezintă das Ding va avea ca rezultat direct întoarcerea Refulatului („ea [dorinţa, n.n.] a venit din nou") cu un sens schimbat, adică nici mai mult, nici mai puţin decât constituirea dorinţei inconştiente sub forma pulsiunii de moarte. Din acest motiv, nu se poate spune că das Ding este identic cu porunca de moarte a dorinţei inconştiente. Cât priveşte raportul Legii cu dorinţa inconştientă, se poate spune că Legea este rezultatul refulării dorinţei inconştiente, adică o refulare a Refulatului. Astfel, Legea este o afirmare, prin intermediul unei duble negaţii, a existenţei lui das Ding. În consecinţă, refulând pulsiunea de moarte, Legea nu interzice doar o poruncă de moarte, ci moartea însăşi a dorinţei. În sens invers, Legea prevede obligativitatea şi necesitatea unei lumi a limbajului (i.e. a cererii), a unei lumi în care dorinţa trebuie să rămână în mod fundamental nesatisfăcută, amânată. Contribuţii la psihologia morală 233 În această obligativitate (nu lipsită de disconfort) constă importanţa interdicţiei incestului care, dincolo de a fi creatoare de cultură şi civilizaţie, după cum susţine Freud, constituie condiţia umanităţii şi a sociabilităţii subiectului. Interdicţia incestului nu se referă atât la acţiunea propriu-zisă (incestul), cât la interzicerea dorinţei de a avea sau de a poseda cauza însăşi a dorinţei (care pentru copilul nou-născut este reprezentată de mamă, „la Chose maternelle"). A fi în posesia cauzei dorinţei înseamnă a satisface dorinţa. În consecinţă, dacă incestul este dorinţa inconştientă fundamentală, atunci realizarea lui corespunde cu stingerea sau moartea dorinţei. Tocmai de aceea pulsiunea de moarte este dorinţa de a nu dori.3 Este nevoie ca Legea să ţină la distanţă această juisare mortală, pentru ca, în primul rând, subiectul să existe, să fie divizat, înscris în limbaj şi, în al doilea rând, pentru ca lumea limbajului să fie posibilă. Iată de ce, spune Lacan, cele zece porunci talmudice, având ca presupoziţie latentă interdicţia incestului, sunt condiţia de subzistenţă a vorbirii: Cele zece porunci sunt interpretabile ca fiind destinate să ţină subiectul la distanţă de orice realizare a incestului, cu o singură condiţie, anume aceea de a ne da seama că interdicţia incestului nu este altceva decât condiţia pentru ca vorbirea (la parole) să subziste. [...] sensul celor zece porunci, în măsura în care ele sunt conectate în modul cel mai profund la ceea ce reglează distanţa dintre subiect şi das Ding, [...] este condiţia de subzistenţă a vorbirii. (Lacan 1986, 84) În ceea ce priveşte raportul dorinţei inconştientului cu Legea, observăm că modul în care Legea face vizibil lucrul (das Ding) este acela al distanţei şi al negativităţii, relevându-l indirect sub forma poruncii sau a pulsiunii de moarte inconştiente. Fundamentul Legii se află în lipsa-de-fundament (Abgrund) pe care o resimţim sub forma poruncii de moarte. Astfel, porunca de moarte intermediază raportul Legii cu lucrul (das Ding), fiind condiţia tăcută a enunţării Legii. Ca atare, porunca de moarte şi Legea fac sistem. Atât una, cât şi cealaltă sunt faţa şi reversul aceleiaşi Legi – Legea structurală a limbajului. 3 „Ceea ce găsim în legea incestului se situează ca atare la nivelul raportului inconştient cu das Ding. Dorinţa pentru mamă nu ar putea fi satisfăcută deoarece ea este finalul, abolirea oricărei lumi a cererii, care este cea care structurează în cel mai profund mod inconştientul fiinţei umane." (Lacan 1986, 83). Bogdan Dragomir n 234 Cât priveşte raportul dorinţei inconştientului cu dorinţa inconştientă, reţinem că cele două nu sunt identice: porunca de moarte inconştientă nu este decât reversul poruncii de viaţă a inconştientului. Această diferenţă este esenţială, deoarece ea subliniază faptul că dorinţa inconştientului nu se rezumă la juisarea mortală a pulsiunii inconştiente. Ea este, în fapt, o pulsiune de viaţă – o poruncă a dorinţei sau a juisării (suplimentare). 6. Etica psihanalizei: o etică a transgresării În lumina acestor diferenţieri şi precizări putem înţelege dezideratul eticii lacaniene pe care îl aminteam anterior, potrivit căruia adevărata miză etică a psihanalizei nu este aceea de a determina fiinţa umană să se supună Legii, ci de a merge împotriva ei, de a o transgresa. Nu este vorba de a pune pur şi simplu în practică agresivitatea destructivă a pulsiunii inconştiente de moarte, agresivitate pe care legea o refulează. Spre exemplu, dacă legea morală interzice crima, ar fi o greşeală să înţelegem dezideratul etic al transgresării legii ca fiind tocmai recomandarea acţiunii criminale ca atare. În mod cert, nu aceasta este intenţia lui Lacan. Reducerea mizei eticii psihanalizei la o simplă încălcare a legilor morale ar fi o consecinţă absurdă. Nu este vorba de a încălca o lege morală sau alta, ori de a se lăsa pradă celor mai obscure dorinţe. Imperativul pe care îl formulează Lacan este acela de a transgresa Legea structurală a subiectului uman şi de a sublima dorinţa inconştientă.4 A ridica problema transgresării Legii structurale, constitutive pentru subiect înseamnă, în acelaşi timp, a pune problema limitei existenţei sau, mai exact, problema morţii subiectului. Moartea sau finitudinea – aceasta este limita la care conduce transgresarea Legii. O limită care nu este totuşi un punct final ci, mai curând, un pasaj, un punct de trecere. În fapt, sensul etimologic al transgresării este chiar acela al depăşirii limitei. În termeni plastici, transgresarea Legii este un „salt mortal", cu toată ambivalenţa şi incertitudinea pe care acesta le implică. Un salt mortal către ce? „Ce se află dincolo de această barieră? Să nu uităm că dacă noi ştim că există o barieră şi că există un dincolo – despre ceea ce se află dincolo, noi nu ştim nimic." (Lacan 1986, 272) Transgresarea Legii este o trecere dincolo de limita la care Semnificantul se articulează cu dorinţa inconştientului (articulare din 4 „Legea oamenilor, care interzice crima şi incestul şi reglează schimburile, este o ficţiune (fictio legis) menită să pună într-o formă acceptabilă regulile civilităţii. Legea despre care vorbeşte Lacan este dincoace: este vorba de Lege ca structură şi, pentru a o distinge de precedenta, trebuie scrisă cu majusculă." (Chaumon 2004, 104) Contribuţii la psihologia morală 235 care rezultă dorinţa inconştientă). Această trecere echivalează cu traversarea fantasmei fundamentale şi cu sublimarea dorinţei inconştiente, al cărei fundament se află în fantasmă. Traversarea fantasmei şi sublimarea dorinţei inconştiente reprezintă pentru subiect o probă a nedeterminării absolute, a morţii. Ca atare, ţinând cont că etica psihanalizei coincide cu practica însăşi a curei analitice, se poate afirma că scopul etic al psihanalizei nu este acela de a reface sau de a întări eul pacientului, ci de a-l destructura sau de a-l conduce la limita dorinţei sale inconştiente, care este pulsiunea de moarte. Astfel, el trebuie să sublimeze această dorinţă, adică să o satisfacă fără refulare şi, în consecinţă, să pătimească moartea simbolică pentru a reveni în situaţia în care era înainte de a fi un eu structurat de imperativele Legii. Despre acest lucru este vorba, potrivit lui Lacan, în formula freudiană Wo Es war, soll Ich werden.5 În această experienţă-limită a morţii, sau, mai corect, în „triumful asupra fiinţei-întru-moarte" (Lacan 1986, 361), se înrădăcinează, potrivit lui Lacan, dimensiunea etică a psihanalizei. Pătimind moartea simbolică, dorinţa subiectului se purifică. Dorinţa purificată este dorinţa Celuilalt. Astfel, prin această reducţie (tematică, în termenii lui Husserl) a propriului eu, se revine la un raport originar cu dorinţa. În acest sens, Lacan afirmă: „cel care transgresează Legea intră într-un raport cu dorinţa care depăşeşte interdicţia [normativitatea, n.n.] şi introduce, deasupra moralei, un erotism" (Lacan 1986, 101). Descrisă ca erotism, etica psihanalizei este o etică non-normativă. Ea nu reglementează în niciun fel raportul cu dorinţa Celuilalt, de vreme ce acest raport este unul intim, personal, specific fiecărui subiect în parte. Cu toate acestea, etica psihanalizei nu este lipsită de obligaţii sau datorii. Maxima paradoxală şi imposibilă a acestei etici este de a nu renunţa la dorinţă, de a acţiona întotdeauna conform dorinţei. Ea este, pe de o parte, o maximă paradoxală deoarece, după cum am văzut, subiectul a renunţat în mod constitutiv la dorinţă (renunţarea la dorinţa originară este condiţia de subzistenţă a subiectului), iar, pe de altă parte, este o maximă imposibilă întrucât acţiunea conformă dorinţei Celuilalt conduce inevitabil la dispariţia subiectului. Deşi paradoxală şi imposibilă, această maximă conturează în mod autentic sensul datoriei etice care, pentru Lacan, nu este altul decât acela al realizării imposibilului. A face imposibilul – aceasta este exigenţa eticii psihanalizei, spre deosebire de morala tradiţională, care se „instalează în ceea ce trebuie făcut în măsura posibilului" (Lacan 1986, 364). A face imposibilul înseamnă a renunţa şi la dorinţa egoistă, a te supune în mod necondiţionat dorinţei Celuilalt, a „muri" pentru Celălalt. 5 Lacan traduce această formulă astfel: „là où C'était, je dois advenir". Bogdan Dragomir n 236 7. Etica lacaniană pusă la lucru Pentru Lacan, exemplul cel mai relevant de „acţiune" etică, conformă dorinţei, este oferit de personajul Antigona din tragedia omonimă a lui Sofocle. Atenţia acordată acestui personaj este cu totul particulară. S-ar putea spune că Antigona lui Lacan rivalizează, din punct de vedere al importanţei, cu Oedip-ul lui Freud. Antigona este importantă nu doar pentru că ilustrează semnificaţia maximei de „a nu renunţa la dorinţa sa", ci, mai ales, datorită faptului că indică punctul pe care îl vizează dorinţa, prin şi dincolo de moarte, şi anume dorinţa Celuilalt. Potrivit lecturii lacaniene, Antigona nu renunţă la dorinţă prin faptul că rămâne fermă în decizia ei de a-şi înmormânta fratele, în pofida interdicţiei formulate de Creon şi a consecinţelor pe care le implică transgresarea ei. Dar care este dorinţa Antigonei? Dat fiind stilul aluziv pe care Lacan îl practică în expunerile sale, nu există un răspuns univoc în această privinţă. O parte a exegeţilor lui Lacan identifică dorinţa Antigonei cu dorinţa de moarte. Deşi nu este în totalitate greşit, această identificare reduce acţiunea Antigonei la un simplu act suicidar şi, în consecinţă, riscă să transforme figura eroică a Antigonei într-o figură psihotică sau „fanatică", după cum o califică, spre exemplu, Rudolf Bernet. Potrivit acestuia, dorinţa Antigonei este o dorinţă de moarte care nu îşi derivă legitimitatea, în definitiv, de la nicio lege sacră, ci doar de la pretenţia satisfacerii acestei dorinţe (Bernet 1994, 42). Totuşi, o astfel de interpretare nu surprinde în totalitate miza lecturii lacaniene. Este drept, Lacan afirmă că „Antigona duce până la limită împlinirea a ceea ce se poate numi dorinţa pură, pura şi simpla dorinţă de moarte" şi că ea „încarnează această dorinţă" (Lacan 1986, 328-29). Însă, în pasajul imediat următor, el remarcă: „Reflectaţi bine: ce se prevesteşte în dorinţa sa? Nu trebuie să fie oare dorinţa Celuilalt [...]?" În dorinţa de moarte a Antigonei se anunţă dorinţa Celuilalt. Aici, dorinţa Celuilalt se referă la pretenţia zeilor de a-i onora pe cei morţi. Astfel, dorinţa Antigonei este aceea de a face voia zeilor, de a se conforma justiţiei divine. Acţionând conform dorinţei, Antigona este o „teribilă victimă voluntară" (Lacan 1986, 290) atât a consecinţelor legii tereste (omeneşti) a lui Creon, cât şi a legilor nescrise ale cerului6 sau ale dorinţei care „o posedă". Ca victimă a pedepsei lui Creon, Antigona suportă moartea reală, fizică, fiind închisă de vie într-un mormânt. Ca victimă a dorinţei Celuilalt, ea pătimeşte moartea simbolică, adică moartea dorinţei impure (patologice) ce o defineşte ca structură, ca ego. Făcând voia zeilor, ea renunţă la dorinţa egoistă, la binele şi la satisfacţia lumească pe care această dorinţă le vizează. În acest punct se relevă semnificaţia formulei lacaniene „céder sur son désir", pe care am tradus-o prin „a renunţa la dorinţa sa". Este 6 „Legile cerului în chestiune sunt legile dorinţei" (Lacan 1986, 378). Contribuţii la psihologia morală 237 surprinsă aici complexitatea morţii simbolice a subiectului, a „sacrificiului", a „suicidului mistic" (Lacan 1986, 345), în care subiectul este non-subiect, supus dorinţei Celuilalt. Suicidul mistic nu este totuna cu suicidul disperat al melancoliei psihotice. Dacă în suicidul psihotic, ceea ce prevalează este dorinţa de moarte ca atare, în suicidul mistic, ceea ce se afirmă în mod fundamental este dorinţa Celuilalt. A muri pentru Celălalt nu înseamnă a da dovadă de un „absolutism moral" şi nici de un „fanatism eroic", după cum consideră Rudolf Bernet, ci este, credem noi, o dovadă de curaj în faţa angoasei propriei morţi şi de fidelitate morală în raport cu dorinţa. Antigona ilustrează un tip de sacrificiu care îi serveşte lui Lacan pentru a descrie scopul pe care etica psihanalizei îl vizează. Nefiind un discurs asupra eticii, ci practica însăşi a unei terapii etice, etica psihanalizei trebuie să conducă pacientul către experienţa morţii simbolice. Doar în cadrul acesteia, el poate descoperi sensul autentic al dorinţei inconştientului său. Făcând această descoperire, asumându-şi propriul inconştient, se poate întrevedea o reabilitare morală a subiectului şi, implicit, vindecarea lui. Dacă asumăm faptul că toate afecţiunile psihice (pasiuni sau pathos-uri ale dorinţei inconştiente, fantasmatice) provin dintr-un anumit raport ratat cu inconştientul sau, mai exact, din renunţarea culpabilă la dorinţa inconştientului, atunci a reveni asupra acestei dorinţe echivalează cu un sacrificiu (purificator) al eului, cu o distanţare faţă de propriul ego şi de pathos-urile sau afecţiunile sale. Dincolo de a fi doar o simplă judecată asupra conformităţii acţiunii umane în raport cu legea morală, etica psihanalizei este o judecată asupra unui raport fundamental: raportul subiectului cu dorinţa care îl locuieşte sau raportul lui cu Celălalt. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Bernet, Rudolf. 1991. „Loi et éthique chez Kant et Lacan." Revue Philosophique de Louvain 89 (83): 450-468. Bernet, Rudolf. 1994. „Le sujet devant la loi (Lacan et Kant)." In S.G. Lofts, P. Moyaert (eds.), La pensée de Jacques Lacan. Questions historiques. Problèmes théoriques. Louvain: Peeters. Bogdan Dragomir n 238 Chaumon, Franck. 2004. Lacan. La loi, le sujet et la jouissance. Paris: Michalon. Lacan, Jacques. 1966. Écrits. Paris: Seuil. Lacan, Jacques. 1986. Le Séminaire, livre VII, L'éthique de la psychanalyse. Paris: Seuil. Lacan, Jacques. 1991. Le séminaire. Livre XVII, L'envers de la psychanalyse: 1969-1970. Paris: Seuil. Lacan, Jacques. 1992. Le séminaire. Livre III, Les psychoses: 1955-1956. Paris: Seuil. Lacan, Jacques. 1998. Le séminaire. Livre V, Les formations de l'inconscient: 1957-1958. Paris: Seuil. Contribuţii la psihologia morală 239 Anterioritatea ca sursă a normativităţii Cosma Tudor Purnavel Problema întemeierii raţionale a normelor constituie obiectul investigaţiilor următoare. Cercetarea este ghidată de întrebarea dacă problema normativităţii se reduce la problema validării ei din punct de vedere raţional. Teza pe care o susţin în continuare este că normele manifestă şi alte elemente, cum ar fi afectivitatea, fundamentale pentru constituţia şi sensul lor. Faptul că afectivitatea aduce în atenţie un anumit tip de temporalitate îmi va permite să afirm că afectivitatea este, într-un sens mai originar, momentul decisiv al normativităţii. Voi recurge în acest scop la filozofia timpului elaborată de Bernhard Waldenfels. Fenomenologia timpului a lui Husserl va funcţiona ca o perspectivă de contrast, care îmi va permite să articulez mai clar unele aspecte ale teoriei lui Waldenfels. 