MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE Reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea prin orice mijloace şi sub orice formă, cum ar fi xeroxarea, scanarea, transpunerea în format electronic sau audio, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiilor, cu scop comercial sau gratuit, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 2013 Referenţi ştiinţifici: Prof. univ. dr. Dan Crăciun Departamentul de Filosofie şi Ştiinţe Socioumane Academia de Studii Economice Bucureşti Conf. univ. dr. Dumitru Borţun Facultatea de Comunicare şi Relaţii Publice Şcoala Naţională de Studii Politice şi Administrative Dr. Emilian Mihailov Centrul de Cercetare în Etică Aplicată Universitatea din Bucureşti Şos. Panduri nr. 90-92, 050663 Bucureşti ROMÂNIA Tel./Fax +40 214102384 E-mail: editura.unibuc@gmail.com editura_unibuc@yahoo.com editura@g.unibuc.ro Internet: http://editura.unibuc.ro Facebook: http://facebook.com/editurauniversitatiidinbucuresti Librărie online: http://librarie-unibuc.ro Centru de vânzare: Bd. Regina Elisabeta nr. 4-12, 030018 Bucureşti – ROMÂNIA Tel. +40 213143508 (int. 2125) DTP: Emeline-Daniela Avram Coperta: Mihaela Constantinescu & Emeline-Daniela Avram Sursă foto: http://www.sxc.hu/ Descrierea CIP a Bibliotecii Naţionale a României CONSTANTINESCU, MIHAELA Instituţionalizarea eticii: mecanisme şi instrumente / Mihaela Constantinescu, Valentin Mureşan. – Bucureşti: Editura Universităţii din Bucureşti, 2013 Bibliogr. ISBN 978-606-16-0360-2 I. Mureşan, Valentin 17 Cuprins Introducere ..................................................................................... 7-12 Instituţionalizarea eticii – O „iluzie" devenită realitate Cap. I. Instituţionalizarea eticii în practică .................................... 13-68 Mihaela Constantinescu I.1. Instituţionalizarea eticii în organizaţiile din România .............. 20-47 Triunghiul societal. Tipuri de organizaţii ................................. 21 Metodologia cercetării .............................................................. 23 Eşantionarea .............................................................................. 24 Procedeul de colectare şi prelucrare a datelor ........................... 28 Respondenţi .............................................................................. 29 Rezultate, discuţie şi interpretare .............................................. 30 Limitări şi sugestii pentru cercetări viitoare ............................. 43 Concluzii ................................................................................... 44 I.2. Un model viabil: Olanda – Studii de caz .................................. 48-64 KPMG Olanda .......................................................................... 48 Rabobank .................................................................................. 52 Universitatea Erasmus .............................................................. 54 Primăria din Rotterdam ............................................................. 57 TNT Express ............................................................................. 59 I.3. O cultură a integrităţii – Provocări şi oportunităţi .................... 65-68 Cap. II. Managementul eticii – De la fundamente la instituţii ........ 69-103 Valentin Mureşan II.1. Codurile de etică şi infrastructura etică .................................... 72-78 II.2. „Cadrul etic" al Uniunii Europene. O strategie autodistructivă? ...... 78-86 II.3.Un cod de etică principiist ......................................................... 86-91 II.4. Topografia morală a unei organizaţii ........................................ 92-103 Anexe ............................................................................................... 105-168 Anexa I. Chestionarul cercetării ...................................................... 107-119 Anexa II. Grafice şi interpretare pe baza răspunsurilor la chestionar ...... 120-167 Anexa III. Lista interviurilor realizate ............................................. 168 Bibliografie ..................................................................................... 169-

INTRODUCERE 7-

Instituţionalizarea eticii – O „iluzie" devenită realitate Probabil că, pentru mulţi, tema acestei cărţi va părea confuză sau, cel mult, eliptică. Ne propunem să vorbim de mecanisme şi instrumente de instituţionalizare a eticii, dar oare ştim la ce ne referim? Ce înseamnă instituţionalizarea eticii şi, în definitiv, poate fi etica instituţionalizată? Atunci când vorbim de instituţionalizarea eticii ne referim la procesul de transpunere a unor norme de natură morală în cadrul organizaţiilor, proces care presupune existenţa unor mecanisme şi instrumente prin care aspectele morale devin parte integrantă din activitatea organizaţiilor şi a membrilor acestora. Dacă în cazul mecanismelor vorbim de politici, proceduri prin care organizaţiile internalizează normele morale, în cazul instrumentelor ne putem referi la implementarea de activităţi specifice precum training etic, audit etic, hotline etic, cod de etică sau instituirea unor comitete sau consilii de etică. În plus, în procesul de instituţionalizare a eticii se face adesea apel la metode de decizie etică ce au aplicabilitate în cadrul organizaţiilor, precum cazuistica morală, metoda utilitaristă binivelară, metoda principiistă, matricea etică1. În final, acest proces implică atât descrierea şi analiza situaţiei curente la nivelul unei organizaţii din punct de vedere moral, cât şi determinarea situaţiei dorite, stabilirea măsurilor ce trebuie luate pentru a atinge această situaţie, precum şi integrarea acestora în contextul organizaţional2. Instituţionalizarea eticii este denumită, în mod echivalent, managementul eticii3, dat fiind că vorbim de un proces de organizare a aspectelor morale la nivel instituţional4. Rămâne însă valabilă întrebarea: poate fi etica instituţionalizată? Sau este moralitatea o noţiune aplicabilă numai individului, astfel că nu poate fi extinsă la nivelul unor entităţi colective precum organizaţiile? Pot fi citate numeroase demersuri de justificare a capacităţii organizaţiilor de a acţiona moral5, 1 Valentin Mureşan, Managementul eticii în organizaţii (Bucureşti: Editura Universităţii din Bucureşti, 2009), p. 39 2 Ibidem, p. 44. 3 Ibidem, p. 39; Muel Kaptein, Ethics Management. Auditing and Developing the Ethical Content of Organizations (Dordrecht: Kluwer Academic Pub. 1998) 4 Cf. Mureşan, Managementul eticii, p. 39. 5 O trecere în revistă a studiilor pro şi contra poate fi găsită, de exemplu, în M. J. Phillips, „Corporate Moral Responsibility: When it Might Matter", Business Ethics Quarterly 5, nr. 3 (1995), pp. 555-576 şi J. Hasnas, „Whereis Felix Cohen When We Need Him?: Transcendental Nonsenseandthe Moral Responsibility of Corporations". Brooklyn Journal of Law and Policy 19 (2010), pp. 55-82. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 10 centrate în jurul problemei dacă avem temeiuri să le impunem organizaţiilor ca întreg (şi nu doar membrilor acestora) obligaţii morale. Astfel de demersuri cercetează dacă organizaţiile pot fi propriu-zis considerate responsabile moral pentru acţiunile rezultate în context organizaţional, cercetările de acest tip având în fapt rolul de a fundamenta teoretic orice analiză cu privire la modul în care organizaţiile ar trebui să îşi asume datorii morale viitoare. Pe de o parte, discuţiile privind moralitatea organizaţiilor se bazează pe premisa că acest tip de colectivitate are capacitatea de a acţiona moral, altfel spus este un agent moral. Aşadar pentru a putea justifica observaţiile noastre cu privire la comportamentul moral al organizaţiilor este necesar să acceptăm, mai întâi, că acestea au capacitatea de a purta în sine responsabilitate morală pentru acţiuni, ceea ce echivalează cu dimensiunea retrospectivă a responsabilităţii morale organizaţionale. Pe de altă parte, cercetarea naturii responsabilităţii morale pe care o atribuim astăzi organizaţiilor (alături de responsabilitatea lor socială) este relevantă atât pentru a şti ce le putem pretinde organizaţiilor, cât şi pentru a înţelege comportamentul organizaţional în urma presiunilor venite din partea stakeholderilor organizaţiilor – acele „grupuri sau