TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XXXII / 2010 / 1 ZÁKLAD VŠEHO VĚDOSLOVÍ J. G. FICHTA: ZALOŽENÍ VĚDY JAKO SEBEZALOŽENÍ ČLOVĚKA Abstrakt: V Základu všeho vědosloví se Fichte pokouší o založení veškerého poznání na takzvaných zásadách. Tento jeho cíl je zvláštním výrazem projektu sebezajištění člověka, který je charakteristický pro důležitý posun moderní metafyziky. Pohyb k sebezajištění zde dokonce kulminuje: získává formu představení lidské bytosti jako entity ustavující (a vytvářející) sebe samu a spolu se sebou také celek (zakoušeného) jsoucna. Založení poznání je tak v tomto Fichtově díle zcela podřízené projektu explicitního sebe-ustavení lidské bytosti opřeného o prakticko- -teoretickou jistotu vlastní ontologicko-ontické prvotnosti. Klíčová slova: Fichte; zásady; sebezajištění; lidská bytost Fichte's Foundations of the Entire Science of Knowledge: Th e Foundation of Science as SelfConstitution of Human Being Abstract: Th e eff ort of Fichte's Foundations of the Entire Science of Knowledge is to ground the whole of the science in so called principles. Th is aim is a specifi c expression of the project of self-assurance of human being characterizing the important movement of modern metaphysics. Th e movement towards selfassurance even culminates here: it gets a form of showing human being as an entity founding (or producing) itself and in totality with itself the whole of (experienced) actuality. Th e foundation of science is therefore in this Fichte's work completely subordinated to the project of explicit selfconstitution of human being based in practical-theoretical mastering of consciousness of its own ontologicalontical priority. Keywords: Fichte; principle; selfassurance; human being RICHARD ZIKA Fakulta humanitních studií Univerzita Karlova v Praze U Kříže 8, 158 00 Praha Jinonice email / ri.zika@seznam.cz ////// studie / article ////////////////////////////////////////// 98 Jeden ze způsobů, jimiž můžeme přistupovat k Fichtovu Základu všeho vědosloví, nabízí pozoruhodná vnitřní jednota zakládání vědy a teoreticko- -praktického sebe-ujasňování člověka jako primárně svobodně jednající bytosti, již v tomto díle nacházíme. Tuto jednotu vědy a lidské svobody lze interpretačně uchopit z perspektivy motivu jistoty, charakteristického pro významnou linii novověké fi losofi e, a z této perspektivy je možné ji explikovat jako završení tendence k dosažení teoretické i životní jistoty jako primárně jistoty sebou samým.1 K porozumění tomuto Fichtovu završení budou nejprve v obecných rysech představeny dvě klíčové pozice této linie: první z nich je fi losofi e René Descarta, v níž se novověký motiv jistoty objevuje poprvé, druhou Kantův kriticismus (ve svém teoretickém i praktickém ohledu), na nějž Fichte bezprostředně navazuje. Samo Fichtovo pojetí vědy odstraňující nedostatky v dosavadním vývoji myšlenky vědy jako jistoty (coby primárně jistoty sebou samým) bude poté vyjasněno interpretací dvou klíčových částí Základu. 1. Descartes – metoda a první fi losofi e Descartovu fi losofi i lze tlumočit jako projekt vnitřní jednoty nového či lépe prvního skutečného2 založení vědy a sebezaložení, sebezajištění člověka.3 V tomto založení lze přitom rozlišit dva ohledy. Prvním je ustavení vědeckosti vědy (její jsoucnosti či esence), jež má u Descarta podobu nalezení metody (methodus) společné všem vědeckým disciplinám, druhým je vyhledání zdůvodňujícího základu této vědeckosti, jež se děje jako první fi losofi e (philosophia prima). Nejrozsáhlejším autorovým dílem věnujícím se prezentaci metody jsou Pravidla pro vedení rozumu (Regulae ad directionem ingenii), stěžejním textem zachycujícím samotné zdůvodňující zakládání vědy jsou Meditace o první fi losofi i (Meditationes de prima philosophia).4 1 Významný interpretační kontext pro zaměření tohoto motivu představuje Heideggerova koncepce „dějin bytí". Martin HEIDEGGER, „Die Metaphysik als Geschichte des Seins." In: Nietzsche II. Pfullingen: Neske 1961, s. 399–457. (Srv. Ladislav BENYOVSZKY, Náhlost. Myšlení bytí z času. Praha: OIKOYMENH, s. 179–286). 