1. Timp trăit versus timp obiectiv Una dintre tezele centrale ale lucrării Temps et Récit (Ricoeur 1988) se referă la imposibilitatea de a construi un sistem teoretic capabil să dea seama în mod complet de natura timpului. Ricoeur îşi fundamentează poziţia prin identificarea a trei aporii care subminează orice încercare teoretică de acest tip. Ne interesează aici doar prima dintre ele. Este vorba despre incongruenţa a două tipuri de discursuri care s-au articulat de-a lungul istoriei acestei probleme. Ricoeur arată că putem identifica, pe de o parte, un mod subiectiv, fenomenologic de a concepe timpul, şi, pe de altă parte, un mod obiectiv, naturalistic sau cosmologic de a concepe timpul. Aceste două ipostaze ale timpului ar fi eterogene, neunificabile prin intermediul unui edificiu conceptual unitar. Pentru ilustrare, Ricoeur îi contrapune pe Husserl şi Kant. Primul încearcă să arate că timpul naturii, acel timp pe care îl măsurăm cu ajutorul ceasurilor, se originează într-un timp trăit (erlebt), accesibil doar intuiţiei. Kant, pe de altă parte, respinge teza intuiţiei timpului ca fenomen, din moment ce, pentru el, timpul este o condiţie transcendentală de apariţie a fenomenelor. Avem de a face, prin urmare, cu două perspective reducţioniste de înţelegere a naturii timpului. Potrivit lui Ricoeur, ambele se dovedesc insuficiente, pentru că fiecare dintre ele conţine presupoziţii care aparţin celeilalte. Astfel, Husserl ar fi, în ultimă instanţă, incapabil să dizolve total timpul naturii în cel trăit, Cosma Tudor Purnavel n 240 iar Kant ar utiliza argumente fenomenologice în încercarea de a concepe timpul în termenii unei forme apriorice de intuiţie. Clivajul dintre fenomenologia timpului, care consideră că timpul poate fi explicat fără rest prin elucidarea felului în care îl percepem, şi „fizica" lui este tematizat şi de Bernhard Waldenfels. În linii mari, strategia folosită de Waldenfels este asemănătoare aceleia întâlnită la Ricoeur. Waldenfels afirmă că niciunul dintre cele două moduri de a conceptualiza timpul nu este suficient prin sine însuşi. Voi prezenta, în cele ce urmează, argumentul lui Waldenfels în favoarea acestei teze. Scopul pe care îl urmăresc prin această prezentare este de a introduce în termeni mai concreţi problematica timpului la Waldenfels. Filozoful german pleacă de la distincţia dintre trup (Leib) şi corp (Körper), o distincţie care se bucură de o tradiţie eminentă în fenomenologie, antropologie şi teologie. Voi oferi, în continuare, o schiţă a celor două concepte. Subiectul are un corp, însuşire pe care o au deopotrivă animalele, plantele şi obiectele neînsufleţite din lumea înconjurătoare. În cazul unui organism, corpul reprezintă un complex de funcţii chimice şi biologice care îi asigură subzistenţa. Corpul poate fi obiectivat, adică vizat ca orice lucru din lumea înconjurătoare. Îmi pot oricând îndrepta atenţia asupra lui, pipăindu-l, privindu-l în oglindă sau, dacă este nevoie, supunându-l unor analize medicale. Acestea din urmă mă ajută să devin conştient de o serie de procese şi fenomene fiziologice care, de cele mai multe ori, se petrec în anonimitate. Funcţionarea ficatului, de exemplu, nu este dependentă de voinţa mea. Putem conclude că dimensiunea corporală a persoanei (a organismelor în general) reclamă o anume independenţă: corpul are propria lui viaţă, de care suntem mai mult sau mai puţin conştienţi. Altfel stau lucrurile în ceea ce priveşte conceptul de trup. Există în istoria filozofiei numeroase variaţiuni pe tema acestui concept. Mă voi rezuma, în cele ce urmează, doar la prezentarea poziţiei lui Husserl, pornind de la următorul citat din Meditaţii carteziene: Între corpurile aparţinând acestei naturi care au fost cu adevărat percepute descopăr atunci şi trupul meu, care se evidenţiază prin unicitatea lui, şi anume ca fiind singurul care nu e un simplu corp, ci tocmai trup, unicul obiect aflat în interiorul stratului de lume pe care l-am obţinut prin abstracţie şi căruia, conform experienţei, îi atribui câmpuri senzoriale, deşi în diferite modalităţi (câmpuri de senzaţie tactilă, termică: cald, rece etc.). El este singurul în care sunt stăpân absolut în mod nemijlocit. Eu percep chinestezic pipăind cu mâinile sau privind cu ochii etc. şi pot percepe astfel în orice moment, în care caz chinestezia organelor mele se derulează simultan cu actele mele şi depinde de posibilităţile mele. (Husserl 1994, 131) Contribuţii la psihologia morală 241 Rândurile citate sintetizează teoria lui Husserl privitoare la trup. Câteva aspecte trebuie evidenţiate. Trupul reprezintă un moment central în constituirea experienţei. Pot percepe un lucru sau altul pentru că trupul meu dispune de o serie de câmpuri senzoriale prin intermediul cărora este dat diversul senzorial. Subiectul nu poate fi definit doar prin recurs la o conştiinţă pură, care îşi permite luxul de a se dispensa de lumea fizică. Subiectul husserlian este întrupat, ceea ce înseamnă că felul în care se raportează la lumea înconjurătoare este dependent de această trăsătură. Nu există, cu alte cuvinte, o perspectivă pură, privilegiată, prin intermediul căreia subiectul ar putea viza lumea înconjurătoare. Întrupat fiind, subiectul se află în lume, situaţie care îl obligă să adopte o perspectivă sau alta de a percepe obiectele înconjurătoare. Dacă obiectul este dat ca unitate în multiplicitate, acest lucru provine din faptul că subiectul este trup. Obiectele fizice nu sunt date niciodată în totalitate. Orice moment perceptual include un profil sau altul al obiectului. Cum este posibil ca unul şi acelaşi obiect să se prezinte în cadrul constituit de multiplicitatea de profiluri? Schiţele sunt supuse unei sinteze neîntrerupte. Adumbririle multiple sunt percepute ca aparţinând unui obiect identic. Conform lui Husserl, trupul, prin dimensiunea sa chinestezică, este cel care ne furnizează conştiinţa continuităţii şi, prin urmare, a unităţii. Pentru a clarifica acest aspect, el distinge între două tipuri de senzaţii (Husserl 1952, 57). Există, pe de o parte, ceea ce am putea numi senzaţiile obiectuale, cum sunt, de exemplu, senzaţia de roşu, care este prezentă în momentul în care privim o maşină roşie, sau senzaţia de rugozitate a unei suprafeţe aspre. Aceste senzaţii sunt însoţite totodată de senzaţiile pe care trupul însuşi ni le pune la dispoziţie, şi anume senzaţiile care se referă la poziţia şi mişcarea trupului în raport cu obiectul vizat: „[...] peste tot găsim momente ‚dacă-aşa' sau ‚deoarece-aşa'. Acele senzaţii care sunt supuse aprehensiunilor extensionale sunt, în desfăşurarea lor reală şi posibilă, motivate şi bazate aperceptiv pe şiruri motivante, pe sisteme de senzaţii chinestezice [...]"1. Cu alte cuvinte, senzaţiile chinestezice determină cursul pe care percepţia îl urmează: un anume profil al unui obiect este asociat cu o anume poziţie a trupului. Posibilitatea de a avea în vedere un alt profil al obiectului este predeterminată (motivată) de această poziţie. Conştiinţa pre-tematică a propriului trup formează, în cuvintele lui Zahavi (2003, 100), un „orizont chinestezic". Trupul este, în concluzie, un „organ de experienţă" (Wahrnehmungsorgan) subiectiv. Îmi simt trupul, îl pot mişca, dispun de o cunoaştere nemijlocită, pre-tematică a lui. Cu alte cuvinte, trupul este trăit (Husserl 1973, 57). Prin contrast, 1 „[...] überall finden wir das ‚wenn-so' oder ‚weil-so'. Diejenigen Empfindungen, die extensionale Auffassungen erfahren, sind in ihren wirklichen und möglichen Abläufen motivierte und apperzeptiv bezogen auf motivierende Reihen, auf Systeme von kinaesthetischen Empfindungen [...]". (Husserl 1952, 57). Cosma Tudor Purnavel n 242 corpul este un obiect fizic ca toate celelalte. Îl pot viza doar în mod mijlocit, din afară. Subiectivitatea trupului este rezumată de Zahavi astfel: „În mod originar, nu am o conştiinţă a trupului meu ca obiect. Nu îl percep, ci sunt el."2 Zahavi se referă aici la faimoasa distincţie a lui Plessner dintre „a avea corp" (Körper-haben) şi „a fi trup" (Leib-sein).3 Bernhard Waldenfels formulează importanţa cuplului de concepte corp-trup în contextul discuţiei despre timp astfel: Dualitatea corp-trup modelează şi faptul temporalizării [...] Temporalizarea nu constituie o trăire pură a timpului, în care ne suntem prezenţi nouă înşine într-un câmp de prezenţă, ci se materializează în procese ale corpului dintre cele mai diverse, al căror ritm este indicat în mod indirect prin procese ciclice, precum bătăile inimii, pulsul sau inspiraţia şi expiraţia. (Waldenfels 2009, 140)4 Distincţia de fundal a acestui pasaj este reprezentată de diferenţa menţionată mai sus dintre un timp trăit şi unul fizic. A înfăţişa timpul trăit nu ca o prezenţă într-un câmp de prezenţă, ci ca expresie a ritmurilor interioare ale trupului înseamnă a plasa discursul despre timp la nivelul experienţei subiective, la nivelul persoanei întâi. Există o astfel de experienţă? Cu siguranţă, avem experienţele subiective ale succesiunii sau duratei.5 Problema centrală este dacă astfel de experienţe sunt 2 „Originally I do not have any consciousness of my body as an object. I am not perceiving it, I am it." (Zahavi 2003, 101) 3 Wittgenstein, în paragraful 398 din Cercetări filozofice (2003, 254), aduce în discuţie „gramatica" verbului a avea: putem afirma cu sens că avem ceva doar în măsura în care obiectul deţinut nu este dependent de faptul de a fi deţinut. Wittgenstein introduce astfel o condiţie necesară a relaţiei de posesiune: independenţa lucrului care poate fi deţinut. Pentru a putea fi deţinut, obiectul nu trebuie să fie reductibil la subiect. Sintagma lui Plessner „a avea corp" trebuie înţeleasă într-un mod similar: corpul poate fi deţinut pentru că nu se reduce la subiectul care îl deţine, ceea ce înseamnă că, într-un anumit sens, este exterior subiectului. Prin contrast, trupul nu poate fi conceput ca separat de mine. 4 „Die Doppelheit des Leibkörpers prägt auch das Geschehen der Zeitigung [...] Die Zeitigung stellt kein reines Zeiterleben dar, in dem wir uns selbst inmitten eines Präsenzfeldes gegenwärtig sind, sondern sie materialisiert sich in Körperprozessen verschiedenster Art, deren Rhythmik in periodischen Vorgängen wie dem Herzschlag, dem Pulsschlag oder dem Einund Ausatmen auf indirekte Weise angezeigt wird." 5 Borges, de exemplu, neagă acest lucru. În eseul A New Refutation of Time (1999), el contestă ideea că timpul ar exista. Interesant, în acest context, este postulatul idealist al argumentării: timpului se reduce la percepţia timpului. Aceasta este teza pe care Waldenfels o critică şi pe care, vom vedea mai jos, Husserl o susţine. Argumentul lui Borges se bazează pe două premise: a) timpul există doar dacă este perceput; b) fenomene temporale ca succesiunea nu pot fi percepute. Rezultă concluzia: timpul nu există. Contribuţii la psihologia morală 243 într-adevăr pure6, adică reductibile la faptul de a fi prezente pentru un subiect. Waldenfels invocă dualitatea trup-corp tocmai pentru a contesta posibilitatea unei experienţe subiective pure. Atâta timp cât subiectul este avut în vedere doar ca trup, teza idealistă nu poate fi pusă la îndoială.7 Trupul, după cum am văzut mai sus, este materia la persoana întâi. Trupul presupune cunoaştere directă, intimă, a biologicului. Tot ceea ce nu intră în mod direct în sfera conştiinţei, de exemplu, procesele chimice anonime ale corpului meu, este exclus. Totuşi, exluderea biologicului nu poate fi totală, pentru că „trupul funcţionează ca punct de inflexiune al cauzalităţii spirituale în cauzalitatea naturii, deoarece el, în baza dualităţii sale, aparţine ambelor domenii"8. Corporalitatea, situându-se la nivelul naturii impersonale, dispune de propria temporalitate, care nu poate fi recuperată de conştiinţa intenţională. Ritmicitatea unor procese biologice, precum inspiraţia şi expiraţia anunţă doar indirect acest mod al timpului. Pentru o cercetare care vizează fenomenalitatea timpului, temporalitatea propriului corp ar putea fi considerată ireleventă. Totuşi, proiectul lui Husserl vizează tocmai întemeierea timpului fizic în cel subiectiv. Fenomenele patologice contrazic însă acest lucru (Waldenfels 2009, 140): unul dintre efectele sindromului Korsakov, de exemplu, este incapacitatea orientării în timp, survenită în urma unor afecţiuni cerebrale. Vedem, astfel, că percepţia pură a timpului nu este impermeabilă în raport cu timpul corpului. Reformulând distincţia lui Plessner, Waldenfels sintetizează această teză astfel: „Suntem timp şi avem timp şi ceea ce avem ne are, la rândul lui, pe noi."9 6 În textele lui Husserl, termenul „pur" desemnează tot ceea ce ţine de conştiinţă: sens perceptual, motivaţii, intenţionalitate. În cazul percepţiei vizuale, de exemplu, avem distincţia dintre infrastuctura fizică (undele de lumină care întâlnesc organul vederii) şi sensul perceptual. Infrastructura fizică nu reprezintă un moment al conştiinţei, având în vedere că o putem cunoaşte doar indirect. Acest nivel este eliminat din analizele fenomenologice. Paragraful 49 al Ideen I (Husserl 1976) argumentează în favoarea acestei reducţii prin apel la faimosul experiment mental al anihilării lumii fizice. 7 Problematica idealismului este una dintre cele mai dificile în opera lui Husserl. Exegeza a furnizat, de-a lungul timpului, interpretări care acoperă probabil toate nuanţele posibile: de la idealism material de inspiraţie berkeleyană până la neutralitate ontologică. În acest articol, voi adopta poziţia moderată a lui David Carr (1974, 39). Astfel, voi numi idealistă acea cercetare care alege să considere exclusiv fenomenalitatea obiectelor cunoaşterii, ceea ce înseamnă, pe de o parte, îndreptarea atenţiei asupra felului în care obiectele apar şi, pe de altă parte, identificarea operaţiilor subiective responsabile de aceste apariţii. Acesta este, de altfel, sensul reducţiei: punerea între paranteze a ipotezei ontologice care subîntinde atitudinea naturală, pentru a aduce fenomenalitatea în câmpul privirii. 8 „[...] dabei fungiert der Leib als Umschlagstelle von geistiger Kausalität in Naturkausalität, da er in seiner Doppelgesichtigkeit beiden Bereichen angehört." (Waldenfels 1980, 102) 9 "Wir sind Zeit und haben Zeit, und was wir haben, hat umgekehrt auch uns." (Waldenfels 2009, 140) Cosma Tudor Purnavel n 244 2. Suprimarea idealistă a timpului Teoria idealistă a timpului se reduce la două teze: timpul poate fi perceput şi nu reprezintă altceva decât faptul de a fi perceput. Waldenfels ridică problema percepţiei timpului în mod direct. Este timpul vizat într-un fel sau altul? Suntem oare afectaţi la nivel senzorial de un obiect numit „timp"? Auzim, vedem sau atingem timpul? Conform lui Waldenfels, răspunsul la aceste întrebări variază în funcţie de ceea ce înţelegem prin percepţie. Astfel, putem concepe percepţia ca înregistrare sau pasivitate pură. În această variantă, activitatea subiectului se reduce la consemnarea unor date fizice – senzaţiile, de exemplu – care sunt prezente în mod efectiv în percepţie.10 Potrivit lui Waldenfels, teza pasivităţii este deficientă, pentru că nu poate explica percepţia unui obiect extins în timp (o melodie, de exemplu): „Am auzi sunete individuale, însă nici melodie, nici acorduri."11 Percepţia duratei devine, deci, imposibilă. Putem să înţelegem percepţia şi altfel, şi anume ca simţ intern care constituie un timp psihic. Decisiv aici este faptul că subiectul devine activ: el poate ordona senzaţiile în „după" şi „înainte", poate re-prezenta ceea ce nu mai este propriu-zis prezent în conştiinţă (sunetele trecute ale unei melodii), pentru că dispune de facultatea imaginaţiei. Cu alte cuvinte, psihicul conferă unitate sunetelor individuale, le asamblează într-o melodie. Waldenfels consideră însă că şi această ipoteză este deficientă: „Prin faptul că spiritul se adună la sine şi depăşeşte disiparea prin reîntoarcerea la sine însuşi, el se aproprie de o omniprezenţă, în care timpul este suspendat în mod progresiv."12 Pentru Waldenfels, concepţia idealistă a timpului aduce cu sine ceea ce Boethius numea nunc stans. Pasajul este însă destul de obscur. Ce înseamnă că spiritul se adună la sine? Şi, mai important, de ce efectul 10 Waldenfels foloseşte termenul „înregistrare" (Registrieren) pentru a descrie procesul percepţiei pasive. Datele fizice sunt înregistrate şi incluse astfel în actul perceptual. Putem clarifica acest lucru prin detalierea mecanismului prin care sunt produse imaginile fotografice. Astfel, lumina reflectată de obiectul fotografiei, capturată cât timp obturatorul rămâne deschis, este „întipărită" pe emulsia fotografică. Datele fizice ale obiectelor percepute sunt cuprinse în percepţie în acelaşi sens (metaforic, desigur) în care obiectul fotografiat îşi lasă urma pe emulsia fotografică. În Ontologie de l'image photographique (1958/2005), André Bazin susţine că imaginea fotografică este mai aproape de masca mortuară şi de amprentă decât de o statuie sau un tablou, întrucât obiectele capturate de lentila camerei îşi lasă urma pe hârtia fotografică în mod direct. Bazin argumentează că există o continuitate ontologică între obiectul din fotografie şi cel din lumea reală: el chiar este lucrul din lumea reală. Această teză ne ajută să înţelegem de ce Waldenfels susţine că ipoteza percepţiei pasive ne plasează în scenariul timpului fizic al naturii. Timpul obiectiv penetrează, pătrunde (Waldenfels foloseşte, în acest context, termenul „durchdringen") în domeniul experienţei pure (în sens husserlian). Nu există o cezură ontologică între timpul perceput şi timpul obiectiv. La fel ca la Bazin, cele două tipuri de entităţi se situează pe acelaşi plan ontologic. 