indivizi care pot afecta sau sunt afectaţi de realizarea obiectivelor unei organizaţii"6. Este important să vedem aşadar natura obligaţiilor morale pe care le proiectăm asupra organizaţiilor, dar şi a limitelor acestor obligaţii, ceea ce echivalează cu dimensiunea prospectivă a responsabilităţii morale organizaţionale. Dimensiunea retrospectivă ridică, astfel, probleme suplimentare ce ţin de condiţiile necesare şi suficiente pentru a considera că un agent este responsabil moral, precum şi de modul în care atribuim propriu-zis responsabilitate morală organizaţiilor şi membrilor acestora. În schimb, dimensiunea prospectivă implică o analiză suplimentară a raportului dintre responsabilitatea morală şi cea socială a organizaţiilor, dar şi o discuţie privind operaţionalizarea conceptului de responsabilitate morală pentru a da seama de realităţile organizaţionale. Aşadar pentru a putea vorbi despre instituţionalizarea eticii sau managementul eticii, ca formă operaţionalizată a responsabilităţii morale prospective a organizaţiilor, este mai întâi nevoie să cercetăm dimensiunea retrospectivă şi să acceptăm că organizaţiile pot fi morale. Nu vom insista aici asupra posibilităţii de a extinde conceptul de responsabilitate morală de la nivel individual la nivel organizaţional, fiind un subiect destul de amplu dezbătut de etica afacerilor7 şi 6 Cf. primei definiţii date de Edward Freeman, Strategic Management: a Stakeholder Approach (Boston: Pitman Publishing, 1984). 7 Pentru o perspectivă critică asupra poziţiilor pro şi contra responsabilităţii morale a organizaţiilor şi pentru un argument în favoarea capacităţii organizaţiilor de a purta INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 11 pe marginea căruia s-ar putea scrie cărţi întregi. Pentru că ne oprim în această carte numai asupra dimensiunii prospective a responsabilităţii morale a organizaţiilor, operaţionalizată sub forma managementului eticii, asumăm de la bun început că putem vorbi de moralitate şi în cazul organizaţiilor, nu doar în cazul indivizilor, şi că putem, bunăoară, vorbi cu sens de instituţionalizarea eticii. Există, desigur, numeroşi sceptici care contestă în plan teoretic orice astfel de extindere a aspectelor morale la nivel organizaţional şi resping, implicit, validitatea ideii de instituţionalizare a eticii sau a programelor de management al eticii. Însă toţi cei care vorbesc de „iluzia" demersurilor de instituţionalizare a eticii, motivând că moralitatea ţine numai de indivizi, nu de organizaţii (iar în mediul academic românesc sunt destul de mulţi), nu pot să nu recunoască faptul că practica demonstrează că organizaţiile implementează propriu-zis programe de managementul eticii. E drept că în România organizaţiile nu excelează la acest capitol, comparativ cu situaţia din ţări precum Olanda, Danemarca, Suedia sau Statele Unite, însă cercetări recente indică şi în România demersuri de instituţionalizare a eticii. Pot fi notate, de pildă, cercetarea condusă de Valentin Mureşan8 în 2009 în cadrul Centrului de Cercetare în Etică Aplicată (CCEA) al Facultăţii de Filosofie, Universitatea din Bucureşti, sau cercetarea derulată de Transparency International România9 în 2011, iar, mai recent, cercetarea din 2013 a Centrului de Resurse Juridice10. Deşi niciuna dintre cercetări nu a avut un eşantion reprezentativ de organizaţii respondente, ele pot totuşi să indice deschiderea organizaţiilor din România pentru instituţionalizarea eticii. În acest context favorabil demersurilor de internalizare a responsabilităţii morale de către organizaţii putem rămâne sceptici sau, dimpotrivă, putem trece la acţiune. Cartea de faţă propune o analiză practică a mecanismelor şi instrumentelor specifice procesului de instituţionalizare a eticii în organizaţii din România şi Olanda, dar şi o analiză normativă privind modul în care organizaţiile ar trebui să se raporteze la aceste mecanisme şi instrumente. În acest sens, lucrarea vine responsabilitate morală, poate fi consultat capitolul 3 din Mihaela Constantinescu, Responsabilitatea morală a organizaţiilor, Teză de doctorat (Facultatea de Filosofie, Universitatea din Bucureşti, februarie 2013). 8 Valentin Mureşan, Situaţia Managementului Eticii în România. Rezultatele cercetării, URL: http://www.ccea.ro/home/publicatii/articole/valentin-muresansituatia-managementului-etic-in-romania. Ultima accesare: 25.08.2012. 9 Transparency International-România, Integritatea în mediul de afaceri din România. Cercetare asupra mecanismelor de instituţionalizare a eticii în companii, (Bucureşti, 2011). 10 Centrul de Resurse Juridice, Etica şi Conformitatea în Companiile din România (Bucureşti, 2013). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 12 în completarea cărţii semnate de prof. Valentin Mureşan, Managementul Eticii în Organizaţii, publicată în anul 2009 de Editura Universităţii din Bucureşti, care a analizat din perspectivă teoretică procesul de instituţionalizare a eticii. În primul capitol al cărţii sunt incluse cercetări empirice şi studii de caz cu privire la mecanismele şi instrumentele specifice procesului de instituţionalizare a eticii în organizaţii din România şi Olanda la nivelul anului 2012, astfel că abordarea va îmbina aspecte de etică aplicată în organizaţii şi etică descriptivă. Sunt mai întâi prezentate şi analizate rezultatele unei cercetări empirice privind mecanismele şi instrumentele de instituţionalizare a eticii la nivelul unor instituţii publice, companii private şi organizaţii neguvernamentale din România în anul 2012. Tot în primul capitol sunt discutate experienţele mai multor organizaţii din Olanda (TNT Express, KPMG, Universitatea Erasmus, Primăria din Rotterdam, Rabobank) în privinţa instituţionalizării eticii. Capitolul se încheie cu evidenţierea mai multor aspecte practice din care organizaţiile româneşti pot învăţa şi, totodată, sublinierea acelor elemente care pot asigura succesul demersurilor de instituţionalizare a eticii în România. Cel de-al doilea capitol al cărţii propune o fundamentare normativă a mecanismelor şi instrumentelor de instituţionalizare a eticii pornind de la rezultatele cercetării empirice. Cele patru secţiuni dezvoltă conceptul de infrastructură etică a unei organizaţii, subliniind că pentru a avea cu adevărat organizaţii integre este nevoie de implementarea şi armonizarea unui complex de mecanisme şi instrumente, între care codul de etică joacă un rol important. Sunt analizate apoi dintr-o perspectivă critică elementele componente din infrastructura etică a Uniunii Europene, dar şi cum ar trebui construit un cod de etică, argumentarea fiind în favoarea unui cod de etică principiist. În final, capitolul introduce noţiunea de „topografie morală" a organizaţiilor şi oferă o modalitate practică de identificare a acelor „rute" morale pe care membrii unei organizaţii le pot urma atunci când se confruntă cu dileme etice. Privită în ansamblu, lucrarea oferă atât o perspectivă practică asupra instituţionalizării eticii, cât şi una normativă, având avantajul de a analiza mecanismele şi instrumentele specifice managementului eticii nu numai la nivelul organizaţiilor din România, ci şi al organizaţiilor din Olanda şi de a surprinde astfel acele 'puncte fierbinţi' pe care practica românească ar trebui să le aibă în vedere dacă se urmăreşte cu adevărat dezvoltarea unor organizaţii integre. Lucrarea este adresată atât studenţilor, masteranzilor şi cercetătorilor din sfera eticii aplicate în organizaţii, cât şi specialiştilor din mediul organizaţional. Mai cu seamă, sperăm ca demersul din următoarele pagini să fie o punte de legătură între mediul organizaţional şi cel academic, într-o perioadă în care cele două domenii merg încă pe drumuri paralele (cel puţin în România). CAPITOLUL I 13-