2 Termín „skutečné (založení vědy)" zde nese vůdčí význam „opravdové", nicméně ve sledované souvislosti jej spolu s tím lze tlumočit i jako „působné" či „účinné". 3 V nástinu tuto tendenci Descartova myšlení interpretuje Martin Heidegger, nejznáměji v „Der europäische Nihilismus." In: HEIDEGGER, Nietzsche II, s. 31–256. 4 K descartovské první fi losofi i v její vazbě k metafyzice srv. zvl. Jean-Luc MARION, Sur le prisme métaphysique de Descartes. Constitution et limites de l'onto-théo-logie dans la pensée cartésienne. Paris: PUF 1986, s. 9–72. Richard Zika 99 V Pravidlech je jako východisko vědeckého poznání prezentována svobodná lidská rozumovost, vystupující zde pod tituly univerzální lidská moudrost (universalis humana sapientia) či zdravá mysl (bona mens),5 a metoda ve své dvojjediné svobodě, jíž je předně její principielní nezávislost na předmětech, kterým se věnuje, a dále – v jednotě s ní – její uvolněnost k jejich přesnému postižení, je zde chápána jako její přirozený projev. K nezávislosti dospívá descartovský metodik důsledným rozlišováním mezi výkony vlastní racionality a soudy podmíněnými jeho smyslovostí a skrze ni vnějškem („soudy špatně sestavující představivosti") a neprominutelnou preferencí prvních.6 Přesné postižení poznávaných předmětů mu zajišťuje jejich jednoznačné podřízení vlastní poznávací intenci, jež je v Pravidlech vyjádřeno stanovením závislosti – a v tomto smyslu relativity – „absolutnosti a relativity" všeho, co je poznáváno, na konkrétní úloze, jež je řešena,7 a tedy vytyčením priority – absolutní absolutnosti – poznávajícího ducha,8 již doprovází charakteristika oněch (relativně) absolutních východisek poznávacích postupů jako tzv. jednoduchých přirozeností či podstat (naturae),9 tj. faktická denaturace termínu „přirozenost", jeho relativizace vůči intencím a schopnostem lidského ducha. 5 Descartes ji zmiňuje již v Pravidle I.: „Veškeré vědy nejsou nic jiného než lidská moudrost (humana sapientia), která je stále jedna a tatáž, jakkoli mnohým rozličným předmětům se věnuje..."; „Nikdo téměř nepřemýšlí o zdravé mysli (de bona mente) čili univerzální moudrosti..." René DESCARTES, Pravidla pro vedení rozumu. Překl. V. Balík. Praha: OIKOYMENH 2000, s. 9; Regulae ad directionem ingenii, AT, X, s. 360. 6 Skutečné poznání (teoretická jistota) má podle Descarta buď podobu rozumové intuice, již charakterizuje jako (a) „chápání čisté a pozorné mysli, jež je natolik snadné a rozlišené, že nezbývá vůbec žádná pochybnost o tom, co chápeme, či, což je totéž, nepochybné chápání čisté a pozorné mysli, jež se rodí pouze ze světla rozumu", nebo této intuice ve spojení s rozumovým vyvozováním, dedukcí –, jež (b) „nemůže být provedena nesprávně intelektem alespoň trochu rozumným." DESCARTES, Pravidla, (a) s. 23, (b) s. 17; Regulae, (a) s. 368, (b) s. 365. 7 (a) „Všechny věci lze roztřídit do jakýchsi řetězců, nikoliv podle toho, nakolik se vztahují k nějakému rodu bytí, tak jako je fi losofové rozdělili do kategorií, nýbrž podle toho, nakolik lze jedny poznávat z druhých..."; (b) „Některé věci jsou sice z jednoho hlediska více absolutní než jiné, avšak z jiného pohledu jsou více relativní..." DESCARTES, Pravidla, (a) s. 45, (b) s. 47 [překlad je upravený]; Regulae, (a) s. 381, (b) s. 382. 8 K problematice absolutnosti a relativity v Pravidlech srv. zvl. Jean-Luc MARION, „La constitution de l'ordre comme destitution des catégories de L'Etre." In: Sur l'ontologie grise de Descartes. Science cartésienne et savoir aristotélicien dans les Regulae. Paris: Vrin 1975, s. 71–111. 