11 „Wir würden Einzeltöne hören, aber keine Melodie und keine Akkorde." (Waldenfels 2009, 154) 12 „Indem der Geist sich in sich selbst sammelt und aus der Zerstreuung zu sich selbst zurückkehrt, nähert er sich einer Allgegenwart, in der die Zeit mehr und mehr aufgehoben wird." (Waldenls 2009, 154) Contribuţii la psihologia morală 245 acestui proces este suspendarea timpului? Voi încerca să răspund la aceste întrebări prin apel la teoria lui Husserl despre timp. Analizele dedicate timpului debutează prin reducţia timpului obiectiv (Husserl 1969, 4-8). Acest moment se află în congruenţă cu metoda generală a fenomenologiei. Disciplina în cauză urmăreşte să explice cum se constituie13 evidenţele cotidianului (printre altele, faptul că se consideră ca de la sine înţeles că lumea există la modul real sau, ceea ce este relevant aici, că există un timp măsurabil şi obiectiv). Obiectivitatea timpului este, aşadar, pusă între paranteze. Scopul este de a aduce în câmpul privirii operaţiile subiectului prin care se ajunge la credinţa naivă în obiectivitatea timpului. Anularea acestei credinţe îi permite lui Husserl să redirecţioneze atenţia către experienţa efectivă a timpului, prin urmare, către timpul trăit. Pentru a clarifica structura conştiinţei timpului, Husserl alege să se concentreze asupra a ceea ce el numeşte obiecte temporale (Zeitobjekte): obiectele care ocupă o oarecare porţiune de timp (melodiile, de exemplu). Ce presupune conştiinţa unui obiect temporal? Primul lucru pe care Husserl îl observă este că această conştiinţă nu poate fi conştientă doar de sunetul actual.14 Dacă ar fi aşa, atunci am fi conştienţi doar de o serie de sunete disparate. Conştiinţa timpului trebuie să fie, deci, capabilă să asigure legătura dintre sunetele singulare care compun melodia. Potrivit lui Husserl, acest lucru este posibil pentru că momentul perceptual care vizează sunetul actual al unei melodii nu include doar acel sunet. Momentul actual al percepţiei co-vizează (Mitmeinen) atât sunetul tocmai produs, cât şi sunetul care urmează să vină. Astfel, pentru a folosi termenii lui Husserl (1969, 29), impresia originară (Urimpression) este îndreptată către momentul acum-prezent al obiectului. Retenţia este cea care reţine momentul tocmai trecut, iar protenţia co-vizează momentul care urmează să vină. Prezentul conştiinţei are, prin urmare, o structură complexă, tripartită. Conştiinţa timpului (Zeitbewusstsein) presupune structura protenţieimpresie originară-retenţie. Se află însă această conştiinţă în timp? Are şi ea o durată, momente diferite, un început şi un sfârşit? Husserl răspunde negativ la aceste întrebări, susţinând că ipoteza unei conştiinţe aflate în timp ar implica regresul la infinit (Husserl 1969, 114). Dacă presupunem că acea conştiinţă care constituie timpul este, la rândul ei, dată într-un timp constituit, atunci suntem forţaţi să postulăm existenţa unei conştiinţe de ordin superior, care să fie responsabilă de 13 Termenul „constituire" are un înţeles foarte complex în cadrul operei lui Husserl. Următoarea definiţie este suficient de generală pentru a acoperi cele mai multe înţelesuri: constituirea se referă la condiţiile subiective de apariţie a obiectelor. 14 Critica pe care Waldenfels o aduce percepţiei pasive este prezentă deja la Husserl: „Să luăm în considerare, de exemplu, cazul unei succesiuni şi să presupunem că senzaţiile ar dispărea odată cu stimulii care le cauzează; în acest caz, am avea o succesiune de senzaţii fără ideea unei desfăşurări temporale." (Husserl 1969, 12) Cosma Tudor Purnavel n 246 această constituire. Datorită acestor temeiuri, Husserl va considera conştiinţa timpului atemporală (Husserl 1969, 112) şi nu se va sfii să o subsumeze nunc stans-ului (Husserl 2002, 384). Idealismul lui Husserl se reduce, după cum am văzut, la teza conform căreia aspectele timpului (succesiunea, durata etc.) sunt constituite de către o conştiinţă absolută a timpului. Suntem acum în poziţia de a înţelege mai bine fragmentul care a impulsionat acest excurs în filozofia husserliană. Waldenfels afirma că varianta unui timp psihic conduce la suspendarea timpului şi că subiectul se adună, se reîntoarce la sine însuşi. Teoria lui Husserl pare a confirma acest lucru: într-adevăr, idealismul reclamă un nivel la care timpul este anihilat. Conştiinţa absolută, datorită structurii tripartite, nu urmăreşte fiecare moment al obiectului temporal în izolare faţă de celelalte. Cu alte cuvinte, ea nu ţine pasul cu ritmul în care obiectul se derulează, nu se lasă prefirată de curgerea acestuia. Putem spune, prin urmare, că această conştiinţă este „înfăşurată" în sine însăşi. 3. Timpul fragmentat Cele discutate mai sus au dezvăluit obiecţiile lui Waldenfels împotriva teoriilor unilaterale ale timpului, adică acele teorii care pretind că lămuresc problematica timpului fie prin apel la un timp trăit, fie la un timp obiectiv. Waldenfels adoptă o cale de mijloc, chiar dacă nu afirmă acest lucru în mod explicit. Nu implică însă poziţia intermediară o reconciliere între cele două moduri de a concepe timpul? În debutul acestui articol, aduceam în discuţie concordanţa dintre Waldenfels şi Ricoeur în ceea ce priveşte neîncrederea într-o teorie totală a timpului. Vom vedea însă că perspectiva intermediară a autorului german nu mizează pe mediere, nu vizează sinteza, ci, dimpotrivă, întăreşte faptul că cele două moduri de a concepe timpul sunt în mod fundamental ireconciliabile. Waldenfels consideră că un moment decisiv al fenomenologiei husserliene este bine-cunoscuta distincţie dintre obiectul vizat şi modul în care este vizat. El foloseşte sintagma „diferenţă semnificantă" (signifikative Differenz) pentru a desemna acest aspect: „Ca teorie a experienţei, fenomenologia nu se ocupă direct, ci indirect cu ceea ce se arată, considerându-l pe acesta aşa cum sau drept ce se arată. Regresiunea către lucrurile însele ia întotdeauna calea unei terţe instanţe sau dimensiuni care deschide accesul."15 Waldenfels problematizează această diferenţă prin aducerea în discuţie a situaţiilor în care medierea dintre subiect şi obiectul vizat eşuează, adică, mai precis, acele situaţii în care sensul perceptual (fenomenul, 15 „Als Theorie der Erfahrung befasst Phänomenologie sich nicht direkt, sondern indirekt mit dem, was sich zeigt, indem sie es so nimmt, wie oder als was es sich zeigt. Der Rückgang zu den Sachen selbst führt stets über eine dritte Dimension oder Instanz, die den Zugang eröffnet." (Waldenfels 1998, 21) Contribuţii la psihologia morală 247 modul în care obiectul se dă) nu mai semnifică obiectul. În aceste situaţii, avem un exces a ceea ce se dă în raport cu capacitatea subiectului de semnificare: „Ceva-ul, care este vizat drept ceva, este mai mult decât purtător al acelui sens ce se originează în această vizare. În această privinţă, rămâne el însuşi fără semnificaţie. Acest lucru se manifestă în disfuncţii şi confuzii, situaţii în care ceva părăseşte cadrul semnificaţiilor prestabilite."16 Excesul în cauză ar avea loc în situaţii disfuncţionale. Sindromul Korsakov, amintit mai sus, este un exemplu potrivit. Nu trebuie să mergem însă atât de departe. Există situaţii cu mult mai cotidiene în care se manifestă excesul datului: momentele în care suntem surprinşi de ceva sau durerea pricinuită de o rană.17 Relevant aici este tipul de temporalitate pus în joc de aceste experienţe. Astfel, durerea pe care o simţim în momentul în care un cuţit ne taie mâna este în mod inevitabil anterioară oricărei încercări de a răspunde evenimentului.18 Există o distanţă temporală fundamentală între clipa în care suntem afectaţi (Getroffensein) de experienţă şi momentul conştiinţei, care se manifestă în responsivitate. Altfel spus, experienţa survine prea devreme. Waldenfels articulează conceptual secvenţa prin termenii „diferenţă temporală" (Zeitverschiebung) şi „diastază": „Diastaza [...] ca diferenţă temporală originară. Patosul, raportat la ceea ce aştept şi la planurile mele, vine prea devreme; invers, răspunsul meu, raportat la ceea ce mă afectează, vine prea târziu."19 Diastaza se referă la incongruenţa funciară a prezentului şi trecutului. Între ceea ce a fost dat şi ceea ce apare acum, între survenirea evenimentului şi constituirea sensului prin care îl vizez, se interpune un ecran opac. Revenind la teoria lui Husserl asupra timpului, realizăm că structura tripartită a oricărui moment perceptual este scurtcircuitată. Premisa de bază a acestei structuri este că protenţia, impresia originară şi retenţia sunt unitare. În măsura în care survenirea experienţei precede în mod esenţial conştiinţa, atunci trebuie să admitem că va exista întotdeauna un rest pe care subiectul nu îl va putea recupera prin donaţia de sens. 16 „Das Etwas, das als etwas intendiert wird, stellt mehr dar als einen Träger jenes Sinnes, der dieser Intention entspringt. Insofern ist es in sich selbst bedeutungslos. Dies zeigt sich in Störungen und Verwirrungen, in denen etwas den vorgegebenen Bedeutungsrahmen verlässt." (Waldenfels 2002, 54) 17 Waldenfels susţine că experienţa în totalitatea ei, chiar şi cea „normală", este subsumabilă tipului de temporalitate pe care urmez să o prezint. El se concentrează pe cazurile patologice, insolite, din raţiuni pedagogice: este mai lesne să clarifice problematica prin apel la situaţii relativ atipice, pentru că acestea sunt mai puţin supuse „evidenţelor" cotidiene. 18 Termenul trebuie înţeles în modul cel mai general cu putinţă: a te apăra, a ţipa, a da sens de ceea ce ţi s-a întâmplat, chiar lipsa unui răspuns, a fi, cu alte cuvinte, copleşit, toate acestea sunt modalităţi de răspuns. 19 „Die Diastase [...] als eine originäre Zeitverschiebung. Das Pathos kommt zu früh, gemessen an meinen Erwartungen und Plänen; umgekehrt kommt meine Antwort zu spät, gemessen an dem, was mir widerfährt." (Waldenfels 2012, 142). Termenul „patos" desemnează la Waldenfels experienţa ca eveniment care se abate (Widerfahrnis) asupra subiectului. Cosma Tudor Purnavel n 248 Cu alte cuvinte, conştiinţa este condamnată la întârziere (Verschiebung). Nici măcar retenţia nu poate păstra acel rest, pentru că a-l recupera înseamnă a accepta că ceea ce a survenit a fost investit deja cu sens. Nu este însă cazul, pentru că, după cum am menţionat, motivul diastazei este tocmai excesul a ceea ce apare în raport cu donaţia de sens. Waldenfels redă sintetic aceste idei: Anterioritatea implică un viitor trecut, posterioritatea un trecut viitor. Nu este vorba despre un simplu trecut relativ, care nu mai este prezent, şi un viitor relativ, care încă nu este actual. Ne confruntăm mai degrabă cu un trecut şi un viitor absolut, un trecut care nu a fost niciodată prezent şi un viitor care nu va fi niciodată prezent. (Waldenfels 2002, 179)20 În încheierea acestei secţiuni, înţelegem de ce teoria lui Waldenfels se află la mijloc între cele două teorii totalitare ale timpului. Temeiul vine din faptul că, pe de o parte, autorul ia în calcul tipuri de evenimente pe care o teorie a experienţei pure le-ar exclude: răni, disfuncţionalităţi de toate tipurile etc., care au legătură cu infrastructura fizică, cu corpul (Körper). Pe de altă parte, temporalitatea acestora este discutată în termenii conştiinţei intenţionale, din perspectiva întrebării: Cum este vizat un eveniment de acest gen? Diastază, exces, anterioritate, toate acestea sunt determinate prin raport cu o conştiinţă care constituie sensurile perceptuale. Este lesne de înţeles şi de ce teoria lui Waldenfels nu intenţionează să medieze între cele două tipuri de teorii. Timpul diastatic asumă şi explorează tocmai divergenţa celor două. 4. Anterioritatea normativă Consideraţiile de natură etică ale lui Waldenfels au loc în marginea unor cercetări mai largi, legate de întâlnirea cu celălalt sau, mai general, cu alteritatea. Celălalt „mă apelează" – o formulare îndelung analizată în istoria filozofiei. O formă a apelului este pretenţia sau cerinţa (Anspruch) pe care celălalt mi-o adresează. O distincţie centrală în acest context este aceea dintre Ansprechen şi Anspruch auf etwas. Ansprechen se referă la adresarea pretenţiei, la actul prin care survine pretenţia, iar Anspruch auf etwas la conţinutul pretenţiei, la ceea ce este 20 „Vorgängigkeit impliziert eine vergangene Zukunft, Nachträglichkeit eine zukünftige Vergangenheit. Dabei handelt es sich nicht um eine bloss relative Vergangenheit, die nicht mehr gegenwärtig ist, und eine relative Zukunft, die noch nicht wirklich ist. Wir stossen vielmehr auf eine absolute Vergangenheit un Zukunft, eine Vergangenheit, die nie Gegenwart war, und eine Zukunft, die nie Gegenwart sein wird." Contribuţii la psihologia morală 249 propriu-zis revendicat în pretenţie. Din perspectivă normativă, apelul readuce în scenă distincţia lui Hume dintre ceea ce este şi ceea ce trebuie să fie (is-ought; Sein-Sollen): apelul ne invită să facem ceva ce poate fi sau ceva ce trebuie să fie. A doua variantă „implică o instanţă care obligă voinţa celui apelat şi transformă dorinţa arbitrară într-una justificabilă raţional. Pretenţia străină devine pretenţie legitimă în baza unei legi comune."21 Normele reclamă întotdeauna ceva de la subiecţii supuşi lor. Ele impun, emit pretenţia ca o acţiune sau alta, un comportament sau altul să fie adoptat. Subiectul poate, desigur, să pună în discuţie justificarea, întemeierea a ceea ce este reclamat. Întrebarea este dacă normativitatea implică, în ultimă instanţă, justificarea normei. Se reduce oare obligaţia de a respecta o normă la măsura în care acea normă poate fi justificată raţional? Waldenfels consideră că nu: „[...] întrebarea legată de obligativitatea unei pretenţii străine nu poate fi clarificată prin asumarea validităţii sale şi prin verificarea capacităţii sale de a fi generalizată."22 Distincţia dintre Ansprechen şi Anspruch auf etwas constituie momentul central în susţinerea acestei afirmaţii. Conţinutul pretenţiei sau ceea ce este propriu-zis revendicat se pretează întemeierii. Adresarea sau survenirea pretenţiei constituie un moment al apelului care transcende conţinutul, nu se lasă absorbit de acesta. Norma mi se adresează, mă pune în chestiune: Ca adresat, sunt afectat de o pretenţie, de o adresare care ridică o pretenţie, fie că vreau sau nu. Receptarea apelului precede acţiunea. Chiar şi cel care refuză să facă ce îi impune acea pretenţie, chiar şi cel care consideră că e o exigenţă inacceptabilă sau care se lasă tentat să facă un lucru pe care-l va regreta ulterior, chiar şi acela o aude. (Waldenfels 2002, 127)23 Faptul de a fi afectat (Getroffensein) de norma exprimată în pretenţie precede, într-un anumit sens, orice deliberare privitoare la validitatea ei. Relaţia temporală dintre cele două nu este însă cea a continuităţii, ca şi cum s-ar afla pe aceeaşi axa temporală. Există discontinuitate, o diferenţă temporală între ele. 21 „Dies setzt eine Instanz voraus, die den Willen des Adressaten bindet un Willkür in ein rational begründbares Wollen verwandelt. Der fremde Anspruch wird zum rechtmässigen Anspruch aufgrund eines gemeisamen Gesetzes." (Waldenfels 2002, 123) 22 „[...] die Frage nach der Verbindlichkeit eines fremden Anspruchs lässt sich nicht beantworten, indem man seine Gültigkeit unterstellt und ihn auf seine Verallgemeinerungsfähigkeit hin prüft." (Waldenfels 2002, 129) 23 „Als Adressat bin ich von einem An-spruch, einem Ansprechen, das einen Anspruch erhebt, getroffen, ob ich es will oder nicht. Das Hören auf einen Apell geht dem Tun voraus. Selbst wer sich weigert zu tun, wozu er aufgefordert wird, selbst wer die Aufforderung als unzulässige Zumutung empfindet oder sich zu etwas verleiten lässt, was ihn nachträglich reut, hat sie vernommen." Cosma Tudor Purnavel n 250 Adresarea normei este condiţia de posibilitate a normei. În momentul în care mi se adresează, o pretenţie deschide un spaţiu de posibilităţi: încuviinţare, refuz, deliberare, neglijare. Toate acestea sunt posibilităţi viitoare în cadrul instituit de adresarea normei. Un refuz vine, eventual, în viitor, în raport cu acum-ul apelului. Formularea unei norme reclamă un răspuns determinat din partea mea. Spaţiul de acţiune mi se îngustează dramatic. De aceea, modul în care mă raportez la pretenţia normei, oricare ar fi aceasta, se va afla, inevitabil, tot într-un orizont normativ. Faptul că normativitatea nu poate fi eludată îl determină pe Waldenfels să o subsumeze patosului (Waldenfels 2009, 146). În felul acesta, timpul normei este diferenţa temporală (Zeitverschiebung). Anterioritatea (Vorgängigkeit) este, şi în acest caz, absolută: survenirea normei are loc prea devreme (zu früh). Întemeierea raţională intervine prea târziu: posibilităţile mele de acţiune au fost, în bună măsură, deja determinate. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Referinţe bibliografice: Bazin, André. 2005. What Is Cinema?. Berkeley: Univ. of California Press. Borges, Jorge Luis. 1999. Selected Non-Fictions. New York: Viking. Carr, David. 