Instituţionalizarea eticii în practică1 Mihaela Constantinescu Pentru a releva mecanismele şi instrumentele de instituţionalizare a eticii, un bun punct de pornire poate fi apelul la cercetarea practică, empirică, prin care avem acces la starea de fapt din organizaţii la momentul actual. Cum internalizează organizaţiile aspectele de etică, ce demersuri de asumare a responsabilităţii morale pun în practică? Acestea sunt întrebările cărora voi încerca să le răspund în următoarele pagini. Peisajul european al instituţionalizării eticii este unul divers – dacă ţările scandinave adoptă un model bazat pe mai puţine reguli şi standarde, care este axat în schimb pe valori şi educaţie morală, statele devenite membre ale Uniunii Europene (UE) începând cu anul 2004 tind să introducă regulamente şi standarde noi, punând accent pe formal, pe proceduri şi sancţiuni2. Explicaţia ţine, probabil, de mai mulţi factori, dintre care specificul local şi înţelegerea modului de transpunere a politicilor europene la nivel naţional se cuvin mai cu seamă menţionaţi. Terminologia utilizată de organisme şi instituţii europene pentru procesul de instituţionalizare a eticii este la rândul ei diversă, variind de la „sistem de integritate"3 la „infrastructură etică"4, sau „managementul eticii"5. România nu pare să facă excepţie de la linia adoptată de restul statelor devenite membre UE după anul 2004, dat fiind că procesul de instituţionalizare a eticii cunoaşte aici mai degrabă o orientare spre reguli şi proceduri formale, după cum indică rezultatele mai multor cercetări anterioare6. Totuşi, trebuie 1 Acest capitol are la bază cercetarea din Mihaela Constantinescu, Responsabilitatea morală a organizaţiilor, Teză de doctorat, Facultatea de Filosofie, Universitatea din Bucureşti, februarie 2013. Cercetarea a fost realizată cu suportul financiar al Universităţii din Bucureşti, prin Programului Operaţional Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013, cofinanţat prin Fondul Social European, în cadrul proiectului POSDRU/88/1.5/S/56668. 2 Cf. Hans-Achim Roll, Management etică în funcţia publică. Studiu comparativ (Bucureşti, 2008), p. 4 3 Transparency International-România 4 OECD, „Managing Ethics: An OECD Recommendation", în Focus. Public Management Gazette, nr. 9 (1998) 5 Muel Kaptein, Ethics Management. Auditing and Developing the Ethical Content of Organizations (Dordrecht: Kluwer Academic Pub. 1998) 6 Mureşan, Situaţia Managementului Eticii; Transparency International-România; Centrul de Resurse Juridice. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 16 spus din capul locului că demersurile locale de creare a unei infrastructuri etice sunt abia la început de drum, iar legislaţia în vigoare este la un nivel de bază, cu puţine nuanţări şi axată aproape exclusiv pe reglementarea situaţiei din sectorul public7. Apoi, dacă în ţări precum Olanda, Franţa, Germania sau Ţările Nordice, etica a cunoscut un proces de instituţionalizare destul de bine definit, în România vorbim mai degrabă de un model aparte. Aspectele de etică au fost instituţionalizate aici în primul rând de companiile multinaţionale pe baza culturii corporative importate din occident, mai degrabă voluntar decât prin constrângeri juridice, şi, mai ales, prin asociere cu responsabilitatea socială corporativă (RSC sau CSR). Această asociere sau chiar suprapunere şi confundare dintre managementul eticii (ME) şi responsabilitate socială din practica organizaţiilor din România trebuie pusă însă în legătură cu liniile directoare trasate în ultimii ani de Comisia Europeană (CE). Astfel, dacă în Statele Unite managementul eticii a fost puternic reglementat juridic, fiind nu doar încurajată, ci şi impusă normativ dezvoltarea de programe de etică şi conformitate, în spaţiul european accentul a căzut mai mult pe zona de responsabilitate socială, promovată de Comisia Europeană drept motor al dezvoltării economice. Dat fiind că în spaţiul european nu au fost impuse prin reglementări stricte anumite modele de instituţionalizare a eticii, CE încurajând, în schimb, implementarea voluntară de către mediul privat a demersurilor de responsabilitate socială, fiecare stat membru a adoptat propriul model de acţiune. În România, aceasta a însemnat mai cu seamă axarea organizaţiilor, în speţă a companiilor private, pe programe de RSC şi asumarea declarată a unor datorii sau obligaţii morale, dar nu prin programe de ME, ci prin intermediul RSC. 7 De exemplu, Legea 78/2000 pentru prevenirea, descoperirea şi sancţionarea faptelor de corupţie; OUG 43/2002 privind Direcţia Naţională Anticorupţie; Legea 52/2003 privind transparenţa decizională în administraţia publică; Legea 161/2003 privind unele măsuri pentru asigurarea transparenţei în exercitarea demnităţilor publice, a funcţiilor publice şi în mediul de afaceri, prevenirea şi sancţionarea corupţiei, modificată şi completată de OUG 40/2003; Legea 7/2004 privind codul de conduita a funcţionarilor publici; Legea 571/2004 privind protecţia personalului din autorităţile publice, instituţiile publice şi din alte unităţi care semnalează încălcări ale legii; Legea 176/2010 privind integritatea în exercitarea funcţiilor şi demnităţilor publice; HG 215/2012 privind aprobarea Strategiei naţionale anticorupţie pe perioada 2012-2015, a Inventarului măsurilor preventive anticorupţie şi a indicatorilor de evaluare, precum şi a Planului naţional de acţiune pentru implementarea Strategiei naţionale anticorupţie 2012-2015 INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 17 Cum au ajuns practicienii din România să avanseze motivaţii morale pentru programele de responsabilitate socială şi, corelat, să privească adesea responsabilitatea morală, operaţionalizată sub forma managementului eticii, drept o simplă anexă a RSC? Se pare că practica nu face decât să reitereze o situaţie pe care o întâlnim la nivel conceptual, al cercetărilor teoretice. Dincolo de lipsa unui consens definiţional din lucrările de specialitate cu privire la RSC8, zona de cercetare academică tratează adeseori aspectele legate de moralitatea organizaţiilor ca parte componentă a analizelor privind noţiunea de responsabilitatea socială corporativă şi le subsumează încercărilor de fundamentare teoretică a acestei din urmă noţiuni9. Responsabilitatea morală a organizaţiilor este astfel tratată mai degrabă ca temă adiacentă a cercetărilor privind responsabilitatea socială corporativă, cu destul de puţine demersuri recente de fundamentare dinspre zona de etică aplicată10 (etica afacerilor). În plus, aceasta pare să fie şi direcţia sugerată de ultima definiţie RSC formulată de Comisia Europeană. De altfel, evoluţia definiţiilor RSC din partea Comisiei Europene sugerează o extindere treptată a sferei de acţiune a domeniului, RSC fiind interpretat de CE ca incluzând un spectru larg de tipuri de responsabilităţi. Dacă în anul 2001 responsabilitatea socială corporativă era interpretată drept „concept prin care companiile integrează în mod voluntar preocupările sociale şi de mediu în operaţiunile de afaceri şi în interacţiunea cu stakeholderii"11, în comunicarea din 2002 se vorbeşte deja despre faptul că, prin asumarea responsabilităţii sociale, companiile pot juca un rol important în prevenirea şi combaterea corupţiei, mitei, spălării de bani, evaziunii fiscale12. 8 Adaeze Okoye, „Theorising Corporate Social Responsibility as an Essentially Contested Concept: Is a Definition Necessary?", Journal of Business Ethics 89 (2009), pp. 613-627. 9 De pildă modelul avansat de Archie Carroll, „The Pyramid of Corporate Social Responsibility: Toward the Moral Management of Organizational Stakeholders", Business Horizons 34, nr. 42 (1991), pp. 39-48. 10 Sunt de notat aici studii precum Patricia H. Werhane, Corporate Social Responsibility, Corporate Moral Responsibility and Systems Thinking: Is There a Difference and the Difference it Makes, în Leadership and Business Ethics, G. Flynn (ed.) (Dordrecht: Springer, 2008), pp. 269-290 sau Richard T. de George, Business Ethics, ed. a 5-a (New Jersey: Prentice Hall , 1999), pp. 115-122. 11 Comisia Europeană, Promoting a European Framework for Corporate Social Responsibility, COM (2001). 12 Comisia Europeană, Corporate Social Responsibility: A Business Contribution to Sustainable Development, COM(2002). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 18 Discursurile publice din anul 2009 ale Vicepreşedintelui şi Preşedintelui Comisiei Europene, Günter Verheugen şi, respectiv, José Manuel Durăo Barroso, întăresc această extindere a interpretării RSC, dat fiind că cei doi vorbesc despre asumarea de către companii a responsabilităţii sociale drept „o problemă de comportament etic şi atingerea unor standarde etice, care să schimbe atitudinea centrată strict pe obţinerea profitului imediat"13 sau despre „înţelegerea responsabilităţilor etice care le revin"14 companiilor şi crearea unei „noi culturi de etică şi responsabilitate"15. Aşadar conceptul evoluează de la includerea unor preocupări sociale şi de mediu, până la a include aspecte legate de etică şi conformitate. În fine, ultima definiţie RSC oferită de Comisia Europeană, cea din 2011, extinde în mod explicit sfera RSC, pentru a include responsabilitatea companiilor pentru toate tipurile de impact asupra societăţii16, integrând preocupări sociale, de mediu, etice, sau ale consumatorilor în strategia şi în operaţiunile lor de afaceri, urmărind să identifice, să prevină şi să rezolve posibilele consecinţe negative pe care activitatea companiilor le-ar putea avea în rândul stakeholderilor. Această extindere a sferei RSC pentru a include şi aspecte de moralitate organizaţională se poate dovedi însă nefericită pentru organizaţii, iar acuzaţiile de „window dressing" primite din partea stakeholderilor reflectă, în parte, această problemă. Asumarea reală a unei responsabilităţi morale presupune, în practică, implementarea consistentă a unor programe de managementul eticii, nu simpla mimare a acestora prin alte tipuri de demersuri organizaţionale. Chiar dacă diverşi practicieni susţin că responsabilitatea socială implică inerent o componentă de moralitate, identificând-o cu responsabilităţile corporative auto-asumate faţă de comunitatea în care corporaţia îşi derulează activitatea17, suprapunerile şi confuziile dintre cele două tipuri de responsabilităţi nu fac decât să creeze iluzia că acele corporaţii care derulează programe sociale într-o zonă confortabilă a voluntarului sunt implicit şi companii responsabile moral. 13 Günter Verheugen, Corporate Social Responsibility – Essential for Public Trust in Business, Discurs la CSR Forum 2009, februarie 2009. 14 José Manuel Durão Barroso, Putting Corporate Social Responsibility at the Heart of Our Vision, Discurs la CSR Europe, Brussels, 11 June 2009. 15 Ibidem 16 Comisia Europeană, A Renewed EU Strategy 2011-14 for Corporate Social Responsibility, COM(2011). 17 Werhane, p. 269. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 19 Aceasta fără a exista vreun fel de legătură cu eventualele acţiuni din spaţiul mai puţin confortabil al îndeplinirii obligaţiilor morale, fie acestea şi la un nivel de bază, al unui minim moral18 care să definească în mod negativ sfera acţiunilor interzise pe considerente morale. Deşi putem vorbi de multiple puncte de intersecţie în zone precum drepturile omului, combaterea sărăciei sau utilizarea resurselor naturale, responsabilitatea morală şi responsabilitatea socială a organizaţiilor sunt totuşi două domenii diferite, cu un spectru diferit de activităţi. În consecinţă, este nevoie ca organizaţiile să acorde atenţie nu numai responsabilităţii lor sociale, ci şi responsabilităţii lor morale, tradusă în aspecte ce ţin de managementul eticii. În acest fel organizaţiile pot deveni cu adevărat responsabile, îmbinând sfera responsabilităţii sociale, preponderent axată pe îndeplinirea unor datorii pozitive faţă de stakeholderi şi în acord cu propriile interesele economice, cu sfera managementului eticii, preponderent axată pe îndeplinirea unor datorii negative faţă de stakeholderi şi uneori în dezacord cu interesele economice ale organizaţiei19. După cum afirmă Muel Kaptein20, profesor şi consultant de etica afacerilor, „organizaţiile s-au concentrat în special pe zona externă de responsabilitate socială şi realizează acum că pasul următor este să acorde atenţie problemelor interne de etică". Înainte de a discuta în partea a două a cărţii din perspectivă normativă instrumentele şi mecanismele prin care organizaţiile pot internaliza în mod consistent responsabilitatea morală, în speţă prin programe de managementul eticii, vom vedea în următoarele pagini care este nivelul actual de instituţionalizare a eticii în practica organizaţională. Începem prin discutarea rezultatelor cercetării privind instituţionalizarea eticii în organizaţiile din România, pentru ca apoi să urmărim cinci studii de caz ale unor organizaţii din Olanda, cu evidenţierea aspectelor de etică şi responsabilitate socială şi extragerea acelor experienţe olandeze din care practica locală poate învăţa. 18 Pentru o posibilă definire a acestui minim moral vezi Constantinescu, pp. 136-167. 19 Idem, pp. 167-204. 20 Discuţie personală la Rotterdam School of Management, Erasmus University, 18.04.2012. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 20 I.1. Instituţionalizarea eticii în organizaţiile din România Care este situaţia instituţionalizării eticii în România? Ce mecanisme şi instrumente putem identifica în cadrul procesului de reglementare morală în interiorul organizaţiilor? Acestea sunt întrebările care au stat la baza cercetării empirice descrise în această secţiune, cercetare care analizează tendinţele actuale cu privire la internalizarea de către organizaţiile din România a aspectelor de etică. În acest sens, cercetarea urmăreşte în mod comparativ dezvoltarea programelor de managementul eticii şi responsabilitate socială în organizaţiile din România. Am considerat necesară această abordare a cercetării având în vedere situaţia particulară pe care o întâlnim în organizaţiile România în ceea ce priveşte instituţionalizarea eticii. Dat fiind că programele de RSC au avut un impact şi o notorietate mult mai mare în România, programele de managementul eticii (ME) şi discuţiile despre responsabilitatea morală a organizaţiilor au avut o evoluţie mai slabă, fiind adesea tratate drept o simplă componentă a RSC. Probabil acesta este şi unul dintre motivele pentru care organizaţiile din România par să ignore conceptul de Responsabilitate Morală Corporativă (RMC sau CMR), operaţionalizat sub forma managementului eticii, tratând adesea moralitatea organizaţională drept o componentă intrinsecă RSC. Pentru a putea surprinde stadiul actual al instituţionalizării eticii în organizaţiile din România, precum şi mecanismele şi instrumentele prin care se dezvoltă, am inclus în cercetare nu numai programele de ME derulate de organizaţii, care reflectă în mod direct responsabilitatea morală corporativă, ci şi programele de responsabilitate socială, care includ în practica organizaţională şi aspecte de etică organizaţională (gestionate mai mult sau mai puţin profesionist). Trebuie subliniat din capul locului că, dat fiind stadiul incipient de dezvoltare a managementului eticii în România21, puţine cercetări au avut în vedere o analiză a domeniului, iar şi mai puţine cercetări au urmărit o analiză comparativă între managementul eticii şi responsabilitatea socială a organizaţiilor din România. Pot fi notate, de pildă, cercetarea condusă de profesorul Valentin Mureşan în 2009 în cadrul Centrului de Cercetare în Etică Aplicată al Facultăţii de Filosofie, Universitatea din Bucureşti, cercetarea derulată de Transparency International România în 2011 sau cercetarea din 2013 a Centrului de Resurse Juridice. Din acest motiv cercetarea de faţă are un statut asumat de cercetare exploratorie, încercând să 21 Mureşan, Managementul eticii, p. 38. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 21 surprindă nivelul de instituţionalizare a eticii fără a-şi propune dezvoltarea sau testarea unor modele pornind de la cercetări anterioare. Cercetarea empirică a fost derulată pe parcursul anului 2012 pe un eşantion de 244 de organizaţii din sectorul public, privat şi neguvernamental din România şi a inclus trei componente majore. Într-o etapă preliminară au fost stabilite metodologia, eşantionul, chestionarul şi baza de date cu organizaţiile din eşantion (septembrie-decembrie 2011), iar în etapa următoare au fost culese datele primare prin transmiterea chestionarului către organizaţiile selectate şi centralizarea răspunsurilor primite (ianuarie-iulie 2012). În final, datele au fost cuantificate şi interpretate şi au fost punctate concluziile generale şi particulare ale cercetării (august-noiembrie 2012). Triunghiul societal22. Tipuri de organizaţii Înainte de a prezenta metodologia, interpretarea rezultatelor, precum şi concluziile cercetării, se cuvin făcute câteva observaţii preliminare cu privire la tipul organizaţiilor vizate de cercetare: instituţii publice, companii generatoare de profit şi organizaţii neguvernamentale, ce aparţin, în linii mari, sectorului public, privat şi neguvernamental şi formează „triunghiul societal" despre care vorbesc Tulder şi Zwart23. Prin această expresie autorii interpretează societatea pe baza unei relaţii triunghiulare între cele trei sfere societale: stat, piaţă şi societate civilă, fiecare cu propria logică, raţionalitate şi ideologie, precum şi propriul rol şi propria poziţie în societate. Astfel, statul (sectorul guvernamental) este cel care creează cadrul legal ce structurează societatea, prin reglementări. În schimb, piaţa (sectorul privat) este cea care creează valoare şi bunăstare socială prin conversia input-urilor (bani, muncă şi resurse naturale) în output-uri (salarii, locuri de muncă, produse, servicii, creştere economică). În fine, societatea civilă reprezintă suma relaţiilor sociale dintre indivizi care structurează societatea în afara sferei politicii şi afacerilor24, incluzând organizaţii din afara structurilor statului, altfel spus organizaţii neguvernamentale (ONG-uri). Ca specie a organizaţiilor non-profit, ONG-urile se situează la intersecţia dintre sectorul 22 Cf. expresiei utilizate de Rob van Tulder, Alex van der Zwart, International Business-Society Management. Linking Corporate Responsibility and Globalization (New York: Routledge, 2006), p. 8. 23 Ibidem 24 Ibidem MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 22 public şi cel privat, întrucât „sunt private din perspectiva proprietăţii şi a generării profitului, dar publice prin finalităţi, întrucât oferă spre consum bunuri colective sau de interes public"25. Avem, în consecinţă, diferenţe fundamentale între cele trei sectoare. Putem adăuga aici diferenţe privind mecanismele de funcţionare, de la competiţie, profit şi recompense în cazul pieţei, la normare legislativă în cazul statului şi participare şi acţiune colectivă în cazul societăţii civile26. Apoi diferenţe privind sursa veniturilor (taxele, în cazul sectorului guvernamental; profitul, în cazul companiilor; cotizaţia de membru, donaţii şi alte contribuţii voluntare în cazul organizaţiilor societăţii civile) sau privind tipul de bunuri generate (bunuri publice, bunuri private, respectiv bunuri colective – club goods)27. Dincolo de diferenţele importante dintre cele sfere, Tulder şi Zwart28 remarcă, pe de o parte, interdependenţa acestora şi, pe de altă parte, fenomenul de hibridizare a lor. Bunăoară, fiecare dintre cele trei sectoare interferează, în practică, cu sfera de competenţă a celorlalte sectoare. Vorbim în acest sens de organizaţii-hibrid ce operează la graniţa dintre mecanismele de coordonare ale celor trei sectoare (luate două câte două), precum: companii de stat şi parteneriate public-private (la graniţa dintre stat şi piaţă), spitale şi universităţi (la graniţa dintre stat şi societatea civilă), cooperative şi afaceri de familie (la graniţa dintre societatea civilă şi piaţă). Deşi discuţiile privind etica organizaţională (managementul eticii) şi responsabilitatea socială au fost în general abordate din perspectiva sectorului de afaceri, tendinţa din ultimii ani, atât la nivel practic cât şi conceptual, este de a asocia aceste domenii şi cu sectorul neguvernamental29 şi cel public (guvernamental)30. Iar eroziunea liniei de demarcaţie dintre sfera de competenţă a sectorului de afaceri, celui guvernamental, şi a activităţii actorilor societăţii civile31, în speţă organizaţiilor neguvernamentale despre 25 Mihaela Vlăsceanu, Organizaţiile şi cultura organizaţională, ediţia a-II-a (Bucureşti: Editura Trei, 2002), p. 56. 26 Tulder şi Zwart, p. 9. 27 Ibidem 28 Ibidem, pp. 12-14. 29 Murray Weidenbaum, „Who Will Guard the Guardians? The Social Responsibility of NGOs", în Journal of Business Ethics 87 (2009), pp. 147-155. 30 Laura Albareda, Josep M. Lozano, Antonio Tencati, Atle Midttun, Francesco Perrini, „The Changing Role of Governments in Corporate Social Responsibility: Drivers and Responses", în Business Ethics: A European Review 17, nr. 4 (2008), p. 347. 31 Andreas Georg Scherer, Guido Palazzo, „The New Political Role of Business in a Globalized World: A Review of a New Perspective on CSR and its Implications INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 23 care aminteam, poate fi privită drept una dintre cauzele acestei transformări. Astfel, unii autori32 remarcă, de pildă, nevoia de a privi RSC dintr-o perspectivă relaţională, în care statul are un rol de mediator între societatea civilă şi sectorul de afaceri, ca o consecinţă a globalizării şi transnaţionalizării operaţiunilor companiilor multinaţionale. În acest context, vorbim de o co-responsabilitate a celor trei dimensiuni ale triunghiului societal, ce „implică existenţa unor obiective comune şi asumarea unor responsabilităţi specifice"33 în cadrul unei reţele interoganizaţionale. Aşadar includerea celor trei categorii de organizaţii în eşantionul cercetării este motivată, pe de o parte, de faptul că am considerat că noţiunea de responsabilitate morală, operaţionalizată sub forma managementului eticii, poate fi aplicată oricărui tip de organizaţii, dat fiind că atât instituţiile publice cât şi companiile sau ONG-urile trebuie să respecte în funcţionarea lor un minim moral ce stă la baza noţiunii de responsabilitate morală organizaţională34. Pe de altă parte, deşi noţiunea de responsabilitate socială a fost dezvoltată iniţial pentru cazul specific al companiilor generatoare de profit, responsabilitatea socială este discutată, în practică, şi la nivelul instituţiilor publice sau neguvernamentale, fapt favorizat şi de lipsa unui consens definiţional în plan teoretic. Metodologia cercetării Stabilirea obiectivelor generale şi particulare ale cercetării a avut la bază ipoteza că procesul de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România a cunoscut o serie de suprapuneri cu demersurile de responsabilitate socială, generate de confundarea celor două domenii. În acest context, aspectele de etică au fost dezvoltate mai mult ca o componentă a programelor de responsabilitate socială. Totodată, am formulat o a doua ipoteză a cercetării, care să ofere o posibilă soluţie alternativă pentru confundarea RSC şi ME: este nevoie de o abordare complementară a RSC şi ME pentru ca organizaţiile din România să dea dovadă de integritate. Pornind de la obiectivul general de a surprinde mecanismele şi instrumentele de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România, for the Firm, Governance, and Democracy", în Journal of Management Studies 48, nr. 4 (2011), p. 903. 32 Albareda et. al, p. 347. 33 Ibidem, p. 351. 34 Cf. Constantinescu, p. 157 şi urm. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 24 cercetarea exploratorie derulată pe parcursul anului 2012 a urmărit, în particular: (1) tendinţele actuale privind situaţia programelor de Responsabilitate Socială şi Managementul Eticii în organizaţiile din România; (2) predilecţia diferitelor categorii de organizaţii din România pentru instituţionalizarea eticii prin programe de responsabilitate socială şi/sau managementul eticii. Pe baza ipotezei şi a obiectivelor cercetării au fost stabilite criteriile de selecţie a organizaţiilor incluse în cercetare (etapa de eşantionare), precum şi metoda de culegere a datelor primare (procedeul de colectare a datelor). A urmat centralizarea, cuantificarea şi interpretarea datelor pe baza conexiunilor stabilite şi raportat la obiectivele cercetării. Cercetarea a avut ca metodă chestionarul auto-administrat, transmis prin e-mail reprezentanţilor organizaţiilor selectate, care aveau posibilitatea să îl completeze online în timp real sau să îl returneze în format electronic ori tipărit, după completare. Chestionarul a fost construit pe baza a 44 de întrebări organizate în patru secţiuni35: (1) date generale despre organizaţie (5 întrebări); (2) responsabilitate socială (17 întrebări); (3) managementul eticii (17 întrebări); (4) responsabilitate socială vs. managementul eticii (5 întrebări). Pentru a facilita compararea situaţiei programelor de responsabilitate socială şi managementul eticii, secţiunile (2) şi (3) au fost construite în mare măsură în oglindă. Majoritatea întrebărilor au fost închise, iar secţiunile (2) şi (3) au inclus şi câte o întrebare-filtru. Mai multe întrebări au indicat că pot fi oferite răspunsuri multiple. Întrebările au fost formulate astfel încât să surprindă atât percepţia subiectivă a respondenţilor cu privire la starea de fapt din organizaţia din care fac parte, cât şi modul în care aceştia consideră că ar trebui în mod obiectiv să se întâmple lucrurile în respectiva organizaţie. Eşantionarea Etapa de eşantionare din cadrul cercetării a presupus stabilirea grupului de organizaţii cărora le-a fost ulterior transmis chestionarul prin e-mail. Din totalul organizaţiilor active în România, au fost selectate pe baza unor criterii calitative următoarele trei categorii de organizaţii specifice sectorului public, privat şi neguvernamental: instituţii publice centrale, primele 100 cele mai valoroase companii din România şi organizaţii neguvernamentale cu statut de utilitate publică. 