9 „Absolutním nazývám vše, co obsahuje čistou a jednoduchou přirozenost, na niž se ptáme: jako je třeba všechno to, co je považováno za nezávislé, za příčinu, za jednoduché, všeobecné, jedno, stejné, podobné, přímé či něco jiného na ten způsob." DESCARTES, Pravidla, s. 45, [překlad je upravený]; Regulae, s. 381. Základ všeho vědosloví J. G. Fichta: založení vědy jako sebezaložení člověka 100 V Meditacích je tento projekt legitimován vykázáním povahy člověka jako primárně myslící věci (res cogitans), jejímž substanciálním jádrem je rozum jáské povahy,10 při korelativním ujasnění vztahu takto koncipovaného člověka k nekonečnému základu veškerosti jsoucna, jímž je Bůh. Nejstručněji lze tuto legitimizaci schematizovat čtyřmi kroky: prvním je vykázání vlastní poznávací kompetence, jež se děje jako demonstrace rozumového poznávání sebe sama – a to právě ve svém myšlení (cogitatio) a ničem jiném;11 druhým je důkaz existence Boha, jehož východisko, vědění o vlastní nedokonalosti a konečnosti, je dále interpretováno jako podmíněné věděním o nekonečném jsoucnu, tj. idejí Boha, o niž je stanoveno, že může pocházet jen z něj samého (tj. že Bůh existuje);12 třetím je vyvození Boží pravdivosti (veracitas), neschopnosti klamat, z jeho dokonalosti;13 a konečně čtvrtým je založení metodického postupu ve všech jeho aplikacích přesahujících prvofi losofi cký základ touto Boží pravdivostí.14 Jako rozvinutí této tendence lze dále sledovat sebezajišťující projekt ‚jakoby pánů a vlastníků' přírody, naznačený v Šesté části Rozpravy o metodě (Discours de la Méthode),15 či korelativní projekt člověka (coby „následné" jednoty mysli a těla) jako „pána a diváka vlastní afektivity", rozvinutou ve Vášních duše (Les Passions de l'Âme).16 Myšlenka ‚jakoby panství a vlastnictví přírody' směřuje k vnějšímu zajištění, jež má spočívat v poznání zákonů materiální přírody a jehož přínosem má být osvobození člověka 10 S koncepcí racionálně založeného lidského ducha reálně odlišného od těla však Descartes operuje již v Pravidle XII. Srv. DESCARTES, Pravidla, s. 101–103; Regulae, s. 415–416. 11 DESCARTES, Meditace o první fi losofi i. Překl. P. Glombíček, T. Marvan a P. Zavadil. Praha: OIKOYMENH 2003; s. 35–59; Meditationes de prima philosophia, AT, VII, s. 34–62. 12 DESCARTES, Meditace, s. 35 –50; Meditationes, s. 34–52. 13 „Především [...] poznávám, že není možné, aby mne [Bůh] kdy klamal; v každém klamu či podvodu se totiž nachází nějaká nedokonalost; a byť možnost klamat vypadá jako značný doklad bystrosti či moci, vůlí klamat se osvědčuje špatnost či slabost, a tudíž k Bohu nepatří. Dále zakouším, že je ve mně jakási schopnost souzení, kterou jsem (jako vše ostatní, co je ve mně) jistě obdržel od Boha; a ježto mne nechtěl klamat, určitě mi ji nedal takovou, abych kdy mohl chybovat, pokud ji budu užívat správně." DESCARTES, Meditace, s. 51; Meditationes, s. 53–54. 14 Srv. zvl. dokazování existence materiálních věcí a reálné odlišnosti mysli od těla v VI. Meditaci. DESCARTES, Meditace, s. 65 –80; Meditationes, s. 71–90. 15 DESCARTES, Rozprava o metodě. Překl. V. Szathmáryová-Vlčková. Praha: Svoboda 1992, s. 44–46 (dle Rozprava); Discours de la Méthode, AT, VI, s. 61–63. 16 Srv. zvl. Třetí část. DESCARTES, Vášně duše. Překl. O. Švec. Praha: Mladá Fronta 2002, s. 135–176 (dále Vášně); Les Passions de l'âme, AT, XI, s. 443–488. Richard Zika 101 od nátlaku materiálního vnějšku coby dílo mechaniky17 a přizpůsobení vlastního těla požadavkům ducha coby dílo lékařské vědy.18 Myšlenka „pána a diváka vlastní afektivity" se týká vnitřního zajištění, spočívajícího v podřízení vlastních emocí požadavkům ducha (nikoli tedy v jejich potlačení, nýbrž v jejich rozumovém rozvinutí) a ve správném upřednostnění vlastní rozumové svobody před emocionální dotčeností vnějškem.19 V Descartově fi losofi i tedy nacházíme takové – komplexní, vnitřně koherentní – stanovení povahy člověka a jeho vztahu ke světu i Bohu, které jej ukazuje jako bytost naplňující a