1974. Phenomenology and the Problem of History. Evanston: Northwestern Univ. Press. Ricoeur, Paul. 1988. Time and Narrative. Chicago: Chicago Univ. Press. Husserl, Edmund. 1969. Zur Phänomenologie des inneren Zeitbewusstseins. The Hague: Martinus Nijhoff. Husserl, Edmund. 2002. Zur phänomenologischen Reduktion. The Hague: Martinus Nijhoff. Husserl, Edmund. 1976. Ideen zu einer reinen Phänomenologie und phänomenologischen Philosophie. Erstes Buch: Allgemeine Einführung in die reine Phänomenologie. The Hague: Martinus Nijhoff. Husserl, Edmund. 1952. Ideen zur einer reinen Phänomenologie und phänomenologischen Philosophie. Zweites Buch: Phänomenologische Untersuchungen zur Konstitution. The Hague: Martinus Nijhoff. Contribuţii la psihologia morală 251 Husserl, Edmund. 1973. Zur Phänomenologie der Intersubjektivität. The Hague: Martinus Nijhoff. Husserl, Edmund. 1994. Meditaţii carteziene. Bucureşti: Humanitas. Waldenfels, Bernhard. 1998. Grenzen der Normalisierung. Frankfurt/M: Suhrkamp. Waldenfels, Bernhard. 1980. Der Spielraum des Verhaltens. Frankfurt/M: Suhrkamp. Waldenfels, Bernhard. 2002. Bruchlinien der Erfahrung. Frankfurt/M: Suhrkamp. Waldenfels, Bernhard. 2009. Ortsverschiebungen, Zeitverschiebungen. Frankfurt/M: Suhrkamp. Waldenfels, Bernhard. 2012. Hyper-Phänomene. Frankfurt/M: Suhrkamp. Wittgenstein, Ludwig. 2003. Cercetări filozofice. Bucureşti: Humanitas. Zahavi, Dan. 2003. Husserl's Phenomenology. California: Stanford Univ. Press. Cosma Tudor Purnavel n 252 Contribuţii la psihologia morală 253 Partea a patra: Cercetări aplicative privind studiul comportamentului uman Emilian George Necula n 254 Contribuţii la psihologia morală 255 Urmărirea mobilităţii oamenilor într-un anumit spaţiu pentru prezicerea activităţilor şi a destinaţiilor viitoare Emilian George Necula 1. Introducere Apariţia dispozitivelor mobile echipate cu senzori GPS a făcut posibilă colectarea la o scară largă de date GPS ce reflectă rutele parcurse de o persoană pe perioada monitorizată. Analiza acestor date poate conduce la identificarea unor rute preferate în funcţie de contextul de timp vizat. Având la bază aceste comportamente cu privire la mobilitatea unei persoane, poate fi realizată o inferenţă asupra unei posibile destinaţii. Predicţia în rândul mobilităţii este tributară însă volumului de date colectat şi capacităţii soluţiei finale de a integra cazurile de excepţie de la comportamentul obişnuit. Pentru a putea beneficia de o serie de traiectorii însoţite de informaţii cu privire la modul de deplasare, subiecţii din studiul pe care îl vom prezenta utilizează o aplicaţie în care introduc şi tipul de activitate realizat (mers pe jos, cu bicicletă, cu maşină, cu un mijloc de transport în comun). Întrucât furnizează un grad sporit de acurateţe la nivelul predicţiei, un beneficiar imediat ar putea fi o aplicaţie care să ofere anticipativ o serie de obiective, noutăţi cu privire la trafic, rute alternative, spaţii de parcare, toate acestea în timp real, pe măsură ce te deplasezi. De asemenea, o astfel de aplicaţie ar putea oferi şi o perspectivă asupra cauzelor de producere a blocajelor în contextul anumitor zone comerciale, centre universitare, zone care acumulează cu predilecţie un flux mare de oameni. Pe baza unei metode nonparametrice de algoritmi probabilişti şi a corespondenţei între punctele de interes vizitate de un subiect şi geolocalizarea acestora, putem infera tipul de activitate realizat în decursul unei zile. Îmbunătăţirea soluţiei prezentate ar putea oferi ulterior o predicţie pe o perioada mai îndelungată de timp. Teoretic am putea oferi răspunsul la întrebarea: „Unde va fi subiectul X peste 365 de zile, la ora 2 PM?". O altă contribuţie a cercetării noastre ar putea fi identificarea de trăsături specifice care ţin cont de particularităţile de trafic, zona geografică, aşezare urbană etc. În ultimii 10 ani, comunicarea prin intermediul dispozitivelor mobile a crescut semnificativ. Dispozitivele mobile au capacitatea de a înregistra mişcarea Emilian George Necula n 256 oamenilor şi a vehiculelor, generând astfel volume mari de date cu privire la mobilitate, care reprezintă evidenţe ale activităţilor umane. În zilele noastre, de pe urma unui studiu de geolocalizare cu privire la activităţile umane, o multitudine de de domenii ar putea beneficia, precum: managementul traficului, transportul public, zona de marketing şi plasare de servicii/produse, securitate şi poliţie, evacuarea în cazul evenimentelor neaşteptate, servicii bazate pe geolocalizare etc. În ciuda faptului că volumul de date colectat este în continuă creştere si tot mai precis, nu se constată totuşi o îmbunătăţire şi la nivelul elementelor de ordin semantic înglobate în astfel de date. Acest lucru înseamnă că există un decalaj între datele brute colectate de către dispozitivele mobile şi activităţile propriu-zise care au dus la obţinerea acestor date. Sunt necesare tehnici de îmbogăţire semantică a datelor colectate pentru a putea extrage (semi-automat) pe baza geolocalizarii informaţii despre activităţile umane. Abordarea prezentată în această lucrare are ca scop îmbogăţirea adnotărilor cu privire la mobilitatea persoanelor, pornind de la traiectoriile lor, cu informaţii de ordin semantic relevante pentru activităţile din timpul itinerariului. Consideraţia de bază este aceea că persoanele se opresc pe parcursul deplasării pentru a realiza o activitate. În acest context, dorim să putem infera, cu un anumit grad de probabilitate, care este activitatea realizată de o anumită persoană la un moment de timp analizându-i doar coordonatele de deplasare. De exemplu, o persoană care se va opri la un muzeu va realiza, cel mai probabil, o activitate culturală, pe când atunci când se va opri la o benzinărie, aceeaşi persoană va realiza, foarte probabil o activitate de alimentare cu carburant a maşinii. Pentru astfel de inferenţe, avem nevoie, în primul rand să identificăm punctele în care o persoană s-a oprit; în al doilea rând, aceste informaţii trebuie asociate unor posibile puncte de interes (PDI) vizitate; iar în al treilea rând, dorim să putem infera cu privire la cea mai probabilă activitate desfăşurată de persoana în cauză în momentul vizitării punctului de interes. În abordarea noastră, presupunem existenţa unui dispozitiv de localizare şi înregistrare a rutei. Procesul de identificare a punctului de interes vizitat este facilitat de utilizarea unui telefon mobil dotat cu sensor GPS care poate localiza o persoană şi în interiorul unei clădiri. Dacă dispozitivul de monitorizare GPS este localizat la nivelul vehiculului, identificarea punctului de interes vizitat este problematică, întrucât automobilul rămâne de obicei parcat, iar persoana porneşte către destinaţie fără a mai putea fi înregistrate coordonatele ei. Privind mai în detaliu acest proces, vom propune un algoritm care asociază fiecărei opriri un punct de interes dintr-o listă ierarhizată de puncte de interes posibile şi o activitate desfăşurată în acel loc. În cele din urmă, vom utiliza o lege de probabilitate bazată pe un model de comportament, pe care îl vom defini pe parcurs, pentru a putea infera activitatea cea mai probabilă. Articolul este structurat după cum urmează. În Secţiunea a doua sunt prezentate cercetări conexe cu studiul de faţă, Secţiunea a treia introduce definiţiile Contribuţii la psihologia morală 257 de bază şi presupunerile abordării de faţă. Secţiunea a patra prezintă soluţia noastră şi oferă detalii cu privire la algoritmul de inferenţă a activităţilor. Rezultatele obţinute în urma experimentelor sunt raportate în Secţiunea a cincea, iar concluziile acestei cercetări sunt reliefate în cadrul ultimei secţiuni. 2. Cercetări anterioare Cercetarea prezentată în acest articol este în esenţă o îmbunătăţire, o extensie a cercetării lui Spinsanti, Celli şi Renso (2010), care, la rândul ei, este bazată pe lucrarea de pionierat a lui Spaccapietra (Spaccapietra et al 2008). Aceşti autori propun un model conceptual pentru realizarea unor traiectorii semantice. În timp ce traiectoriile propriu-zise sunt definite ca funcţii timp-spaţiu care înregistrează modificările poziţiei unui obiect aflat în mişcare într-un interval de timp, traiectoriile semantice sunt definite ca o secvenţă de opriri, în care obiectul aflat în mişcare staţionează un interval de timp şi apoi revine la starea de mişcare (partea traiectoriei care înregistrează schimbarea poziţiei obiectului). Presupunerea de bază în ceea ce priveşte noţiunea de oprire este că orice oprire reprezintă un punct de interes pentru o persoană. Astfel, fiecare oprire este asociată unui punct de interes. Asocierea dintre oprire şi un punct de interes din cadrul traiectoriei urmate reprezintă o constantă în numeroase abordări, unele simpliste (Palma et al 2008), altele destul de sofisticate (Parent et al 2013). Totuşi, în ciuda complexităţii unor abordări, cercetările anterioare nu iau în calcul explicit validitatea temporală a asocierii (de exemplu, dacă un punct de interes există sau dacă este accesibil pe parcursul opririi) şi nici valoarea probabilităţii asociate fiecărei perechi oprire – punct de interes. Identificarea activităţilor din cadrul rutei unei persoane nu este o cercetare complet nouă în literatura de specialitate (Zheng et al 2008a). Un trend actual în această direcţie este reprezentat de identificarea tipului de transport. Utilizând viteza, acceleraţia şi rata de schimbare a vitezei, Zheng et al (2008b) identifică în primul rând poziţia în care se trece din modul mers în alte moduri de deplasare. În al doilea rând, ei clasifică segmentele ce caracterizează diferite moduri de deplasare în segmente corespunzătoare mersului cu bicicleta, cu autobuzul sau cu maşina. Ei utilizează o combinaţie de tehnici, apelând printre altele la învăţarea supervizată şi inferenţa bazată pe arbori de decizie, iar final adaugă un pas de post-procesare pentru a îmbunătăţi precizia segmentării. Acest pas de post-procesare se bazează pe un graf care conţine constrângeri ce ţin de mediul înconjurător şi de comportamentele tipic umane, specific mersului pe jos, cu maşina, cu autobuzul sau cu bicicleta. O altă direcţie actuală este concentrată pe identificarea activităţii desfăşurate în timpul unei opriri. Xie, Deng şi Zou (2009), prezintă o metodă de a extrage Emilian George Necula n 258 automat secvenţe de activităţi dintr-o bază de rute GPS extinsă. Asumpţia este că o activitate se poate desfăşura doar într-un punct de interes, pe durata unei opriri din cadrul rutei. Asocierea dintre o oprire şi un punct de interes este crucială şi poate depinde de anumiţi factori. Unul dintre aceştia îl reprezintă distanţa dintre punctele de interes şi ruta propriu-zisă, iar un alt factor este reprezentat de durata opririi. Autorii îşi bazează abordarea pe conceptul de influenţă şi pe durata acestei influenţe, care determina legătura dintre rută/traiectorie, puncte de interes şi activităţi. Influenţa este o măsură bazată pe distanţă, astfel încât o ruta R poate fi asociată unui punct de interes doar dacă există cel puţin un punct în R care este influenţat de către punctul de interes. Sunt utilizate diagrame Voronoi pentru diviza harta în celule care reprezintă zonele de influenţă a unui punct de interes. Testarea algoritmilor a fost făcută utilizând rute generate artificial cu punctele de interes colectate dintr-o zona urbană a Californiei. În mod evident, dezavantajul acestui mod de testare îl reprezintă imposibilitatea validării metodei, de vreme ce nu există o demonstraţie a corectitudinii punctelor de interes identificate. Huang, Li şi Yue (2010) se referă de asemenea la identificarea activităţilor din cadrul rutelor urmate de diferite persoane într-un interval de timp. Autorii prezintă o abordare din perspectiva atractivităţii spaţio-temporale a punctelor de interes, spre a identifica zone de desfăşurare a activităţilor şi durata acestora pe baza rutelor GPS înregistrate. Algoritmul propus identifică activităţile ca fiind zona de intersecţie dintre traiectoriile urmate şi atractivitatea spaţio-temporală a anumitor puncte geografice. Experimentele s-au efectuat pe baza rutelor GPS obţinute de la 10 voluntari pe durata unei luni, iar rezultatele au arătat un grad ridicat de precizie a metodei. Kifer şi Stein (2008) propun o metodă de recunoaştere a intenţiei persoanei în situaţia mobilităţii. Ei oferă un framework în care informaţia GPS cu privire la deplasare este utilizată pentru obţinerea unui sistem de reguli de producţie şi tehnici de clasificare pentru procesul de recunoaştere a intenţiei. Ei utilizează un formalism gramatical combinat cu cunoaşterea spaţială. În ciuda faptului că obiectivul final este asemănător cu al nostru, această abordare este orientată cu predilecţie asupra caracteristicilor mobilităţii: viteză şi unghi al unui segment din cadrul rutei. Obiectivul nostru este acela de a identifica punctele de oprire şi de a deduce activităţile persoanelor chiar şi atunci când dispozitivul GPS de înregistrare este lăsat în maşină. O altă abordare este cea prezentată în lucrarea lui Yuan, Zheng şi Xie (2012), în care atenţia nu este concentrată asupra persoanei, ci asupra rutei, zonei geografice care posedă o serie de puncte de interes în relaţie cu topologia reţelei, cu scopul de a identifica regiuni care au o anumită funcţionalitate. Rezultatele oferă o serie de regiuni organizate pe baza unei distribuţii de funcţionalităţi. O funcţionalitate poate fi privită din perspectiva cercetării noastre ca reprezentând un Contribuţii la psihologia morală 259 punct de interes. Yuan, Zheng şi Xie (2012) şi-au propus să ajute oamenii să înţeleagă mai bine complexitatea zonelor metropolitane. Rezultatele sunt aplicate în domenii variate, precum: planificarea urbană, zone alese pentru dezvoltarea unor centre de afaceri, zone pentru amplasarea de reclame şi alte recomandări de ordin social. Noutatea abordării noastre, în comparaţie cu abordările anterioare, poate fi privită din mai multe direcţii. În primul rând, luăm în calcul o gamă largă de aspecte spaţiale şi temporale pentru a asocia într-un mod cât mai realist un punct de oprire unui punct de interes (de exemplu: timpul de acces al unui centru comercial, durata opririi etc.) Aceste aspect nu sunt luate în calcul în cadrul celorlalte abordări. Mai mult decât atât, noi construim o listă de probabilităţi organizată ierarhic cu privire la posibile locuri de vizitat, pe baza unui model de comportament. Cercetarea anterioară a lui Spinsanti, Celli şi Renso (2010) a fost extinsă din mai multe puncte de vedere. În primul rând, metoda noastră este axată pe atribuirea unei activităţi pentru fiecare oprire, spre deosebire de metodă iniţială care atribuia o activitate unei rute. De asemenea, autorii lucrării iniţiale nu au luat în calcul beneficiile construirii unui model comportamental pentru extragerea celor mai relevante puncte de interes. Ei au optat pentru stabilirea unei probabilităţi uniforme la nivelul activităţilor urmate. Nu în ultimul rând, metoda prezentată în acest articol este validată cu ajutorul unei baze de date GPS reale. 