35 Chestionarul poate fi consultat în întregime în Anexa I. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 25 Criteriile calitative care au determinat această eşantionare sunt specifice fiecărei categorii în parte. În cazul sectorului public au fost selectate instituţiile publice centrale dată fiind, pe de o parte, dimensiunea mai mare a acestor organizaţii (măsurată în număr de angajaţi şi cifra de afaceri) faţă de alte categorii de instituţii ale sectorului public şi, pe de altă parte, datorită unei relative mai mari uşurinţe în contactarea acestor organizaţii cu caracter naţional. Cu toate acestea nu a putut fi identificată, cel puţin până la data transmiterii chestionarului către organizaţii, o listă publică actualizată a instituţiilor publice centrale (informaţii parţiale au putut fi identificate prin intermediul Portalului Naţional de Administraţie Publică36 şi al Portalului de Informaţii Publice37), motiv pentru care a fost necesară obţinerea acestei liste contra-cost de la Institutul Naţional de Statistică. Categoria instituţiile publice centrale include, la rândul său, mai multe subcategorii: ministere, autorităţi naţionale, agenţii naţionale, institute şi comisii naţionale, dar şi instituţii precum Avocatul Poporului sau Societatea Română de Radiodifuziune. Din totalul acestor subcategorii au fost excluse ministerele, dat fiind că acestea au un statut aparte faţă de celelalte subcategorii şi variază structural în funcţie de partidele politice aflate la putere. Eşantionul cercetării a inclus astfel un număr de 44 instituţii publice centrale, dintr-un total de aproximativ 17.400 instituţii publice la nivel central şi local în România în anul 201038. În cazul sectorului privat au fost selectate primele 100 cele mai valoroase companii din România având ca punct de referinţă anuarul editat de cotidianul Ziarul Financiar39, dintr-un număr total de aproximativ 613.000 de societăţi comerciale înregistrate în România în anul 201040. Topul publicat de Ziarul Financiar în anul 2011 a fost realizat pe baza datelor corespunzătoare anului 2010 de la Registrul Comerţului şi pe baza capitalizărilor bursiere (în cazul companiilor listate la bursă) şi a luat în calcul elemente precum cifra de afaceri a companiilor, banii cash sau în conturi la bănci, capitalul circulant, profitul brut, dar şi activele companiilor şi datoriile pe termen lung şi scurt41. 36 http://www.administratie.ro/, ultima accesare: 22.12.2011. 37 http://www.publicinfo.gov.ro, ultima accesare: 22.12.2011. 38 Incluzând aici administraţia centrală şi locală, unităţi de învăţământ, unităţi de sănătate şi asistenţă socială, unităţi de cultură şi recreative, securitate socială, potrivit răspunsului dat de Institutul Naţional de Statistică solicitării de date statistice din 23.11.2011 şi interogării bazei de date statistice TEMPO la URL https://statistici.insse.ro/shop/index.jsp?page=tempo3&lang=ro&ind=INT101E, ultima accesare: 15.11.2011 39 Ziarul Financiar, „Top 100 cele mai valoroase companii din România. 2011". 40 Andreea Mladin, „Fabricat în România?", în Ibidem, p. 5. 41 Sorin Pâslaru, „Românii, în top", în Ibidem, p. 4. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 26 În fine, în cazul sectorului neguvernamental au fost incluse în eşantion toate ONG-urile cu statut de utilitate publică, însumând 100 de astfel de organizaţii la nivelul lunii decembrie 2011, dintr-un număr total de 69.896 organizaţii neguvernamentale înregistrate în România la nivelul lunii decembrie 201142. După cum precizează raportul realizat de Fundaţia pentru Dezvoltarea Societăţii Civile43 la nivelul anului 2010 (cel mai recent astfel de studiu): „este obişnuit în practica internaţională ca guvernele să ofere, prin reglementări specifice, anumitor organizaţii un statut privilegiat din punct de vedere fiscal şi/sau al accesului la anumite resurse publice, numit în Franţa statut de utilitate publică, charity în Marea Britanie, ca o recunoaştere a serviciilor de interes public, comunitar pe care acestea le realizează. Din obţinerea acestui statut decurg, de obicei, nu numai drepturi, ci şi obligaţii mai mari". Deşi au existat o serie de controverse44 cu privire la unele ONG-uri care beneficiază de acest statut în urma unor Hotărâri de Guvern45, am considerat totuşi că această selecţie este relevantă pentru cercetarea de faţă, 42 Potrivit Registrului Naţional O.N.G. al Ministerului Justiţiei, ce include asociaţii, fundaţii, uniuni, federaţii; URL http://www.just.ro/MeniuStanga/PersonnelInfor mation/tabid/91/Default.aspx, ultima accesare: 22.12.2011 43 FDSC, Romania 2010. Sectorul neguvernamental – profil, tendinţe, provocări (Bucureşti, 2010), p. 18 44 Raportul FDSC (p. 19) precizează în acest sens că „societatea civilă a ridicat de multe ori problema criteriilor folosite pentru acordarea statutului de utilitate publică, deoarece au primit acest statut şi organizaţii a căror utilitate publică este discutabilă, cum ar fi: Asociaţia Yacht Club, Franc Masoneria, Asociaţia Generală a Vânătorilor şi Pescarilor sau organizaţii cu un evident caracter politic. În statele Uniunii Europene, care reglementează mai strict beneficiile fiscale şi financiare acordate organizaţiilor nonprofit, organizaţiile care deservesc exclusiv membrii şi se ocupă de activităţi de tip hobby sau petrecere a timpului liber nu primesc un statut preferenţial din partea statului". 45 Potrivit raportului FDSC (p. 19), obţinerea statutului de utilitate publică este reglementată în România prin OUG 26/2000, modificată prin Ordonanţa nr. 37/2003 şi este condiţionată de îndeplinirea cumulativă a mai multor condiţii, precum: activitatea ONG-ului să se desfăşoare în interes general sau comunitar, după caz; ONG-ul să funcţioneze de cel puţin 3 ani şi să realizeze o parte din obiectivele stabilite; să prezinte un raport din care să rezulte desfăşurarea unei activităţi anterioare semnificative, prin derularea unor programe ori proiecte specifice scopului său, însoţit de bilanţurile şi bugetele de venituri şi cheltuieli pe ultimii 3 ani; valoarea activului patrimonial pe fiecare an în parte să fie cel puţin egală cu valoarea patrimoniului iniţial. Mare parte dintre ONG-urile cu statut de utilitate publică sunt organizaţii ale minorităţilor naţionale şi ale persoanelor cu dizabilităţi care primeau anterior subvenţii de la administraţia centrală (Autoritatea Naţională pentru Persoanele cu Handicap sau Departamentul pentru Minorităţi Etnice). INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 27 dat fiind că ONG-urile cu statut de utilitate publică sunt nevoite să se menţină active şi să raporteze mai amănunţit activitatea lor pentru a-şi păstra statutul (au existat, de pildă, câteva situaţii în care statutul de utilitate publică le-a fost retras unor ONG-uri), dar şi pentru că nu există, la nivel naţional, statistici adecvate cu privire la sectorul neguvernamental care să realizeze, de pildă, o ierarhizare a acestora în funcţie de veniturile înregistrate. Concluzionând, eşantionul selectat pentru cercetare a inclus un număr total de 244 de organizaţii, dintre care 100 de companii, 44 de instituţii publice centrale şi 100 de ONG-uri cu statut de utilitate publică (Fig. I-1). Eşantionare Fig. I-1. Eşantionul cercetării MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 28 Procedeul de colectare şi prelucrare a datelor Colectarea datelor a presupus, în primul rând, o