stupňující své bytí právě v činném vztahu k sobě samé, a to nikoli jen v bezprostředním teoretickém sebe-pochopení a praktickém sebe-orientování, nýbrž i v nepřímém sebevztahu prostřednictvím teoretického i praktického vztahování se k vnějšímu jsoucnu. Bytostným rysem tohoto descartovského sebezajišťujícího sebezaložení člověka prostřednictvím založení vědy je však zásadní respekt k vlastní konečnosti a stvořenosti: člověk v explicitní samotě své činné svobody dospívá jen k holému uchopení sebe sama coby poznávaného ve své primární povaze mysli a klíčem k dosažení všeho ostatního – pokud je vůbec pro člověka dosažitelné – je pro něj uznání vlastní závislosti na Bohu v jeho dokonalosti. 2. Kant – vědění a rozumová víra V prvním a zároveň stěžejním díle kritické fi losofi e Fichtova učitele I. Kanta, Kritice čistého rozumu (Kritik der reinen Vernunft ), je založení vědy na jedné straně plně ukotveno v sebe-projasnění člověka jako poznávajícího subjektu, 17 Mechanika je žádoucí „pro vynálezy nesčetných strojů, vhodných k tomu, abychom získali bez veškeré námahy plody země a všechny užitky, které v ní jsou..." DESCARTES, Rozprava, s. 45; s. Discours, s. 62. 18 Východiskem vysokého hodnocení lékařské vědy je myšlenka zdraví jako prvního dobra a základu „všech ostatních dober tohoto života": „neboť i duch závisí tak silně na temperamentu a na dispozici tělesných orgánů, že je patrně nutné hledat prostředek činící lidi obecně moudřejšími a obratnějšími, než potud byli, hlavně v medicíně, je-li ovšem možno jej nalézt." DESCARTES, Rozprava, s. 45; Discours, s. 62. 19 Jednotu lékařské vědy, mechaniky a etiky jako vědeckých disciplín sloužících praktickému zajištění lidského života nacházíme v dopise Picotovi, sloužícím jako předmluva francouzského vydání Principů fi losofi e, ve slavném obraze „stromu věd": (a) „Toute la Philosophie est comme un arbre, dont les racines sont la Métaphysique, le tronc est la Physique, & les branches qui sortent de ce tronc sont toutes les autres sciences, qui se reduisent à trois principales, à savoir la Médecine, la Mechanique & la Morale..."; (b) „Or comme ce n'est pas des racines des arbres, qu'on cueille les fruits, mais seulement des extremitez de leur branches, ainsi la principale utilité de la Philosophie depend de celles de ses parties qu'on ne peut apprendre que les derniéres." DESCARTES, Les principes de la philosophie, AT, IX, s. (a) 14, (b) 15. Základ všeho vědosloví J. G. Fichta: založení vědy jako sebezaložení člověka 102 bez ohledu na případnou vazbu tohoto ens fi nitum k čemukoli původnějšímu – lidský subjekt je zde předveden ve své povaze konstituenta jsoucnosti poznávaného jsoucna –,20 na druhé straně však oslabeno stanovením jevového statusu všeho zkušenostního coby jediného legitimního předmětu lidského poznání, implikujícím i vyloučení poznatelnosti všech „předmětů metafyziky" v přísném smyslu (tj. bytostně ne-jevových jsoucen). Člověk je tak koncipován jako rozumová bytost, jež se ve svém teoretickém a v závislosti na něm i praktickém vyrovnávání s veškerostí jsoucna – ve svém teoreticko- -praktickém sebe-zajišťování v této veškerosti – může a musí spoléhat jen na sebe samu, aniž je tím nucena rezignovat na požadavek jistoty poznání, avšak zároveň jako bytost, jíž poznávané jsoucno nutně uniká ve svém bytí „o sobě" (an sich). Na tuto kvalifi kovanou rezignaci na poznání „věcí o sobě", jež je zároveň vzdáním se naděje na poznání sebe sama jako takového (a ne pouze jako jevu či z hlediska způsobů konstituce jevové sféry), a samozřejmě i na poznání zdůvodňujícího základu veškerého konečného jsoucna, Boha, navazuje v kriticky založené praktické fi losofi i, poprvé prezentované v Základech metafyziky mravů (Grundlegung der Metaphysik der Sitten), rezignace na takovou orientaci ve světě, která by uváděla v soulad rozumovou vládu nad sebou a tělesné, afektivní