3. Concepte de bază În general, cercetările care îşi propun identificarea mobilităţii unei persoane pornesc de la analiza rutelor GPS. Cu siguranţă, nici definirea noţiunii de rută/traiectorie nu este univocă, întrucât depinde de contextul în care este utilizată. Noi ne vom referi la rută ca la un mod de a înregistra modificările spaţio-temporale ale unui obiect. Cu toate acestea, având în vedere faptul că rutele sunt colectate de dispozitive dotate cu senzori GPS, o rută trebuie să includă şi conceptul de eşantionare (dispozitivul colectează coordonatele GPS ale persoanei aflate în mişcare la anumite intervale de timp: câteva secunde, minute sau ore). Vom denumi traiectorie brută reprezentarea discretă a unei traiectorii în modul în care aceasta este înregistrată de dispozitivul GPS, prin perechea de coordonate latitudine şi longitudine. O oprire la nivelul unei rute este identificată prin absenţa mişcării, iar acest lucru poate fi determinat în mai multe moduri. Literatura de profil a stabilit mai multe metode pentru găsirea punctelor de oprire în cadrul datelor GPS (Macedo et al 2010), (Parent et al 2013). Segmentul de traiectorie dintre două opriri se numeşte mişcare şi reprezintă deplasarea persoanei către o anumită destinaţie. În acest articol, vom folosi termenul de călătorie/rută/traiectorie pentru a indica deplasarea Emilian George Necula n 260 între două opriri. În mod intuitiv, o călătorie reprezintă o deplasare a unui subiect pentru a atinge un punct de oprire unde va putea desfăşura o anumită activitate. Noţiunile de oprire şi deplasare permit definirea unei segmentări a traiectoriei bazată pe opriri şi desfăşurarea de călătorii între aceste puncte (Spaccapietra et al 2008), putând fi astfel generate traiectorii semantice. Mai exact, vom avea o secvenţă de opriri şi deplasări reprezentând părţi ale traiectoriei în care o persoană s-a oprit (oprire) şi părţi în care acea persoană şi-a schimbat periodic caracteristicile spaţio-temporale (mers/deplasare). Alte definiţii mai complexe pentru traiectoria semantică au fost propuse recent de Parent et al (2013) şi Bogorny et al (2014). În aceste lucrări, noţiunea de traiectorie semantică merge mai departe decât definirea realizată de noi şi include aspecte contextuale legate de modalitatea de transport, mediul înconjurător, scopul deplasării. O traiectorie semantică va include toate aspectele posibile care pot îmbogăţi simpla înlănţuire de coordonate GPS, dându-i un înţeles în sine. Acest proces de adăugare de elemente contextuale la nivelul rutei se numeşte îmbogăţire semantică. Cercetarea noastră oferă şi ea un mod de îmbogăţire semantică a traiectoriilor, axată pe inferenţa activităţilor desfăşurate pe durata opririlor, care pot fi privite şi ca un obiectiv în sine al deplasării. Cu alte cuvinte, activitatea explică de ce o persoană a decis să se deplaseze (de exemplu, pentru a merge la muncă, la cumpărături, la serviciu etc.). A înţelege de ce o persoană a decis să se deplaseze către o anumită destinaţie este miza ultimă în calea descifrării mobilităţii. Deducerea unei activităţi prin analiza rutelor GPS brute, în absenţa altor metadate cu privire la intenţia persoanei pe durata deplasării, reprezintă un obiectiv important care poate aduce o contribuţie inovativă studiului mobilităţii oamenilor în zonele urbane. O oprire pe durata rutei este asociată de obicei unei destinaţii în care o anumită persoană va desfăşura o activitate. Într-un context urban, o astfel de destinaţie va reprezenta un punct de interes (PDI). Fiecărui punct de interes îi sunt asociate un nume, o geolocalizare, o anumită categorie (sau mai multe) din care face parte şi o serie de informaţii adiţionale (ora de deschidere/închidere, popularitate etc.). Un exemplu de punct de interes este Turnul Eiffel: reprezentarea sa spaţială este punctul „S" localizat în centrul turnului, categoria din care face parte poate fi „atracţie turistică" sau „monument" sau „turn", în funcţie de aplicaţie, iar marca „Eiffel Tour" reprezintă numele său. Cazuri speciale de puncte de interes sunt acele destinaţii care vizează o zonă de interes pentru un număr limitat de persoane, precum: casa personală, locul de muncă, casă prietenilor etc. În această lucrare, ne vom referi doar la puncte de interes pentru un număr mai mare de persoane şi care pot fi indentificate prin intermediul navigatoarelor GPS, serviciilor online Google Maps, OpenstreetMap sau prin reţelele de socializare. Contribuţii la psihologia morală 261 O presupunere preliminară este aceea că, pe durata vizitei unui punct de interes, o persoană desfăşoară o activitate precum: a mânca, a face cumpărături, a studia, a se juca. Asocierea unei activităţi cu un punct de interes poate fi intuitivă în anumite cazuri, dar şi destul de dificilă în altele. De exemplu, o oprire la un restaurant poate fi asociată cu „a mânca" dar şi cu „a socializa", atunci când are loc o întâlnire cu nişte prieteni. O oprire la un supermarket este asociată în mod simplu cu o activitate ce defineşte cumpărăturile zilnice. Pentru a realiza aceasta asociere într-un mod cât mai clar, am definit o lista de activităţi A vizate de către o persoană, o lista C de categorii de puncte de interes extrase pe baza punctelor de interes găsite în raza de acoperire a rutelor, pentru a asocia apoi fiecare categorie de puncte de interes unei activităţi, definind astfel o funcţie de mapare μ PDI-Activitate. De exemplu, considerând punctul de interes Louvre, categoria lui este muzeu. Dacă lista de activităţi conţine „Educaţie", putem defini o mapare μ(Muzeu) = Educaţie, asociind astfel în mod unic fiecărui muzeu activitatea de „Educaţie". 4. Metodologie şi algoritmi de predicţie Procesul de îmbogăţire semantică îşi propune să adnoteze o rută GPS brută cu o listă de activităţi posibile pe care o persoană le-ar putea face pe parcursul acelei rute. Pornind de la asumpţia că dispozitivul GPS este instalat la nivelul maşinii, trebuie să luăm în calcul că, de la oprirea maşinii (într-o parcare), persoana mai are de mers până a ajunge la destinaţie. Procesul de adnotare a rutelor este realizat prin colectarea de informaţii cu privire la spaţiul înconjurător din preajma punctului de oprire şi, în mod particular, prin identificarea punctelor de interes din zona respectivă. Operaţia de îmbogăţire semantică la nivelul rutei este structurată în două faze: o fază de startare şi preprocesare, în care punctele de interes sunt colectate şi integrate, şi o a doua fază, în care cele mai probabile activităţi asociate acelor puncte de interes sunt identificate şi folosite pentru adnotarea punctelor de oprire. Datele de intrare pentru procesul de adnotare sunt: 1) Un set de puncte de interes cu categoriile corespunzătoare şi alte informaţii: PDI = {Coordonate: (Lat, Lon), Categorie: (C), Ora de acces: (H)}. 2) Un set de rute cu punctele de oprire corespunzătoare: R = {Coordonatele opririlor: (Lat, Lon), Timestamp: (ts)}. 3) Un set de caracteristici ale Utilizatorilor: U = {Distanţă maximă de parcurs: (Mdp)}. 4) O lista de activităţi A. Emilian George Necula n 262 5) Maparea μ a categoriilor de puncte de interes la tipurile de activităţi. Tipul şi numărul de activităţi sunt strâns legate de domeniul şi tipul de adnotare pe care dorim să o realizăm. De exemplu, Restaurant şi Pub pot fi asociate cu „A mânca" sau „Mâncare"; Biblioteca, Şcoala şi Universitatea cu „Educaţie". În Secţiunea a cincea, vom oferi o listă de activităţi şi mapările corespunzătoare cazurilor studiate. 6) Un set de reguli spaţio-temporale legate de domeniu: a) Regulă spaţială – Filtrarea tuturor punctelor de interes care depăşesc aria de acoperire maximă definită de Mdp b) Regulă temporală – Verificarea compatibilităţii temporale în ceea ce priveşte momentele sosirii în şi plecării din punctul de oprire, corelate cu ora de acces a punctului de interes. 7) Un model de probabilitate care asociază fiecărui punct de interes o probabilitate de a fi vizitat: P(PDIi,oprirej) = f(dis(PDIi,oprirej)) Acest model este de fapt o funcţie de distanţă dis( , ) între punctul de interes şi punctul de oprire. O parte dintre punctele de interes disponibile sunt filtrate utilizând un set de reguli spaţio-temporale oferite de experţi în domeniu. Filtrarea din punct de vedere al spaţiului îşi propune să selecteze doar acele puncte de interes care sunt în aria de acoperire definită de distanţă maximă pe care o persoană doreşte să o parcurgă. Filtrarea din punct de vedere al timpului se referă la compatibilitatea dintre timpul de oprire şi timpul de acces al punctelor de interes şi eventual alte constrângeri legate de anumite sărbători legale. Pentru punctele de interes rămase, probabilitatea de a fi vizitate este calculată utilizând o funcţie care are la bază şabloane comportamentale. La final, pentru fiecare oprire, este returnată cea mai probabilă activitate. În Figura 1 vom ilustra un exemplu al acestei proceduri. Figura 1 – Exemplu de îmbogăţire semantică la nivelul rutei Contribuţii la psihologia morală 263 Exemplul 4.1. Să presupunem că avem o ruta R de la s1 la s2 realizată de utilizatorul U, duminică. U se opreşte în s2 de la 11:50 AM până la 12:05 AM. Să presupunem că avem o lista de puncte de interes în aria de interes şi o mapare μ a categoriei de puncte de interes la activităţi (Figura 1 (A)). Dintre punctele de interes din aria de monitorizată vom selecta un candidat ţinând cont de constrângerile spaţio-temporale anterior menţionate. Constrângerea spaţială derivată din Mdp = 500 m (afişată în imagine printr-un cerc) exclude punctele de interes aflate prea departe de punctul de oprire s2. Apoi, regula temporală este aplicată punctelor de interes rămase ("Bank", „Dentist", „Church", „Bar") pentru a putea verifica compatibilitatea temporală. "Bank" şi "Dentist" sunt excluse, deoarece sunt inaccesibile duminică, pe când "Church" şi "Bar" sunt selectate, întrucât durata opririi în s2 este compatibilă cu slujba de duminică, iar barul este accesibil în fiecare zi (Figura 1 (B)). Pentru aceste două puncte de interes candidate, sunt calculate probabilităţile P(Church, s2) şi P(Bar, s2) de a fi vizitate. Exploatând asocierea categorie PDI – Activitate, este returnată lista celor mai probabile activităţi asociate lui s2 (Figura 1 (C)). O viziune de ansamblu asupra întregului proces de augmentare semantică poate fi analizată în Figura. 2. În această figură, putem vedea că procesul de îmbogăţire semantică preia la intrare traiectorii GPS brute din cadrul cărora vor fi identificate punctele de oprire. În literatura de specialitate, problema detectării punctelor de oprire are mai multe soluţii. Abordarea noastră utilizează o metodă bazată pe constrângerile de natură spaţio-temporală: vom detecta o oprire atunci când o submulţime a punctelor GPS înregistrate pe ruta R rămâne într-o zona (buffer) δ pentru un interval rezonabil de timp τ. Zona (buffer) poate fi definită ca un cerc de rază r. Pentru cazurile experimentale descrise în Secţiunea a cincea, evaluările empirice au impus utilizarea r = 50 m şi τ = 10 min. Având punctele de oprire, lista de puncte de interes şi regulile de identificare a zonei, punctele de oprire sunt asociate celor mai probabile puncte de interes cu ajutorul unei reguli de probabilitate. Vom vedea în secţiunile următoare că această regulă de probabilitate se bazează pe un model comportamental gravitaţional. Utilizând funcţia de mapare μ, care asociază fiecărei categorii de puncte de interes o activitate, vom returna o listă ierarhică a unor posibile activităţi realizate de subiect pe durata opririlor. Emilian George Necula n 264 Figura 2 – Schema procesului de îmbogăţire semantică a rutelor GPS 4.1. Algoritmul de îmbogăţire semantică Algoritmul poate fi anticipat de paşii anterior menţionaţi şi ilustraţi în Figura 2. Pseudocodul pentru modulul principal este prezentat în Anexa 1 prin algoritmul principal AugmentareSemantica 1, care ia la intrare o rută şi returnează la ieşire cea mai probabilă activitate realizată la nivelul fiecărei opriri. Primul pas al algoritmului determină punctele de oprire. Cum am arătat în secţiunea anterioară, am identificat opririle utilizând încadrarea spaţio-temporală corespunzătoare şi verificând dacă subiectul rămâne pentru o durata de timp rezonabilă τ într-o zonă (buffer) δ. Apoi, pentru fiecare oprire, găsim toate punctele de interes accesibile considerând distanţa maximă care poate fi parcursă de utilizator Mdp. În final, activitatea returnată reprezintă activitatea cea mai probabilă, calculată pe baza regulii de probabilitate. Pentru a detecta punctele de interes accesibile, două condiţii sunt considerate: (1) punctul de interes este în aria de acoperire determinată de Mdp şi (2) dacă punctul de interes este accesibil pe durata opririi. Acest lucru înseamnă că un Contribuţii la psihologia morală 265 punct de interes nu trebuie să fie prea îndepărtat de punctul de oprire şi că există o limită superioară a distanţei pe care o poate parcurge subiectul de la punctul de oprire la punctul de interes. Mai mult decât atât, această distanţă va trebui să fie parcursă pe jos pe o reţea rutieră existentă. În lucrarea Cintia et al (2013), autorii propun un algoritm care identifică un punct GPS pe o hartă cu o acurateţe de 77%, atunci când eroarea de înregistrare a punctului GPS este de până la 45 m. Astfel, opririle şi punctele de interes sunt identificate la nivelul unei hărţi ce redă infrastructură rutieră, iar un algoritm este utilizat pentru calculul distanţei minime dintre opriri şi punctele de interes. Timpii de acces pentru punctele de interes trebuie şi ei consideraţi. O oprire efectuată atunci când un punct de interes este inaccesibil nu poate fi asociată respectivului punct de interes (de exemplu, o oprire duminică la 11 PM poate fi asociată unui restaurant/bar, dar nu unui muzeu). Formal, vom spune că un punct de interes este selectat ca destinaţie potenţială pentru o oprire dacă la el se poate ajunge prin mers şi dacă timpul de acces este compatibil cu durata intervalului de oprire. Definiţie 1 (Selecţie Punctele De Interes). Un punct de interes p pentru un punct de oprire o este selectat dacă d(p,o) < Mdp, unde d este o funcţie care returnează distanţa parcursă între două destinaţii, Mdp este un parametru ce depinde de distanţa maximă ce poate fi parcursă de un subiect şi de momentul opririi, în sensul că timpul de acces a punctului de interes p trebuie să se suprapună peste timpul de oprire al lui o. Algoritmul 2 din Anexa 1 arată în detaliu procedura de obţinere a tuturor punctelor de interes selectate ca destinaţii potenţiale pentru un anumit punct de oprire. Pasul de calcul al probabilităţii măsoară pentru fiecare punct de interes selectat probabilitatea de a fi vizitat după momentul opririi. Vom adopta o metodă bazată pe modelul comportamental gravitaţional care este formalizat în continuare. Definiţie 2 (Modelul Gravitaţional). Modelul Gravitaţional este un model derivat din Legea Gravitaţiei a lui Newton şi este utilizat pentru a prezice gradul de atracţie dintre un punct de oprire şi un punct de interes. Acest grad este proporţional cu masele şi invers proporţional cu pătratul distanţei dintre destinaţii, relaţie reprezentată de cunoscuta formulă RegGrav = (masa1*masa2)/distanţa 2. Vom particulariza definiţia modelului gravitaţional utilizând principiul atracţiei corpurilor, unde masa1 reprezintă punctul de oprire, căreia îi dăm prin definiţie valoarea 1, şi masa2 reprezintă „masa" categoriilor de puncte de interes. Cu alte cuvinte, vom oferi o probabilitate pentru categoriile de puncte de interes, nu pentru fiecare punct de interes în sine. Acest lucru se traduce prin faptul că toate punctele de interes asociate aceleiaşi activităţi vor avea aceeaşi probabilitate de vizitare. Abordarea de faţă este impusă de obiectivul cercetării şi anume acela de a identifica activităţi realizate (prin intermediul categoriilor de puncte de interes) şi nu puncte de interes vizitate. Emilian George Necula n 266 Pentru fiecare punct de oprire, algoritmul va aplica definiţia modelului gravitaţional, astfel încât masa2 va reţine numărul de puncte de interes accesibile dintr-o anumită categorie, iar distanţa considerată va fi distanţa minimă dintre punctul de oprire şi toate punctele de interes asociate aceleiaşi activităţi. Mai formal, pentru fiecare oprire o vom determina probabilitatea P a unei activităţi cu formula: ListaPDISelectate returnează punctele de interes selectate utilizând algoritmul PDISelectate, având ca date de intrare punctul de oprire o, iar p.categorie este categoria punctului de interes p şi d este o funcţie care returnează distanţa dintre oprire şi mulţimea de puncte de interes p asociate aceleiaşi activităţi. Aşa cum vom arăta în Algoritmul 3, punctele de interes selectate sunt datele de intrare pentru algoritmul CalculProbabilitate, ce poate fi analizat în Anexa 1. Prin intermediul acestui model, vom asocia câte o probabilitate pentru fiecare activitate posibilă relativ la punctele de oprire corespunzătoare. Pentru a realiza acest lucru, vom lua în calcul, pe lângă distanţa dintre punctele de oprire şi punctele de interes, şi caracteristicile destinaţiei unde utilizatorul s-a oprit. De exemplu, pentru o oprire într-o zonă cu multe restaurante şi puţine magazine, modelul gravitaţional acordă o masă mai mare restaurantelor în comparaţie cu magazinele, făcând astfel o distincţie preliminară cu privire la cele două activităţi posibile („Mâncare" sau „Cumpărături"). Exemplul 4.2. Să presupunem că avem punctul de oprire şi punctele de interes selectate din Figura 3. Punctele de interes localizate la distanţe diferite faţă de punctul de oprire corespund categoriilor de activităţi „Mâncare", respectiv „Servicii". Corespunzător modelului gravitaţional definit anterior, probabilităţile pentru cele două activităţi sunt următoarele: unde reprezintă un factor de normalizare. Acest rezultat ne spune că avem o probabilitate mai mare ca activitatea desfăşurată să fie din categoria „Servicii", de Contribuţii la psihologia morală 267 vreme ce punctele de interes asociate cu categoria „Servicii" sunt la nivel global mai apropiate decât punctele de interes asociate cu categoria „Mâncare". Figura 3 – Un punct de oprire şi activităţile punctelor de interes (PDI) selectate, cu distanţele aferente 4.2. Prezicerea activităţilor În această lucrare vom utiliza modelele Markov ascunse (HMM) pentru a sintetiza deplasarea unei persoane şi a realiza legătura cu categoriile de puncte de