etapă de dezvoltare a unei baze de date cu numele şi adresele de e-mail ale organizaţiilor incluse în eşantionul cercetării, în vederea transmiterii chestionarului în format electronic. În cazul sectorului privat am pornit, în acest sens, de la lista primelor 100 de companii din România, publicată de anuarul editat de Ziarul Financiar, ediţia 2011. În cazul sectorului public a fost necesară o cerere contra-cost către Institutul Naţional de Statistică pentru furnizarea listei actualizate a instituţiilor publice centrale. În fine, în cazul sectorului neguvernamental am pornit de la lista identificată în raportul FDSC şi am adăugat/eliminat ONG-uri în funcţie de hotărârile de guvern pentru atribuirea sau retragerea statutului de utilitate publică emise ulterior publicării acestui raport. Pe baza acestor liste am consultat ulterior paginile de internet ale organizaţiilor şi am folosit motorul de căutare Google, coroborat cu o serie de contacte personale, pentru a identifica adresele de e-mail ale ofiţerilor de etică şi coordonatorilor de responsabilitate socială, cărora le-a fost trimis chestionarul în următorul pas al cercetării. Transmiterea chestionarului către reprezentanţii organizaţiilor incluse în eşantion (respectiv către adresa generală de e-mail a organizaţiilor acolo unde nu au putut fi identificate adresele de e-mail ale consilierilor/ofiţerilor de etică şi coordonatorilor de responsabilitate socială) s-a făcut în două etape, în intervalul ianuarie-iulie 2012. În prima etapă (ianuarie 2012) chestionarul a fost transmis celor 100 cele mai valoroase companii şi ONG-urilor cu statut de utilitate publică. În cea de-a doua etapă, chestionarul a fost transmis instituţiilor publice centrale. Decalarea celor două etape a fost determinată de întârzierea în obţinerea listei finale a instituţiilor publice centrale din România. În ambele etape, transmiterea iniţială a chestionarului via e-mail a fost urmată de două mesaje de reamintire transmise pe aceleaşi adrese de e-mail şi telefoane de confirmare către reprezentanţii unor organizaţii din eşantion selectate aleatoriu. Respondenţii au avut la dispoziţie următoarele metode de completare şi returnare a chestionarului: (1) completare în timp real accesând direct un link online; (2) completare electronică în format Word sau imprimare şi completare în format fizic apoi scanare – în ambele variante s-a cerut transmiterea chestionarului la o adresă de poştă electronică; (3) expediere la o adresă poştală. Înregistrarea răspunsurilor în timp real prin accesarea link-ului online s-a făcut automat prin platforma Google Docs. Majoritatea respondenţilor (86%) au optat pentru această metodă de accesare directă a chestionarului online, iar restul au ales varianta completării chestionarului în format fizic şi transmiterea unei copii scanate la adresa de e-mail furnizată. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 29 Datele primare obţinute în urma transmiterii chestionarului către organizaţiile din eşantion au fost centralizate într-un document Excel şi cuantificate sub formă de grafice. Pe baza acestora datele empirice au fost interpretate, stabilindu-se corelaţii între răspunsuri atât la nivel general, cât şi particularizat pe fiecare categorie de organizaţii. Respondenţi Din totalul organizaţiilor incluse în eşantionul cercetării, a fost înregistrată o rată de răspuns de 9%(22 de organizaţii respondente), din care 8,2% răspunsuri valide şi 0,8% non răspunsuri. După cum se poate vedea în Fig. I-2, cea mai slabă rată de răspuns a fost înregistrată în rândul instituţiilor publice centrale, în timp ce ONG-urile au avut rata de răspuns cea mai ridicată. Dintre respondenţii din mediul privat, 37.5% companii au capital străin, 37.5% capital mixt şi 25% capital românesc. În schimb, 22.2% dintre respondenţii din rândul sectorului neguvernamental au capital mixt şi 77.8% capital românesc, iar toţi respondenţii din sectorul public au capital românesc. Fig. I-2. Rata de răspuns la cercetare MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 30 Valoarea generală mică a ratei de răspuns poate fi pusă, pe de o parte, pe seama procedurii de colectare a datelor (chestionar auto-administrat transmis prin e-mail) şi, pe de altă parte, pe seama ratei generale slabe de răspuns a organizaţiilor din România la cercetări de acest tip1. Astfel, corespondenţa cu reprezentanţii unor companii din eşantion a arătat că aceştia sunt reticenţi să participe la astfel de cercetări din cauza unor experienţe anterioare în care, chiar dacă li s-a garantat anonimatul, au apărut indicii care trimiteau clar la numele companiei. Din acest motiv au existat, de pildă, respondenţi care au declarat că nu doresc să participe la cercetare, dar şi respondenţi care au cerut mai multe detalii despre cercetare şi despre instituţia care derulează cercetarea, precum şi despre prelucrarea confidenţială a datelor. Deşi vorbim, în final, de un eşantion nereprezentativ raportat la totalul organizaţiilor din România, dată fiind rata mică de răspuns şi dat fiind că este depăşită eroarea de eşantionare acceptată (e > 5%), totuşi concluziile studiului au valoarea de a indica tendinţele actuale din organizaţiile România în privinţa instituţionalizării eticii. Rezultate, discuţie şi interpretare Rezultatele cercetării2 sunt în măsură să răspundă obiectivului general, acela de a surprinde mecanismele şi instrumentele de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România. În acest sens, cercetarea a urmărit, în particular: (1) tendinţele actuale privind situaţia programelor de Responsabilitate Socială şi Managementul Eticii în organizaţiile din România; (2) predilecţia diferitelor categorii de organizaţii din România pentru instituţionalizarea eticii prin programe de responsabilitate socială şi / sau managementul eticii. Ipoteza că procesul de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România a cunoscut o serie de suprapuneri cu demersurile de responsabilitate socială, generate de confundarea celor două domenii a fost confirmată de rezultatele cercetării. Respondenţii confirmă astfel că aspectele de etică organizaţională au fost dezvoltate mai mult ca o componentă a programelor de responsabilitate socială. În plus, rezultatele cercetării confirmă şi cea de-a doua ipoteză a cercetării, privind nevoia de abordare complementară a RSC şi ME. 1 Am indicat deja mai multe astfel de cercetări, precum cercetarea derulată de CRJ în 2013, unde rata de răspuns a fost de 5,3%. 2 A se consulta Anexa II pentru detalierea răspunsurilor pe fiecare întrebare şi grafice corelate. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 31  Nivelul de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România – tendinţe şi perspective. Atunci când vorbim de organizarea eticii la nivel instituţional avem în vedere ceea ce Jeurissen3 detaliază ca fiind „îmbunătăţirea procesului de luare a deciziilor, a procedurilor şi structurilor dintr-o organizaţie, astfel încât operaţiunile organizaţiei să fie mai orientate spre principii etice"4. O astfel de formă de aplicare a eticii în context organizaţional, în care folosim instrumente şi unelte etice organizaţionale precum audit etic sau cod de etică, training-uri etice sau metode de decizie etică, dar şi alte metode ori strategii ce vizează gestionarea organizaţiei în manieră etică este sinonimă cu managementul eticii5. La ce nivel de dezvoltare putem situa managementul eticii în organizaţiile din România? Un bun punct de reper în acest sens este modelul integrat al managementului eticii dezvoltat de Jeurissen6, care propune depăşirea perspectivei dominante asupra managementului eticii, în care avem două abordări dihotomice corelate procesului de instituţionalizare a eticii, una bazată pe reguli şi una bazată pe valori7. Modelul lui Jeurissen vizează ordonarea instrumentelor de managementul eticii sub forma unui continuum de complexitate morală, punând în relaţie patru componente sau tipuri posibile de abordări: abordarea bazată pe reguli, abordarea bazată valori, abordarea bazată pe dialogul cu stakeholderii şi abordarea bazată dialogul social. Această relaţionare este, potrivit lui Jeurissen8, una contingentă, mai degrabă evolutivă 3 R. J. M. Jeurissen, „Moral Complexity in Organizations", în UR Frontisseries: 5. Ethics for life scientists, M. Korthals, R. WageningenBogers (ed.) (Dordrecht: Springer Management Series, 2004), p. 11, URL: http://library.wur.nl/frontis/eth ics/02a_jeurissen.pdf, pp. 11-20. 