uspokojení.21 Oproti Descartovi tedy Kant předkládá mnohem skromnější projekt sebezaložení člověka prostřednictvím defi nitivního nového založení či lépe prvo-založení vědy. Korelátem této rezignace je však u Kanta jednoznačné stanovení „místa" absolutní suverenity člověka coby rozumové bytosti, a tedy i samo vyhlášení této suverenity v její absolutnosti. Oním ‚místem' lidského sebezakládání a v něm spočívající sebejistoty je „rozumově-volní přítomnost člověka sobě samému jako rozhodujícího se k jednání". Tato přítomnost sobě – jež je nutně vlastní všem rozumovým jsoucnům – je předně artikulována v podobě zákona mravnosti, kategorického imperativu, jímž člověk (jako konečná rozumová bytost) přikazuje sobě samému poskytovat principům 20 Srv. Martin HEIDEGGER, Kant a problém metafyziky. Překl. J. Pechar et al. Praha: Filosofi a 2004. 21 „Všechny prvky, které náležejí k pojmu blaženosti, jsou vesměs empirické, tj. musí být vzaty ze zkušenosti, že však zároveň k ideji blaženosti je zapotřebí absolutní celek, maxima blaha v mém přítomném i každém budoucím stavu. Je však nemožné, aby bytost, která nejvíce chápe a zároveň má ke všemu vlohy, ale která je přece jen konečnou bytostí, si vytvořila přesný pojem toho, co má vlastně chtít." Immanuel KANT, Základy metafyziky mravů. Překl. L. Menzel. Praha: Svoboda 1976, s. 81; Grundlegung zur Metaphysik der Sitten, Ak. A., sv. IV, s. 418. Richard Zika 103 svých jednání formu čisté racionality, tj. univerzalitu;22 dále je zkoušena v úctě k tomuto zákonu, v níž se spojuje lidská náklonnost k vlastní rozumové suverenitě, a tedy svobodě ode všech bezprostředních vazeb, s obavou člověka v jeho tělesně-afektivní dimenzi před odepřením nároku požadavků těla na bezprostřední uspokojení, jež sebou imperativ mravnosti nevyhnutelně nese;23 a konečně je valorizována jako základ jediného nerelativního dobra „na tomto světě, ba i mimo něj", jímž je „dobrá vůle".24 Sférou lidské svobody je tedy podle Kantova výkladu okamžik rozhodování se k obecnosti zákona či jednotlivosti tělesného podnětu a výrazem završení této svobody je racionální sebezaložení volbou čisté rozumové formy principu jednání. Stanovením kategorického imperativu Kant poskytuje výhled na lidské sebezakládání, jež je přístupné i tomu nejprostšímu člověku v jeho čistém teoreticko-praktickém vědění sebe, a proto se obejde bez systematické refl exe o vlastní povaze: nepotřebuje vědu.25 Dílčím nedostatkem takto koncipovaného sebezaložení je však právě absolutní přivrácení rozhodujícího se člověka k sobě, které jej vylučuje z jeho bezprostřední situovanosti, a tudíž zakládá principielní konfl ikt mezi skutečnými důsledky jednání založeného imperativem a ‚předmětným ideálem', jejž si jím člověk nutně ukládá. Kompenzaci této nedostatečnosti nachází Kant v Kritice praktického rozumu (Kritik der praktischen Vernunft ) v rozumové víře v Boha a vlastní nesmrtelnost26 a v Kritice soudnosti (Kritik der Urteilskraft ) v teleologické refl exi o vývoji lidstva,27 avšak tím se jen vrací k Božímu jištění – a to navíc v defi cientních modalitách víry či pouhé refl exe – a vzdává se čistě lidské možnosti sebezaložení. 22 (a) „Jednej jen podle té maximy, od níž můžeš zároveň chtít, aby se stala obecným zákonem," či „jednej tak, jako by se maxima tvého jednání měla na základě tvé vůle stát obecným přírodním zákonem;" (b) „Jednej tak, aby maxima tvé vůle mohla vždy zároveň platit jako princip všeobecného zákonodárství." KANT, (a) Základy, s. 62; Grundlegung s. 421; (b) Kritika praktického rozumu. Překl. J. Loužil. Praha: Svoboda 1996, s. 50; Kritik der praktischen Vernunft . Ak. A., sv. V, s. 30. 23 KANT, Základy, s. 32; Grundlegung, s. 402. 24 „Ve světě, ba ani vůbec mimo něj, nelze myslet nic jako možné, co by se bez omezení mohlo považovat za dobré, mimo dobrou vůli." KANT, Základy, s. 19; Grundlegung, s. 394. 