interes. Stările abstracte din HMM vor modela diversitatea traiectoriilor GPS colectate din zone preferate de utilizatori, respectiv punctele de interes corespunzătoare, iar stările ascunse vor include şabloanele comportamentale pentru fiecare persoană în parte. Activităţile utilizatorilor se cristalizează pe perioada monitorizată într-un şablon temporal şi spaţial, care poate fi utilizat pentru antrenarea modelului Markov ascuns şi pentru a prezice activităţi viitoare într-un mod cât mai precis. După prezicerea activităţilor pentru următorul moment de timp, se vor putea utiliza o serie de scheme relativ simple pentru prezicerea destinaţiilor. În Figura 4 sunt exemplificate categoriile de puncte de interes vizitate şi frecvenţa acestora pentru Subiectul 6 pe durata unei zile. Vor exista astfel 9 categorii de puncte de interes, după cum urmează: „Socializare", „Distracţie", „Mâncare", „Cluburi", „Afară", „Cumpărături", „Călătorie", „Evenimente" şi „Niciuna". Putem observa că majoritatea categoriilor dezvoltă un anumit şablon temporal: numărul de vizitări începe să scadă după miezul nopţii şi atinge minimul la ora 9 AM. Numărul de vizitări începe să crească după ora 10 AM şi atinge maximul la prânz sau după-amiaza. De asemenea, observăm că distribuţia pe categorii este relativ dezechilibrată: „Mâncare" şi „Cumpărături" sunt două categorii dominante, iar „Evenimente" şi „Niciuna" au un grad mai mic de apariţie. Emilian George Necula n 268 Astfel prezicerea se va axa pe popularitate, „Mâncare" având cea mai mare şansă de apariţie. Deşi predicţia pare oarecum trivială (întrucât toţi mâncăm de câteva ore pe zi), să observăm că aici accentul cade pe testarea şi validarea algoritmului de calcul al probabilităţii. În situaţii mai complexe, ne putem uşor imagina că acelaşi algoritm va funcţiona cu scopul identificării unor tipuri de acţiuni mai diversificate şi a unor patternuri comportamentale mai complexe. Figura 4 Categoriile de puncte de interes şi frecvenţa lor pentru Subiectul 6. Definiţie (Secvenţă Destinaţii): Considerăm o mulţime de secvenţe de destinaţii vizitate L = { l1, l2, ..., ln} şi o secvenţă l1=r1r2...rm, formată dintr-o serie de m ≥ 1 destinaţii. Fiecare înregistrare r este un tuplu de forma <uid, timp, latitudine, longitudine, destinaţie, categorie>, unde uid este ID-ul persoanei, timp este momentul de start al vizitării, latitudine şi longitudine specifică poziţia geografică a destinaţiei. Destinaţie semnifică numele destinaţiei şi categorie redă tipul acestei destinaţii. Scopul nostru este de a învăţa un model de prezicere pe baza lui L. Având data o secvenţă de test ltest = r1r2...rt, vrem sa prezicem destinatia rt+1. Având la dispoziţie un set de date GPS relativ mare cu aproximativ 100 de destinaţii distincte putem considera un spaţiu extins de predicţie pentru prezicerea destinaţiei. În plus, diferenţa de timp şi spaţiu între două destinaţii care se succed în itinerariul unei persoane este destul de mare raportată la secvenţa de puncte GPS (acestea sunt colectate la intervale mici de timp şi poziţionarea diferă foarte puţin). Modelarea dependenţei dintre două destinaţii este dificilă şi, implicit, şi prezicerea Contribuţii la psihologia morală 269 destinaţiei în mod direct. O soluţie la problema dependenţei dintre destinaţii este introducerea unei abstractizări, şi anume generarea unor categorii de destinaţii. Dependenţa dintre acestea se va reflecta şi la nivelul activităţilor (de exemplu, „Serviciu", „Distracţie", etc.). De asemenea avem şi un avantaj din punct de vedere statistic. Astfel vom descompune problema predicţiei în două subprobleme: (1) prezicerea categoriei de activitate pentru o persoană şi (2) prezicerea destinaţiei în care va fi realizată respectiva activitate, având în vedere distribuţia categoriilor prezise. Ne vom axa mai întâi pe prezicerea categoriilor de activităţi. Vom utiliza un HMM pentru a modela dependenţa dintre activităţi. În cadrul problemei noastre, vom defini o mulţime de stări ascunse S = {s1, s2, ..., sM}, care vor corespunde tipului de activităţi pe care o persoană le poate realiza, şi o mulţime de observaţii C = {c1, c2, ..., cN}, care vor corespunde celor 9 categorii din cadrul problemei noastre (a se vedea Figura 4). HMM are în cazul nostru trei parametri esenţiali care vor descrie modelul: (1) probabilitatea stării iniţiale πsi pentru fiecare stare ascunsă si ε S; (2) probabilitatea stării de tranziţie qsi,sj de a trece din starea si în starea sj, unde si, sj ε S; (3) probabilitatea finală a stărilor dependente P(cj|si), care determină probabilitatea realizării unei activităţi din categoria cj ε C, având dată starea ascunsă si ε S. Reprezentarea grafică a modelului Markov ascuns corespunzător problemei noastre se regăseşte în Figura 5(a). În continuare, vom abstractiza activităţile realizate de o persoană pe durata unei zile ca o secvenţă de categorii de lungime T, de exemplu, l = C1C2...CT (în forma prescurtată l = C1:T) şi vom utiliza această secvenţă de categorii observate pentru a antrena modelul Markov ascuns. Ct ε C este variabila aleatoare reprezentând categoria de activitate observată la momentul t, 1 ≤ t ≤ T. Fiecare Ct este asociat în mod unic cu variabila aleatoare St ε S, reprezentând starea ascunsă, necunoscută la momentul t. Figura 5(b) arată o particularizare a structurii HMM pentru secvenţa de observaţii l = C1:T şi ilustrează dependenţa condiţională dintre stările ascunse şi categoriile de activităţi observate. Figura 5 – Modelul Markov Ascuns (HMM) cu paramentrii de probabilitate (a) şi graficul de dependenţă condiţională a HMM (b) Emilian George Necula n 270 4.3. Prezicerea desţinatiilor Având la dispoziţie distribuţia categoriilor de activităţi generate de HMM, vom prezice cea mai probabilă destinaţie (asociată unui punct de interes) de a fi vizitată. În cercetarea de faţă ne bazăm pe categoriile de activităţi obţinute din setul de date GPS de antrenament. Având geolocalizarea unei persoane la un moment de timp (latitudine şi longitudine), acesta poziţie va fi centrul unei regiuni pătratice de dimensiune d x d ce va face obiectul analizei (parametrul d este corespunzător lui Mdp). Vom considera toate punctele de interes care aparţin acestui perimetru ca fiind candidate pentru procesul de predicţie. Întrucât dispunem de categoria de activitate cea mai probabilă (a se vedea Sectiunea IV.2), vom clasifica/ierarhiza punctele de interes corespunzătoare acestei categorii şi vom returna categoria de pe poziţia cea mai bună, adică vârf-1 (sau, în general, vârf-k, k ≥ 1) ca rezultat al predicţiei. De menţionat faptul că, în scenariul considerat de noi, este posibil să fie returnate mai multe puncte de interes, întrucât există şansa ca aceeaşi categorie de activitate să fie realizată în diverse puncte de interes. Dacă nu există un punct de interes din perimetrul d x d care să fie returnat pentru prima categorie de activitate (cu probabilitatea cea mai mare), vom încerca furnizarea unui punct de interes pentru următoarea activitate cea mai probabilă şi procesul continuă până la identificarea unui punct de interes. Din abordările precedente am putut sintetiza trei scheme de ierarhizare: 1) Număr de vizitări: clasifică o destinaţie în funcţie de numărul total de vizitări a acesteia; 2) Număr de persoane: clasifică o destinaţie în funcţie de numărul de persoane care au vizitat-o; 3) Număr de vizitări x Număr de persoane: clasifică o destinaţie în funcţie de produsul dintre numărul de vizitări şi numărul de persoane. 5. Experimente realizate Testarea soluţiei descrise în această lucrare a fost realizată utilizând rute GPS colectate pe perioada a două luni de monitorizare a 10 subiecţi în zona Iaşi însumând un număr de aproximativ 700.000 de coordonate GPS ce decriu 270 de rute (Tabel 1 – Anexa 2). Aceste rute descriu atât traiectoriile zilnice ale persoanelor, cât şi activităţile realizate pe durata monitorizării. Rutele sunt descrise de un set de coordonate GPS associate unui moment în timp, iar activităţile sunt eşantionate pentru fiecare subiect în parte şi pentru fiecare punct de oprire pe durata deplasării. Pe lângă numele activităţii efectuate, există şi un moment de timp şi Contribuţii la psihologia morală 271 durata efectuării acesteia. Traiectoriile colectate de către subiecţi au făcut ca problema asocierii dintre un punct de interes şi un punct de oprire să nu fie trivială. Din cadrul rutelor care au înregistrat deplasarea subiecţilor am putut sintetiza următoarele tipuri de activităţi: „Job, „Acasă", „Servicii" (coafor, medic, bancă etc.), „Mâncare" (restaurant, fast-food etc.), „Cumpărături zilnice" (brutărie, carmangerie, supermarket etc.), „Cumpărături" (haine, încălţăminte, mobilă etc.), „Educaţie şi training" (clase, cursuri, internship-uri etc.), „Activităţi sociale (vizitare, bar, cluburi etc.), „Timp liber" (sporturi, pescuit, excursii, evenimente culturale etc.), „A lua pe cineva de undeva/a lăsa pe cineva undeva", „Plimbare cu maşina", „Realimentare cu carburant", „Altele". Figura 6 arată distribuţia activităţilor pe baza duratei acestora. În principiu, durata pentru fiecare activitate este cea aşteptată: de exemplu, activitatea de la locul de muncă durează în jur de 6 ore, timpul petrecut pentru a mânca variază între 15 şi 110 minute, iar timpul pentru realimentare este foarte scurt (câteva minute). Cu toate acestea, există anumite anomalii cu privire la activităţile care durează doar câteva secunde. Aceste cazuri pot fi considerate atât ca erori ale subiecţilor, atunci când au introdus datele, dar şi ca erori de localizare GPS. Definirea punctelor de interes s-a realizat cu ajutorul serviciilor Google Place şi OpenStreetMap, utilizând API-ul disponibil pe site. Pentru fiecare punct de interes am extras numele, locul lui determinat şi tipul (categoria comercială) pentru a putea construi asocierea activitate-Punct De Interes (vizibilă în Tabelul 2). Am extins distanţa maximă de parcurs (Mdp) de la 500 m până la 1 km pentru a putea considera un număr suficient de puncte de interes din jurul punctului de oprire (Smith şi Butcher 2008). Am găsit astfel că în oraşul Iaşi pot fi asociate în medie 7 puncte de interes fiecărui punct de oprire. După cum arată Tabelul 2 din Anexa 2, activităţile „Job" şi „Acasă" nu sunt prezente. Acest lucru are la bază două motive. Primul este faptul că niciuna din activităţi nu poate fi asociată a priori unui punct de interes. Al doilea motiv este acela că determinarea locuinţei şi a locului de muncă poate fi realizată prin analiza celor mai frecvente două locaţii prezente în colecţia de rute GPS obţinute de la un utilizator (Csaji et al 2012). Metoda noastră urmăreşte determinarea tuturor activităţilor realizate de un subiect cu excepţia celor de „Acasă" şi de la „Locul de muncă". O altă activitate exclusă din acest studiu este cea de „Realimentare". Din cauză că orele de acces nu sunt incluse în acest moment în cadrul metadatelor obţinute de la punctele de interes, a trebuit să realizăm manual un orar care să ţină cont de deschiderea activităţilor comerciale şi a spaţiilor de recreere, pentru toate zilele săptămânii. Tabelul 3 din Anexa 2 ilustrează orarul pentru o submulţime de categorii de puncte de interes. Emilian George Necula n 272 Figura 6 – Grafic cu durata de timp (în minute) pentru fiecare activitate în parte Experimentul ia în calcul traiectoriile brute (iniţiale) şi adnotările pe marginea acestora separat: rutele GPS sunt utilizate ca date de intrare pentru algoritmul de AugmentareSemantica, iar adnotările sunt utilizate atât pentru colectarea de activităţi, cât şi pentru validare. Pe scurt, pentru fiecare traiectorie vom identifica punctele de oprire. Apoi, pentru fiecare oprire vom selecta punctele de interes din vecinătate şi vom aplica regulile spaţio-temporale corespunzătoare unui Mdp = 1 km pentru a realiza o selecţie a punctelor de interes ţinând cont de distanţa până la acestea, timpul de oprire şi orele de acces. Pentru acestea, vom calcula probabilitatea de a fi vizitate (conform modelului gravitaţional) şi vom obţine o mulţime de rute adnotate în felul corespunzător. Exemplul de mai sus reprezintă o versiune simplificată a adnotării în care returnăm doar cea mai probabilă activitate dintre cele selectate. Această rută descrisă în Tabelul 4 din Anexa 2 reprezintă o zi tipică de lucru pentru Subiectul 6. El se trezeşte dimineaţă pentru a merge la lucru, apoi se deplasează la masa de prânz şi la cumpărături, ulterior se întoarce la locul de muncă şi apoi merge acasă. După cum am menţionat anterior, nu vom identifica activităţile „Acasă" şi „Job", de aceea în tabel apare valoare „NULL" în perioadele de timp corespunzătoare acestor activităţi. În etapa de validare, comparăm pentru fiecare utilizator în parte activitatea cea mai probabilă asociată unui punct de oprire, obţinută pe baza algoritmului Contribuţii la psihologia morală 273 AugmentareSemantica, cu activitatea adnotată de utilizator în momentul realizării opririi. Am obţinut o precizie la nivel general de 43% (activităţi identificate corect). La prima vedere, acest nivel de acurateţe poate fi considerat insuficient. Cu toate acestea, îl putem privi ca un rezultat promiţător pentru cercetările ulterioare, ţinând cont de faptul că metoda noastră este strâns legată de calitatea şi volumul datelor de intrare, iar în oraşul Iaşi nu există în acest moment o eşantionare la nivel larg cu privire la rutele GPS realizate de oameni. De asemenea, există şi cazuri în care punctele de interes nu puteau fi localizate pe hartă sau ora de acces nu era disponibilă. Trebuie avut în vedere faptul că numărul mediu de puncte de interes accesibile dintr-un punct de oprire este 7, astfel că rezultatul de 43% trebuie comparat cu o probabilitate aleatorie de 1/7 = 14%. Tabelul 5 (Coloana A) din Anexa 2 arată nivelul de acurateţe pentru fiecare activitate (procentul de activităţi corect identificate în comparaţie cu numărul de activităţi de acelaşi tip declarate). De exemplu, am obţinut rezultate bune în identificarea activităţii „Mâncare" (metoda a oferit răspunsul corect în procentaj de 83%), în timp ce activitatea „Cumpărături zilnice" nu a putut fi identificată. Se poate observa că aceste rezultate se află în relaţie cu punctele de interes disponibile în vecinătatea punctelor de oprire. De fapt, dacă privim în Tabelul 5 (Coloana B), numărul de puncte de interes din preajma punctelor de oprire asociate activităţii „Cumpărături zilnice" este de doar 17. În prezent, lucrăm la o rafinare a metodei pentru a îmbunătăţi gradul de acurateţe al predicţiei prin extinderea sistemului pentru a adăuga noi constrângeri, şi a exclude astfel din start potenţiale puncte de interes. De exemplu, s-ar putea adăuga o nouă constrângere pentru a pune în relaţie durata opririi cu durata timpului de vizitare a unui punct de interes (o durata de oprire de 10 minute nu poate fi de obicei compatibilă cu activitatea de vizitarea unui muzeu). De asemenea, trebuie să considerăm şi faptul că durata totală de oprire a unei persoane nu este întotdeauna egală cu durata de timp petrecută într-un anumit loc. Trebuie avut în vedere şi timpul de deplasare de la locul opririi până la punctul de interes. Este bine de menţionat că, în general, cu cât durata opririi este mai lungă, cu atât mai multe puncte de interes sunt asociate cu acel punct de oprire. Pe de altă parte, cercetăm noi surse de obţinere de puncte de interes pentru a putea îmbunătăţi calitatea datelor. O sursă precum Pagini Aurii1 este de luat în calcul, deoarece conţine aproape toate punctele de interes (comerciale sau nu) dintr-un oraş, clasificate ierarhic corespunzător, împreună cu alte detalii utile (precum ora de acces). Din nefericire, acestea nu pun la dispoziţie un API care să faciliteze obţinerea datelor şi de aceea va trebui dezvoltat un agregator extern de date. Asocierea dintre categoriile de puncte de interes şi activităţi este o altă direcţie importantă de îmbunătăţit. Există câteva cazuri speciale în care activităţile realizate în anumite 1 Pagini Aurii (Disponibil la: http://www.paginiaurii.ro/Search/Results?where=Iasi). Emilian George Necula n 274 locuri nu pot fi identificate în mod univoc. Să considerăm, de exemplu, o cină la un restaurant cu nişte prieteni: putem privi această activitate ca fiind din categoria „Mâncare" sau „Socializare"? În acest moment, nu există un răspuns clar la această întrebare şi, de aceea, soluţia curentă va trebui îmbunătăţită cu un set extins de reguli care să permită construirea unei baze de cunoştinţe solide şi neambigue. Fapt este că anumite evenimente, fără să fie ambigue, sunt diverse, complexe, au mai multe faţete. Trebuie să subliniem că diferite asumpţii stau la baza abordării curente. Există o asumpţie generală că, pe durata unei opriri, o persoană desfăşoară o singură activitate (de fapt, sunt posibile mai multe activităţi pe durata unei opriri: te poţi opri într-un loc pentru a merge la bar să bei o cafea şi apoi să faci cumpărăturile la supermarket – ca în cazul Palas Mall de la Iaşi). În acest caz, am putea considera o anumită activitate ca fiind „principală" sau scopul principal al deplasării persoanei. În exemplul nostru, „Cumpărături zilnice" este activitatea principală, iar „a bea o cafea" poate fi văzută ca activitate secundară. În mod natural, este mai informativ să putem deduce mai multe activităţi. O altă asumpţie este aceea că o persoană îşi opreşte maşina şi apoi porneşte pe jos către destinaţie (punctul de interes). Acest lucru poate să nu fie mereu adevărat. O persoană ar putea lua un autobuz, tramvai sau metrou pentru a ajunge la destinaţia dorită. O îmbunătăţire a metodei curente ar trebui să considere existenţa unei opriri distincte în zona vecină opririi iniţiale a autovehiculului. Pot fi realizate eventual o serie de inferenţe care să indice, în funcţie de momentul opririi, dacă persoana în cauză a luat un anumit mijloc de transport în comun pentru a ajunge la destinaţie. Un caz special, dificil de gestionat, este cel al opririlor foarte scurte. Acestea pot fi cauzate de erori de semnal GPS, adnotări deficitare sau chiar activităţi speciale precum realimentarea cu carburant şi transportul unor persoane de la/către o destinaţie. Ultimele dintre aceste activităţi sunt greu de înglobat în cadrul aplicaţiei întrucât nu pot fi asociate unor puncte de interes. În prezent, investigăm această problemă şi încercăm să asignăm acestor activităţi opriri foarte scurte (1-2 minute) sau puncte de interes precum şcolile (a lua/a duce copilul), aeroporturi şi staţii de tren (a lua/a duce persoane, cunoştinţe). 6. Concluzii şi direcţii viitoare Această lucrare oferă o metodă automată de a infera activităţile unor utilizatori pe durata deplasării acestora, având la bază o serie de rute GPS memorate într-o baza de date. Ne-am propus să realizăm o îmbogăţire semantică a traiectoriilor iniţiale cu informaţii utile din diverse domenii (Sisteme Inteligente de Transport – ITS, Comercial, Social). Ideea de bază a acestei abordări o constituie detectarea punctelor de oprire ca părţi constituente ale traiectoriilor. Punctele de oprire sunt considerate momentul în care utilizatorul începe desfăşurarea unei Contribuţii la psihologia morală 275 activităţi, iar aceasta din urmă poate fi ataşată unui punct de interes. De vreme ce fiecare categorie de punct de interes este asociată unei activităţi („Mâncare", „Cumpărături", „Studiu" etc.), găsirea celei mai probabile categorii de puncte de interes corespunde găsirii celei mai probabile activităţi realizate. Identificarea punctelor de interes vizitate este calculată cu ajutorul unui algoritm bazat pe o serie de criterii precum: durata opririi, momentul în timp al opririi etc. Pe baza modelului gravitaţional, obţinem probabilitatea cu care un subiect realizează o anumită activitate într-o anumită destinaţie. Am evaluat algoritmul pentru o îmbogăţire semantică a traiectoriilor reale colectate de la 10 subiecţi care au realizat o preadnotare a rutelor, iar rezultatul este încurajator pentru viitor. Există cu toate acestea o serie de probleme care au fost detaliate în Secţiunea 5. Ele constituie obiectul cercetărilor aflate în curs de desfăşurare. În principiu, lipsa unor baze de date complete cu privire la punctele de interes (amplasare şi timpi de acces) din oraşe mai puţin importante este un obstacol ce poate fi depăşit prin utilizarea serviciului Pagini Aurii sau TOM TOM. Serviciul online Foursquare, disponibil şi ca aplicaţie pe diferite dispozitive mobile, oferă o baza de date de puncte de interes uşor de accesat şi cu metadate disponibile (fotografii, intervale orare, geolocalizare, recomandări etc.). O a doua direcţie de cercetare o constituie îmbunătăţirea mapării dintre categoriile de puncte de interes şi activităţi. Colectarea unui volum semnificativ de rute GPS şi filtrarea acestora de erori poate aduce un plus de acurateţe la nivelul predicţiei finale. De asemenea, dorim să îmbunătăţim pasul de inferenţă a activităţilor considerând toate subsecvenţele de activităţi realizate pe parcursul rutei. Un pattern cu două activităţi „Mancare" aflate în succesiune imediată, fără a fi separate de alte activităţi, justifică asignarea unei probabilităţi mai mici celei de-a doua activităţi din aceeaşi categorie. Studiind succesiunea şi distribuţia celor mai frecvente activităţi adnotate de către subiecţi în cadrul rutelor, vom putea îmbunătăţi predicţia finală. Menţiune: Această lucrare a fost realizată în cadrul proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675 „Inovare şi dezvoltare în structurarea şi reprezentarea cunoaşterii prin burse doctorale şi postdoctorale (IDSRC doc postdoc)", cofinanţat de Uniunea Europeană şi Guvernul României din Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Emilian George Necula n 276 Referinţe bibliografice: Bogorny, Vania, Chiara Renso, Artur Ribeiro de Aquino, Fernando de Lucca Siqueira şi Luis Otavio Alvares. 2014. „CONSTAnT: A conceptual data model for semantic trajectories of moving objects." Transactions in GIS, 18: 66-88. Cintia, Paolo, Roberto Trasarti, Lıvia Almada Cruz, Camila Ferreira Costa şi Jose Antonio F. de Macedo. 2013. „A gravity model for speed estimation over road network." In Proceedings of HUMOComp, IEEE 14th International Conference on Mobile Data Management. Csáji, Balázs Cs., Arnaud Browet, V.A. Traag, Jean-Charles Delvenne, Etienne Huens, Paul Van Dooren, Zbigniew Smoreda şi Vincent D. Blondel. 2012. „Exploring the mobility of mobile phone users." CoRR, Physica A: Statistical Mechanics and its Applications. Huang, Lian, Quingquan Li şi Yang Yue. 2010. „Activity identification from GPS trajectories using spatial temporal POIs' attractiveness." In LBSN '10 Proceedings of the 2nd ACM SIGSPATIAL International Workshop on Location Based Social Networks. Kiefer, P. şi K. Stein. 2008. „A framework for mobile intention recognition in spatially structured environments." 2nd Workshop on Behavior Monitoring and Interpretation (BMI08), 31st German Conference on Artificial Intelligence (KI-2008). Palma, A.T., V. Bogorny, B. Kuijpers şi L.O. Alvares. 2008. „A clustering-based approach for discovering interesting places in trajectories." In Proceedings of the 2008 ACM Symposium on Applied Computing. Parent C., S. Spaccapietra, C. Renso, G. Andrienko, N. Andrienko, V. Bogorny, M.L. Damiani, A. Gkoulalas-Divanis, J. Macedo, N. Pelekis, Y. Theodoridis şi Z. Yan. 2013. „Semantic trajectories modeling and analysis." Journal ACM Computing Surveys (CSUR) 45 (4): 1-32. Rocha, J.A.M.R., G. Oliveira, L.O. Alvares, V. Bogorny şi V.C. Times. 2010. „DB-SMoT: A direction-based spatio-temporal clustering method." In Proceedings of the 5th IEEE International Conference on Intelligent Systems (IS). Smith, Mary S. şi Thomas A. Butcher. 2008. „How far should parkers have to walk." Parking 47 (4). Spaccapietra, Stefano, Christine Parent, Maria Luisa Damiani, Jose Antonio de Macedo, Fabio Porto şi Christelle Vangenot. 2008. „A conceptual view on trajectories." Journal Data Knowledge Engineering 65, 126–146. Spinsanti, Celli şi Renso. 2010. „Where you go is who you are: understanding people's activities by places visited." In BMI 2010 – 5th Workshop on Behaviour Monitoring and Interpretation, CEUR Workshop Proceedings. Contribuţii la psihologia morală 277 Xie, Kexin, Ke Deng şi Xiaofang Zhou. 2009. „From trajectories to activities: a spatio-temporal join approach." In Proceedings of the 2009 International Workshop on Location Based Social Networks, LBSN '09. Yuan, Jing, Yu Zheng şi Xing Xie. 2012. „Discovering regions of different functions in a city using human mobility and POIs." In Proceedings KDD '12 Proceedings of the 18th ACM SIGKDD International Conference on Knowledge Discovery and Data Mining. Zheng, Yu, Quannan Li, Yukun Chen, Xing Xie şi Wei-Ying Ma. 2008a. „Understanding mobility based on GPS Data." In Proceedings of the 10th International Conference on Ubiquitous Computing. Zheng, Yu, Like Liu, Longhao Wang şi Xing Xie. 2008b. „Learning transportation mode from raw GPS data for geographic applications on the web." In WWW '08 Proceedings of the 17th International Conference on World Wide Web. Emilian George Necula n 278 Anexa 1 Algoritm 1: AugmentareSemantica Intrare: O rută R; Iesire: Activitatea realizată pe parcursul opririlor 1 Opriri = DetectieOpriri(R); 2 pentru oprire ε Opriri execută 3 PDIPosibile = PDISelectate(oprirepunct,opriretimp, Mdp); 4 Activitate = Probabilitate(PDIPosibile); 5 sfpentru 6 returneaza Activitate; Algoritm 2: PDISelectate Intrare: Un punct de oprire o; O distanţă maximă care poate fi parcursă Mdp Ieşire: O mulţime de PDI selectate 1 ListaPDISelectate = []; 2 pentru pdi ε CeleMaiApropiatePDI(oprire) execută 3 /*CeleMaiApropiatePDI este o funcţie care returnează cele mai apropiate puncte de interes din mulţimea totală de puncte de interes */ 4 daca (distanta(oprirepunct,opriretimp)< Mdp) si (opriretimp pditimp_acces) atunci 5 ListaPDISelectate.adauga(pdi); 6 sfdaca 7 sfpentru 8 returneaza ListaPDISelectate; Contribuţii la psihologia morală 279 Algoritm 3: CalculProbabilitate Intrare: O mulţime de puncte de interes – PDI, Punctul de oprire – o, O listă de activităţi – ListaActivitati Iesire: Activitatea realizată – Activitate 1 Probabilitate = []; 2 pentru act ε ListaActivitati execută 3 // pentru fiecare grup de puncte de interes asociate aceleiaşi activităţi act 4 PDIact={p ε PDI: μ(p) = act}; 5 // ia ca distanţă minimul dintre punctul de oprire şi toate punctele de interes asociate aceleiaşi activităţi act 6 dist = min(distanta(o,p) pentru p ε PDI); 7 // calculează masa acestor puncte de interes ca numărul de puncte de interes aparţinând aceleiaşi categorii 8 masa = len(PDIact); 9 // calculează valoarea gravitaţională pentru această categorie/activitate şi adaugă valoarea la lista de probabilităţi 10 Probabilitate.adauga(act,masa/dist2); 11 Sfpentru 12 returneaza activitate = max(Probabilitate.act); Emilian George Necula n 280 Anexa 2 Tabel 1 – Sumar al datelor experimentale folosite ID Subiect Puncte GPS Numar de rute Numar de destinatii diferite Perioada de colectare 1 91.133 43 7 7 2 40.405 14 4 7 3 58.206 22 6 6 4 79.603 27 13 9 5 47.390 13 12 4 6 103.987 49 19 4 7 31.440 13 6 2 8 125.693 42 8 6 9 49.405 27 6 3 10 44.076 19 10 4 Tabel 2 – Asociere puncte de interes (PDI)-Activităţi Activitate Categorie punct de interes Servicii {ATM, Bancă, Închiriere maşină, Stomatolog, Medic, Spital, Farmacie, Finanţe, Asigurări, Staţie carburant, Agenţie de turism, Poştă, Poliţie, ...} Mâncare {Brutărie, Bar, Cafea, Mâncare, Fast-Food, Restaurant} Cumpărături zilnice {Magazin alimentar, Supermarket, Mall} Cumpărături {Bibliotecă, Magazin haine, Magazin electronice, Florărie, Magazin mobilă, Magazin bijuterii, Librărie, Magazin animale de casă, Magazin auto, ...} Educaţie {Şcoală, Universitate } Timp liber {Aeroport, Biserică, Sală de sport, Muzeu, Club, Parcare, Spa, Stadion, Cinema, ...} Contribuţii la psihologia morală 281 Tabel 3 – Categorii de puncte de interes şi orele de acces Categorie PDI LUNI-DUMINICA DUMINICA Bar [07:00 -23:00] [7:00 23:00] Restaurant [11:30 15:00] [18:30 22:00] [18:30 22:00] [11:30 15:00] [18:30 22:00] Banca [08:30 13:30] [18:45 16:15] [14:45 16:15] inaccesibil Sala de sport [09:00 23:00] inaccesibil Spital [00:00 24:00] [00:00 24:00] Muzeu [10:00 18:00] [10:00 18:00] Club [22:00 05:00] [22:00 05:00] Posta [08:15 13:30] inaccesibil Mall [08:00 21:00] [08:00 21:00] Tabel 4 – Exemplu de traiectorie în care sunt adăugate şi punctele de oprire ID Subiect Moment de timp Latitudine Longitudine Activitate 6 2014-04-28 8:45:12 51.280 3.413 NULL 6 2014-04-28 12:05:20 51.2309 3.493 Mancare 6 2014-04-28 14:28:40 51.0302 3.4212 Cumparaturi 6 2014-04-28 14:50:01 51.280 3.413 NULL 6 2014-04-28 19:00:19 51.170 3.119 NULL Emilian George Necula n 282 Tabel 5 – Coloana A: Acurateţea clasificării activităţilor; Coloana B: Numărul total de PDI din vecinătatea punctelor de oprire, grupate pe categorii şi mapate la activitatea corespunzătoare. Categorie Activitate (A) Acuratete (B) Nr. Total PDI Servicii 34% 2057 Mancare 83% 832 Cumparaturi zilnice 0% 17 Cumparaturi 23% 939 Educatie 3% 173 Timp Liber 49% 727 Contribuţii la psihologia morală 283 Abstracts „Using Ethical Dilemmas in Moral Psychology. Conceptual Investigations and Suggestions for a New Methodology" by Bogdan Olaru Moral dilemmas have been extensively discussed with great and constant interest in moral philosophy. Recently, they became a very productive research tool in moral psychology. Moral dilemmas were used in empirical studies whose results paved the way for the dual model of moral judgment, which postulates that two distinct systems, conscious/cognitive and intuitive/affective, account for the origins of moral judgments. The paper explores the rationale behind the dual model and shows that deeper understanding of moral dilemmas as clash between highly conflicting and incommensurable moral demands may cast some doubts on the validity of the dual model of moral judgment. The idea that different kinds of moral dilemmas trigger different psychological mechanisms which are responsible for different kinds of moral arguments becomes less and less plausible. Instead, we argue that moral psychology will benefit by considering what is really at stake in a moral conflict and by clarifying when people think of themselves as confronted with real and when with pseudo-dilemmas. Keywords: moral dilemmas, moral judgment, the dual model of moral judgement „Normativity Through the Lens of Naïve Psychology. How Implicit Theories of Morality Can Contribute to a Science of Moral Decision-Making" by Ana Maria Hojbotă Interpersonal perception and moral judgment are affected by numerous biases, including personal beliefs about character and subjective perceptions about the stability of the social order. Several phenomena, including people's descriptions and explanations of the causality of prosocial and antisocial behavior, attributions of moral blame and responsibility, allocation of punishment, and availability toward rebuilding trust and forgiveness, seem to relate to people's beliefs about immutability of moral character. The degree to which individuals endorse the idea that character traits are highly diagnostic and predictive seems to influence a range Abstracts n 284 of affective, cognitive, and behavioral reactions. However, there is a lot of debate surrounding the dispositional nature, dimensionality, and the degree of clarity related to these constructs. In this paper, we advocate the idea that, although logically inconsistent, these mindsets are not rigid or enduring, but context-dependent. They function as social explanatory models, that are activated in certain circumstances and give rise to specific evaluative reactions. We discuss the antecedents and consequences of these beliefs, as well as the functions of implicit theories of moral character. In the last part of the study, we present the commonalities with the social-functionalist model of the intuitive prosecutor, suggesting some ways to reduce evaluative biases. Keywords: implicit theories of moral character, prosecutorial mindset „Moral Psychology and the Nature of Moral Judgment" by Emilian Mihailov According to psychological rationalist models our moral judgments are the result of a process of conscious reasoning. People are explicitly deliberating about what reasons count and they are reflecting upon which principles are to be applied to particular cases. Moral emotions may function as inputs, but they do not directly cause moral judgments. The „affective" revolution in moral psychology supported by recent results from neuroscience, evolutionary, and social psychology has stressed the importance of emotional and intuitive processes for moral judgement. Jonathan Haidt has argued that the new body of evidence supports an alternative to the rationalist models. He proposed a social intuitionist model which states that emotionally driven moral intuitions are actually the main source of moral judgments and that moral reasoning is an ex post facto process used to influence the intuitions of other people, without being able to lead to moral conclusions on its own. In this paper, I argue that, even though rationalist models usually neglect the role of emotions and intuitions, the current evidence does not support the highly restrictive role of moral reasoning attributed by the social intuitionist model and that there is more room for the causal influence of moral reasoning than Haidt admits. Keywords: moral judgment, rationalist model, social intuitionist