25 Sama kritika praktického rozumu (jako disciplína) má tak vůdčí úlohu zabraňovat snaze o spekulativní zastření pravé povahy lidské mravnosti. 26 Jde o učení o tzv. postulátech čistého praktického rozumu. KANT, Kritika praktického rozumu, s. 209–229; Kritik der praktischen Vernunft , s. 122–134. 27 KANT, Kritika soudnosti. Překl. V. Špalek, V. Hansel. Praha: Odeon 1975, s. 212–216; Kritik der Urteilskraft . Ak. A, sv. V, s. 429–436. Základ všeho vědosloví J. G. Fichta: založení vědy jako sebezaložení člověka 104 3. Fichte – založení vědy jako lidské sebezajištění Svým určením povahy lidské suverenity jako primárně racionálně-volního ‚bytí pro sebe' však Kant alespoň poskytuje pokyn pro takové sebezaložení člověka, jež by zároveň bylo založením vědy jako zpřístupňující i vnější jsoucno a zajišťující vyrovnávání s ním. Dílem, jež tuto možnost využívá, je právě Fichtův Základ všeho vědosloví (Grundlage der gesamten Wissenschaft slehre ).28 V tomto svém prvním vědosloví předkládá autor interpretaci člověka jako bytosti, jež ve svém bytí ustavuje sebe samu a ve svém jednání může svou skladbu respektovat a jež právě touto sebe-konstitucí ustavuje – a tím činí přístupným explicitnímu vědeckému uchopení – i veškerý vnějšek. Jak jsme již uvedli výše, tuto bazální sebekonstituci člověka ve světě (již lze chápat jako implicitní prakticko-teoretické sebezaložení), která umožňuje jeho explicitní teoreticko-praktické sebezaložení v celku jsoucna, přiblížíme stručnou expozicí dvou klíčových míst Základu. Prvním je začátek tzv. genetického výkladu ve druhé části úvodního paragrafu Třetího dílu Základu (Základ praktické vědy),29 druhým výchozí předvedení tzv. zásad, tj. základních tezí (Grundsätze), celého vědosloví v Prvním dílu Základu (Zásady všeho vědosloví).30 K možnosti genetického výkladu dospívá Fichte postupným projasňováním povahy nejzákladnější opozice v člověku, jíž je pro něj protiklad „Já – Nejá". Ve druhé části úvodního paragrafu přistupuje k vyložení lidské subjektivity uvažované jako ona sama, bez ohledu na jakékoli vnější zapůsobení (a tedy bez ohledu na jakoukoli reálnou negaci). Získává díky tomu koncepci čistého, tzv. absolutního Já. Toto Já charakterizuje jako jsoucí identitu centripetální činnosti a centrifugální činnosti, a to jako nekonečnou identitu, zahrnující veškerou realitu. Centripetální činnost je chápána jako podmínka (sebe)refl exe jako způsobu bytí Já, centrifugální jako podmínka bytí, jež je v této refl exi refl ektováno.31 Významným rysem takto „pročištěného" Já je 28 K němu je možno připojit jako „úvod" spisek O pojmu vědosloví (Über der Begriff der Wissenschaft slehre) a jako „dodatek" Nárys vědosloví zvláštního (Grundriss des Eigentümlichen der Wissenschaft slehre). 29 Johann Gottlieb FICHTE, Základ všeho vědosloví. Překl. R. Zika. Praha: OIKOYMENH 2007, s. 154–164; Grundlage der gesamten Wissenschaft slehre. Sämtliche Werke, sv. I., s. 271–285. 30 FICHTE, Základ, s. 12–36; Grundlage, s. 90–123. 31 „Já se má klást [...] pro sebe samo; má se klást jako sebou samým kladené. Má tedy mít [...] princip života a vědomí výlučně v sobě samém. Tudíž má v sobě mít [...] nepodmíněně beze všeho důvodu princip refl ektovat o sobě samém; a takto bychom získali Já ve dvou ohledech: jednak pokud je tím, co refl ektuje, přičemž směr ho činnosti je centripetální, – a jednak pokud je tím, na co se refl ektuje, přičemž směr jeho činnosti je centrifugální, a sice centrifugální až do Richard Zika 105 však absence aktuálního vědomí sebe (účinné refl exe, aktuálního jáství), jež vyplývá právě z dokonalé rovnosti – identity – obou tendencí.32 K ustavení sebevědomí a tedy vědomí jako takového) proto musí přistoupit ještě třetí podmínka, jíž je tzv. náraz (Anstoss). Centrifugální činnost Já je „nějakém bodu vystavena nárazu a hnána zpět do sebe".33 Tato událost – jako „ona sama" nevysvětlitelná, ba netematizovatelná34 – je principem negativity v Já, umožňujícím – tím, že je podněcuje v jeho povaze „aktivního nekonečna" k usilování o zacelení „vnitřní trhliny" v sobě – postupnou artikulaci původní „absolutně jáské nekonečnosti všeho bytí" do základních významů Já a Nejá a v konečném důsledku – k němuž Základ jen vyhlíží – do situace člověka ve světě. Tímto chápáním absolutního Já jako jediného zdroje bytí (reality) a zároveň jako konstituenta veškeré jáské i nejáské skutečnosti poskytuje Fichte takové pojetí člověka jako prakticko-teoretické bytosti, které vychází vstříc potřebě zajišťující jednoty suverénního sebezaložení v explicitním návratu k sobě a založení vědy. Implicitně, ale v kontextu celku nepřehlédnutelně je tato jáská jednota teoreticko-praktického bytí člověka a bytí vnějších jsoucen vyjádřena již v prvních paragrafech Základu, v nichž autor „nalézá" zásady všeho vědění. Bytostně činnostní, ve své konkrétnosti silová povaha Já je zde vyjádřena klíčovým termínem „kladení" (Setzen): Já „jest" tak, že klade.35 V první, absolutně nepodmíněné zásadě všeho vědění „Já klade původně a absolutně své vlastní bytí",36 klade sebe samo, jeho bytí je jeho kladením sebe (jednoduchým vyjádřením této věty je tvrzení „Já jsem"). Ve druhé zásadě, absolutní co do formy, avšak podmíněné co do obsahu (jak se ukáže v dalnekonečnosti. [...] Já je [...] kladeno jako veškerá realita, a tedy je nutně kladeno jako nekonečné kvantum, jako kvantum vyplňující nekonečnost." FICHTE, Základ, s. 156; Grundlage, s. 274. 32 „Dva směry činnosti Já, centripetální i centrifugální, spadají vjedno, jsou jedním a týmž směrem. [...] Z výše předpokládaného proto nelze vyvozovat žádné vědomí, neboť tyto dva námi stanovené směry nelze rozlišit." FICHTE, Základ, s. 156–157; Grundlage, s. 274–275. 33 FICHTE, Základ, s. 157; Grundlage, s. 275. 34 Redukcí „absolutního vnějšku" na pouhý náraz (jako jedině přítomný pro Já) se Fichte zbavuje kantovské „věci o sobě". 35 Kladení je zde prezentováno jako základní aktivita lidského ducha, jež je sice ve své původní povaze přístupná až kritické refl exi, avšak ve svých odvozených podobách je zároveň srozumitelná i běžnému chápání. Fichte tento termín nejprve předkládá ve významu „aktivity tvrzení", přičemž využívá blízkost termínů Setzen (klást) a Satz (věta, či přesněji asertorický nebo apodiktický soud). Srov. Jörg-Peter MITTMANN, „,Já jsem.' Komentář k § 1 Základu všeho vědosloví." Překl. J. Kuneš. In: KARÁSEK, J. CHOTAŠ J. (eds.), Fichtova teorie subjektivity. Praha: OIKOYMENH 2007, s. 28–59, zvl. s. 32–35. 36 FICHTE, Základ, s. 17; Grundlage, s. 98. Základ všeho vědosloví J. G. Fichta: založení vědy jako sebezaložení člověka 106 ším postupu vědosloví, podmíněné existencí ‚nárazu'), si protiklade Nejá.37 A konečně ve třetí, absolutní co do obsahu – jelikož přináší nový pojem dělitelnosti, neodvoditelný z předchozích v jejich opozici –, avšak podmíněné co do formy, „Já protiklade v Já dělitelnému Já dělitelné Nejá",38 čímž ustavuje teoretický základ veškeré zkušenostní diferenciace.39 Sebekladení Já přitom zároveň zakládá zákon identity (A = A)40 a kategorii reality,41 protikladení Nejá zákon sporu (A ≠ –A)42 a kategorii negace43 a konečně vzájemné protikladení Já a Nejá v Já – a potud jejich partikulární identifi kace – zakládá zákon dostatečného důvodu (A zčásti = –A)44 a kategorii limitace.45 In nuce zde tedy již nacházíme celý projekt „sobě samému jasného" lidského jednání (coby ve své vnitřní povaze Setzen) jako zároveň vědy. J. G. Fichte tedy ve svém Základu všeho vědosloví poskytuje koncepci jistoty (vším) jako primárně jistoty sebou samým. Lidské (sebe)zajišťující 37 Fichte zde vychází z protikladení jako takového (ve vědomí) a jeho konfrontací s jediným původním kladením, kterým je sebekladení Já, dospívá ke stanovení jeho obsahu, jímž je Nejá. FICHTE, Základ, s. 20–22; Grundlage, s. 101–104. 