model, reasoning, intuition. Contribuţii la psihologia morală 285 „Variations of the Experimental Stimuli in the Research on Moral Judgment: Relevant Factors and Necessary Methodological Precautions" by Andrei Holman Currently, there is a high heterogeneity of the theoretical accounts in the field of moral psychology, which stems, at least in part, from a high diversity in the methodological designs and instruments among the empirical studies that have provided support for these various positions. This paper focuses on the most widely used experimental material in the research on moral judgments, namely the sacrificial moral dilemmas. Building on and extending a previous analysis on the parameters of this type of experimental material, its aim is to develop an extensive review of the important psychological consequences of the apparently minor variations on these parameters. Consequently, it highlights the need to carefully control all factors that might generate unintended effects in participants' moral judgments. Moreover, it illustrates the potential of sacrificial moral dilemmas to extend the current knowledge in moral psychology, by attentively anchoring the methodological characteristics of the studies employing them in the relevant theoretical accounts. Keywords: moral judgment, moral dilemma, methodological design, experimental control „Ethical Dilemmas and Moral Reasoning of Romanian Teachers" by Roxana Ghiaţău In teaching, educators face multiple professional dilemmas. Only a few of these are genuine ethical dilemmas. We investigated teachers' ethical dilemmas and their reasoning in the process of ethical decision making. We conducted a series of focus-groups to collect data about the ethical dilemmas that are commonly challenging Romanian teachers. During the second phase, we selected several dilemmas from among those identified in the first phase and constructed an instrument for assessing moral reasoning of Romanian educators. The study led to four conclusions: 1. Teachers identified a range of contexts where ethical dilemmas usually occur: in their relationships with parents, in their relationships with students, in leadership area, and in issues related to social justice; 2. Most of their dilemmas are not authentic ethical dilemmas, but rather pseudo-dilemmas, professional dilemmas or challenges to professional courage; 3. We found that teachers' ethical reasoning relates, in the first line, to arguments based on principles and, secondly, to contextual arguments; 4. As decision strategy, teachers use, first Abstracts n 286 and foremost, single-handed approaches and only as a second option delegation to other institutions. Keywords: teaching profession, professional dilemma, ethical dilemma, moral reasoning, ethical decision. „Psychological Aspects of Moral Biases and Two Correction Strategies" by Antonese Emilia Alexandra Moral judgments and decisions are complex phenomena which have attracted, in the last decades, an impressive number of researchers. Previous studies focused on the factors that bias people's evaluations of immoral behavior, such as: the consequences of the action, the type of action (the omission bias), and the resemblance between the participant and the agent (the similarity bias). In this study, we focused on the in-depth understanding of these biases and on their connection to the theory of defensive attributions. In the empirical part, we tested the efficiency of two correction strategies: rational processing and providing the relevant information. The participants (N=169) received written debiasing instructions specific to their experimental group (rational processing, providing information, and control), and assessed after that various scenarios where an agent transgressed a moral norm. The results show a connection between assessing the immorality of an action, the responsibility attributed to the agent and the punishment recommended by the participants. The two strategies influenced the assessments, but this influence depends on each bias: the strategy of rationally processing the information decreased the omission bias but increased the consequence bias. The strategy based on providing the relevant information decreased the similarity bias. Keywords: omission bias, consequence bias, perceived similarity, correction strategies „Conscious and Unconscious Thought in Moral Judgments" by Georgiana Zugravu This paper starts from some of the most important approaches about the psychological mechanisms underlying moral evaluations. We focused on the contrast between conscious and unconscious information processing and on the effect of the processing mode on moral judgment. Studies on unconscious thought Contribuţii la psihologia morală 287 converge on the idea that when making moral decisions, unconscious thought leads to more utilitarian decisions compared to the conscious or spontaneous thought. Moreover, in contexts without moral connotation, unconscious thinking leads to greater accuracy of decision according to the decision maker's standards or preferences. We extended these results to moral evaluation. Our hypothesis is that unconscious processing leads to decisions that are more consistent with the participants' moral standards as compared with conscious and spontaneous processing. In other words, unconscious thought promotes decisions that are closer to the individual's moral profile as compared with conscious and spontaneous thought. Keywords: conscious and unconscious thought, moral judgments, moral dilemmas, moral profile „Self-concordant Moral Goals, Self-authenticity and Psychological Well-being" by Daniela Ionescu The aim of this study is to reveal the role of self-concordant moral goals and of self-authenticity for a person's psychological well-being. The research was conducted on 64 subjects as a predictive transversal study using correlational procedures and simple linear regression analysis. We found that self-authenticity is an independent predictor of someone's psychological well-being. A high level of self-authenticity is associated with high levels of psychological well-being. Self-authenticity is also an independent predictor for the self-concordance of moral goals, while the latter is an independent predictor of psychological well-being. A high level of self-concordance in moral goals is associated with high levels of psychological well-being. We concluded that self-authenticity plays an important part in the process of setting and pursuing moral goals consistent with one's moral values. It is more likely for an authentic individual to act according to his own self and to his own set of moral values. This person will most probably pursue self-concordant moral goals and will experience a higher level of psychological well-being. Keywords: moral goals, self-concordance, self-authenticity, psychological well-being. Abstracts n 288 „The Unconscious Foundations of Normativity. A Perspective on Jacques Lacan's Ethics" by Bogdan Dragomir This paper addresses the problem of normativity in Jacques Lacan's writings. Lacan shows that the foundations of normativity can be understood as originating in the unconscious. Our objective is to outline Lacanian ethics starting from this claim. We argue that normativity, as a law of language, is structured at the level of unconscious desire, but springs from the desire of the unconscious. The desire of the unconscious, which is fundamentally repressed, is the Other's desire. At the level of the subject's psyche, the trace of this desire is the feeling of culpability. This feeling comes from an attitude of moral cowardice, that is, of having renounced at the Other's desire. We conclude that the moral imperative should be that of acting according to one's desire. Finally, we argue that the ethics of psychoanalysis, which aims at transgressing the subject's structural law, consists of resuming the relation with the Other. Keywords: normativity, law, language, desire, Jacques Lacan „Anteriority as a Source for Normativity" by Cosma Tudor Purnavel This paper explores a basic question concerning normativity. We are asking whether norms can be reduced to their justification. In our everyday lives, we tend to ask for justifications for whatever people demand from us. To receive a justification is, for most of us, a good enough reason to act on a claim. I argue that norms cannot be equated with the process of rational validation only. Some aspects of Bernhard Waldenfels' philosophy of time are used in the pursuit of this goal. My thesis is that pathos and affectivity are two very important ingredients of normativity. Keywords: lived time, objective time, temporal difference, affect „Human Mobility Tracking from a Specific Area of Activity and Future Festination prediction" by Emilian Necula The opportunity of collecting huge amount of GPS tracking data using GPS enabled devices gave us a good starting point for analyzing human mobility. But the raw mobility tracking data lack of semantic information. So within the purpose of getting large amounts of semantically rich trajectories, our solution offers an Contribuţii la psihologia morală 289 intuitive mechanism to automatically annotate the routes. The idea of our approach is to detect the stops as parts of a trajectory where the user stopped to perform an activity and match these stops to the possible visited points of interest (POIs). Since each POI category is mapped to an activity, finding the most probable POI-category corresponds to finding the activity that was most likely performed. The identification of the visited POI is computed by an algorithm built for this purpose. We applied a probability law based on the Gravity Model. In the next phase, we tested and evaluated the method in a real case study of human mobility trajectories. The POIs were downloaded from Google Place and OpenStreetMap. We obtained a global accuracy of 43% calculated as the percentage of activities correctly identified with respect to the activities the users declared in their diary. It is a promising result considering that our method is strongly dependent on the quality of the input data. Studying the sequence of activities and the distribution of the most common activities will translate into a better destination prediction. Keywords: mobility pattern, Hidden Markov Model, prediction, destination inference, GPS data. Abstracts n 290 Contribuţii la psihologia morală 291 Contributors Bogdan Olaru has studied philosophy in Iaşi (Romania) and Berlin, and graduated psychology at University of Göttingen (Germany). His primary areas of interest include moral philosophy and moral psychology, social justice, bioethics, and phenomenology. His most recent publications address issues related to responsibility and social justice. He edited the anthology Autonomy, Responsibility, and Health Care: Critical Reflections (Bucharest, 2008) and published Changing one's Moral Luck: The Effect of Restitution on Moral Judgments (AV Akademikerverlag, 2012). He is currently coordinating with Andrei Holman a research team working on Ethics and Moral Psychology at Romanian Academy, Iaşi Branch, SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project. Ana Maria Hojbotă is a Post-PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch, with a research project on the relationship between moral evaluative judgments and implicit theories of moral traits. She completed her PhD in 2013 at the Faculty of Psychology and Educational Sciences, „Alexandru Ioan Cuza" University, Iaşi. Her research interests cover the area of psychology of talents and creativity, motivation and self-regulation, group dynamics and group performance. Emilian Mihailov is a Post-PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch. He is currently working on the implications of moral psychology and neuroscience for normative ethical theories and practical ethics. Recent publications include „Intuitive methods of moral decision making: A philosophical plea," in Valentin Muresan, Shunzo Majima (Eds.), Applied Ethics: Perspectives from Romania, Hokkaido University, 2013, and „The Normativity of Kant's Formula of the Law of Nature," published in The Romanian Journal of Analytic Philosophy, Vol. VII, No. 2, 2013. Andrei Holman is coordinating with Bogdan Olaru a research team working on Ethics and Moral Psychology at Romanian Academy, Iaşi Branch, SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project. He is Associate Professor in the Department of Psychology, „Alexandru Ioan Cuza" University, Iaşi. He teaches cognitive psychology, advanced data analysis, research methods. He defended a PhD thesis on emotion-cognition interplay at „Alexandru Ioan Cuza" University, and a second Contributors n 292 one about cross-cultural social representations of beauty and aesthetic surgery within the program European PhD on Social Representations and Communication. His main research interests are: the influences of emotion on cognitive processes, embodied cognition, moral judgments and decisions, and the psychology of organ donation. Roxana Ghiaţău is a Post-PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch. She defended a PhD in Intercultural Education with a thesis on „The Deontological Code of the Teaching Profession. Principles and Content". She is now Lecturer at the Preand In-Service Teacher Training Department in „Alexandru Ioan Cuza" University, Iaşi. She worked in several projects on psycho-pedagogical training, e-learning, curricular models, curricular innovations, etc. She is now working on training activities in the field of ethics of the teaching profession. Emilia Alexandra Antonese is a Post-PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch. She has teaching responsibilities at „Alexandru Ioan Cuza" University, Iaşi, Faculty of Psychology and Educational Sciences. She defended her PhD on „Social Representations of the Current, Future and Ideal Family" in 2013 at „La Sapienza" University of Rome, Italy. Her main research interests are: social psychology (with special focus on social emotions), the psychology of decision making, and couple therapy. Georgiana Zugravu is a PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch. She is also a psychotherapist under supervision and an organizational psychologist, with a MA in Organizational Psychology from „Alexandru Ioan Cuza" University, Iaşi. She is enrolled in a PhD in psychology of decision making at the same institution, with a focus on the impact of emotional state and different types of information processes on decision's accuracy. Other areas of interest are: moral decisions, creativity, cognitive biases, and cognitive behavioral therapy. Ionescu Daniela is a PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch, and a PhD student in psychology at „Alexandru Ioan Cuza" University, Iaşi. She is doing research in organizational psychology. She is also a cognitive-behavioral psychotherapist. She studied psychology at the University of Bucharest and graduated from two master programs, one in Occupational Health and Performance in Organizations, and the other in Psychological Methods of Behavioral Control and the Development of Human Potential. Contribuţii la psihologia morală 293 Bogdan Dragomir is a PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch. He earned his Bachelor degree in Philosophy, and his Master's degree in Professional Ethics from „Babes-Bolyai" University, Cluj-Napoca. He is currently a PhD student at the Doctoral School of Philosophy of the same university with a thesis on the ethical meaning of the sublime in Marc Richir's phenomenology and Jacques Lacan's psychoanalysis. Cosma Tudor Purnavel is a PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch. He earned his Bachelor degree in Philosophy and his Master's degree in Cultural Management from „Alexandru Ioan Cuza" University, Iaşi. He is currently a PhD student at the Doctoral School of Philosophy of the same university with a thesis on nostalgia. Emilian George Necula is a PhD Fellow in the SOP HRD/159/1.5/S/133675 Project, Romanian Academy, Iaşi Branch, and a PhD Student at Faculty of Computer Science, „Alexandru Ioan Cuza" University, Iaşi. Its main research activities focus on improving Intelligent Transportation Systems and offering solutions to car traffic management. Various traffic simulators were implemented, investigating the congestion occurrence in an urban area. His current research relates to traffic prediction based on GPS data collected from drivers. Contributors n 294 Bun de tipar: 2015 Apărut: 2015 Format: Academic Editura Pro Universitaria Bd-ul Iuliu Maniu Nr 7, Corp A, Etaj 3 editura@prouniversitaria.ro 0733.672.111 Volum elaborat în cadrul Proiectului POSDRU/159/1.5/S/133675. Se distribuie GRATUIT.