38 FICHTE, Základ, s. 27; Grundlage, s. 110. 39 V další artikulaci rozliší Fichte v této zásadě protiklady – „Já klade Nejá jako omezené skrze Já" (coby východisko praktické vědy) a „Já klade sebe samo jako omezené skrze Nejá" (coby východisko teoretické vědy) – a celý další postup Základu je věnován jejich analýze (vyhledávání protikladů, jež jsou obsaženy v nich samých) a zprostředkování (orientovanému vůdčí myšlenkou Já jako ve svém sebekladení kladoucího veškerost těchto kladení a protikladení). FICHTE, Základ, s. 39; Grundlage, s. 125–126. 40 „Jestliže se ve větě ‚Já jsem' abstrahuje od určitého obsahu, tj. od Já, a ponechá-li se tak čistá forma, jež je dána spolu s tímto obsahem, tj. forma následnosti od kladenosti k bytí [...], pak získáme jako logickou zásadu větu A = A [...]." FICHTE, Základ, s. 18; Grundlage, s. 99. 41 „Abstrahujeme-li dále ode všeho souzení jako určitého jednání a hledíme-li pouze na způsob jednání lidského ducha vůbec, jenž je touto formou daný, získáme kategorii reality." FICHTE, Základ, s. 18; Grundlage, s. 99. 42 „Z materiální věty ‚Já jsem' vznikla abstrakcí od jejího obsahu čistě formální logická věta A = A. Z věty stanovené v tomto para[/]grafu vzniká stejnou abstrakcí logická věta –A ≠ A, již bych nazval větou protikladení." FICHTE, Základ, s. 22–23; Grundlage, s. 105. 43 „Abstrahujeme-li konečně zcela od určitého jednání souzení a hledíme-li pouze na formu následnosti od protikladenosti k nebytí, získáme kategorii negace." FICHTE, Základ, s. 23; Grundlage, s. 105. 44 „Je-li abstrahováno od určitého obsah, od Já a Nejá, a je-li tak ponechána jen čistá forma sjednocení protikladného pojmem dělitelnosti, získáme logickou větu, jež byla dosud nazývána zásada dostatečného důvodu: A z části = -A, a naopak." FICHTE, Základ, s. 27; Grundlage, s. 110–111. 45 „Jestliže zcela abstrahujeme od určité formy soudu, tj. od toho, zda je protikladoucí, či identifi kující, zda je založen na rozlišujícím, či vztažném důvodu, a jestliže ponecháme jen obecnost způsobu jednání, tj. obecnost ohraničování jednoho druhým, získáme kategorii určení (ohraničení, u Kanta kategorii limitace)." FICHTE, Základ, s. 36; Grundlage, s. 122. Richard Zika 107 teoreticko-praktické uchopení (Begreifen) celku jsoucna je zde prezentováno jako ve své vnitřní povaze explicitní repríza prakticko-teoretického sebe- -uchopení (a v tomto smyslu sebe-ustavení) samotného člověka (coby zároveň ustavení světa). Novověký projekt jistoty jako primárně jistoty sebou samým je tím završen – a doveden ad absurdum – v koncepci vnitřní identity veškeré teoretické i praktické jistoty s čistou sebejistotou. V navazujících Fichtových pracích je tato prakticko-teoretická samota cíleně narušována (na vyšších stupních sebekonstituce „člověka v jeho situovanosti ve světě"), avšak k jejímu prvnímu skutečnému, bazálnímu prolomení – při zachování fi chtovského impetu – dochází až díky hlubšímu promyšlení povahy oné výchozí jsoucí identity, jež se u Fichta – a to již zde ne zcela právem – nazývá absolutní Já,46 v Schellingově identitní fi losofi i.47 46 Jak již bylo uvedeno výše, absolutní Já postrádá aktuální vědomí sebe a v tomto ohledu je vlastně – právě jako Já – defi cientní, avšak tato defi cience je založena v plnosti jeho bytí, a nikoli v nedostatku. 47 Schellingovou identitní fi losofi í zde rozumíme nejen její explicitní vypracování v Podání mého systému fi losofi e (Darstellung meines Systems der Philosophie), kde je jako centrální pojem stanovena „totální indiference subjektivního a objektivního" stojící pod zákonem „absolutní identity", nýbrž rovněž přírodně fi losofi cké spisy a Systém transcendentálního idealismu (System des transzendentalen Idealismus), neboť již v těchto dílech se myšlenka subsistující identity přímo či nepřímo ohlašuje. Základ všeho vědosloví J. G. Fichta: založení vědy jako sebezaložení člověka