4 Ibidem 5 Ibidem 6 Ibidem 7 Distincţie introdusă de Sharp Paine (L. Sharp Paine, „Managing for organizational integrity", Harvard Business Review (1994), pp. 106-117, apud Jeurissen, p. 12) şi menţionată, de altfel, şi de documentul de poziţie al OECD din 1997 intitulat Managementul eticii guvernamentale. Jeurissen (p. 12) susţine în plus că nu este justificată opoziţia conformitate vs. integritate. În primul rând, pentru că termenul „integritate" devine confuz – pe de o parte conotă o arie mai largă de politici şi calităţi etice în organizaţii şi, pe de altă parte, este utilizat pentru o abordare specifică a managementului eticii (cea bazată pe valori). Apoi, distincţia nu este adecvată dat fiind că vorbim de conformitate ca de o strategie a integrităţii, nu una separată. 8 Jeurissen, p. 15. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 32 (evolutionary), dar care nu implică faptul că abordările sunt una mai bună decât alta, ci că fiecare poate fi adecvată în funcţie de situaţia specifică9. Adoptarea unei dintre abordări se face relativ la nivelul de complexitate morală a situaţiei întâlnite, dat fiind că cele patru abordări merg de la simplu la complex. Astfel, abordarea bazată pe reguli este potrivită pentru situaţiile cu un nivel de complexitate redus, atât normativ cât şi ca opţiuni de a acţiona, în timp ce abordarea bazată pe valori este potrivită pentru situaţiile cu un nivel redus de complexitate normativă dar o complexitate ridicată a acţiunilor posibile. Apoi, abordarea bazată pe dialogul cu stakeholderii este adecvată pentru situaţii cu o complexitate normativă ridicată şi complexitate acţională redusă, iar abordarea bazată pe dialogul social este nimerită pentru situaţiile cu un grad ridicat de complexitate, atât din punct de vedere normativ, cât şi acţional. Raportat la acest model, putem spune că managementul eticii se află în organizaţiile din România într-o etapă iniţială de dezvoltare, în care mecanismele şi instrumentele utilizate sunt reduse la minim, axate pe reglementări puţine şi canalizate pe codul de etică. Abordarea este una bazată pe reguli, care îmbină o complexitate redusă de acţiune şi o complexitate normativă redusă. Astfel, 70% dintre respondenţi declară că instrumentele folosite în organizaţia din care fac parte sunt centrate pe codul de etică (întrebarea III.3). Apoi, avem, pe de o parte, o frecvenţă destul de slabă a derulării programelor de ME (40% dintre respondenţii la întrebarea III.9. declară că în organizaţia lor au loc numai anual astfel de programe) şi, pe de altă parte, o raportare specifică scăzută a activităţilor de ME (numai 21% dintre respondenţii la întrebarea III.13 declară că organizaţia din care fac parte raportează activităţile de ME într-un raport specific, iar 37% menţionează raportul anual). Conform rezultatelor cercetării, în organizaţii se discută despre instituţionalizarea eticii în special la nivel de conducere (după cum indică 70% dintre respondenţii la întrebarea III.1.) şi mai puţin între colegi (după cum indică 30% dintre respondenţii la întrebarea III.1.). Întrebarea a urmărit să surprindă dacă angajaţii din companiile respondente sunt familiarizaţi cu temele conexe managementului eticii. Procentele indică, în fapt, precaritatea demersurilor de implementare a unor programe de ME, dat fiind că preocupările din zona de etică par să fie numai apanajul managerilor. 9 Propunerea lui Jeurissen (Ibidem) pentru o perspectivă contingentă asupra managementului eticii implică aşadar faptul că cele patru abordări se potenţează şi se susţin reciproc, niciuna fiind auto-suficientă. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 33 Pe de altă parte, 75% dintre respondenţii la întrebarea III.2. susţin că în organizaţia lor sunt derulate astfel de programe, iar 10% declară că se doreşte acest lucru. Trebuie subliniat însă că acest procent mare reflectă numai faptul că în organizaţiile respective sunt derulate diferite componente ale unor programe propriu-zise de ME, nu că vorbim de infrastructuri etice în 75% dintre organizaţiile respondente. Corelând rezultatele cercetării, putem observa că numai un procent de 35% dintre organizaţii pot afirma cu adevărat că au programe complexe de instituţionalizare a eticii, dat fiind că implementează o paletă mai largă de activităţi, care nu se rezumă numai la codul de etică. Rezultatele cercetării şi situaţia la nivel legislativ din România arată aşadar că avem un cadru normativ moral limitat, de complexitate scăzută, centrat aproape exclusiv pe coduri de etică. În acelaşi timp, organizaţiile par să fie dispuse să diversifice acţiunile în zona moralei, dat fiind că o parte dintre ele folosesc instrumente de instituţionalizare a eticii precum training-uri etice (9%), audit etic (4%), Hotline etic (8%) sau auto-training online (5%). Deşi procentele pentru toate aceste instrumente (26%) sunt mult mai mici comparativ cu acţiunile centrate pe coduri de etică (70%), ele arată o deschidere a organizaţiilor spre creşterea complexităţii acţiunilor de instituţionalizare a eticii, mai ales comparativ cu cercetarea din 200910, care nu a identificat astfel de categorii de instrumente. Existenţa unor astfel de instrumente în organizaţie este însă vitală pentru buna funcţionare a codurilor de etică, care nu pot fi eficiente decât în contextul unei infrastructuri etice funcţionale – după cum vom vedea în partea a doua a cărţii. În plus, vorbim de o majoritate a structurilor specializate care se ocupă de gestionarea programelor de ME (60%, dintre care 24% consilierul de etică, 20% comitetul de etică, 12% biroul de etică şi 4% ombudsmanul, conform răspunsurilor înregistrate la întrebarea III.4), faţă de o minoritate de alte structuri nespecializate care gestionează programele de ME (24%, conform răspunsurilor înregistrate la întrebarea III.4). E vorba, aşadar, de structuri organizaţionale dedicate derulării programelor de ME, fapt care sugerează o tendinţă de maturizare a modului de abordare a ME în cadrul organizaţiilor respondente. Apoi, putem remarca o tendinţă de specializare a personalului care lucrează în structurile de ME, dat fiind că respondenţii la întrebarea III.6. afirmă că 78% dintre cei care se ocupă de ME în organizaţia lor sunt specializaţi (mai ales în urma training-urilor – 44%). Faptul că structurile de ME se subordonează în majoritatea cazurilor direct conducerii organizaţiilor (în 72% din cazuri, după cum declară respondenţii la întrebarea III.7) este de asemenea un indiciu pentru tendinţa de maturizare a domeniului în România. 10 Mureşan, Situaţia managementului eticii în România. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 34 Programele de managementul eticii sunt în general interpretate ca activităţi corelate dezvoltării instituţionale sau resurselor umane în organizaţiile din eşantion, după cum indică 55% dintre respondenţii la întrebarea III.11 – iar acesta este un indicator pozitiv, dat fiind că reflectă rolul real al demersurilor de instituţionalizare a eticii, anume acela de a contribui la dezvoltarea organizaţiei şi, implicit, a membrilor acesteia în direcţia principiilor etice. Totodată, planificarea şi dezvoltarea programelor de ME se face preponderent pe baza unei analize etice, după cum declară 42% dintre respondenţii la întrebarea III.15 şi mai puţin pe criterii economice (24%). Dat fiind că organizaţiile din România trebuie să răspundă unor provocări morale din ce în ce mai crescute, sub presiunea stakeholderilor, nivelul de complexitate al acţiunilor din sfera managementului eticii este aşadar în creştere, astfel că vorbim mai degrabă de o etapă de tranziţie în evoluţia procesului de instituţionalizare a eticii în România. Tendinţa generală pare să fie aceea de a trece de la situaţia în care avem un nivel scăzut de complexitate atât în privinţa spectrului de acţiuni posibile, cât şi în privinţa cadrului normativ (într-o abordare bazată pe reguli, după modelul lui Jeurissen), spre un context în care creşte complexitatea acţiunilor pe care organizaţiile le pot implementa ca răspuns la noile probleme etice cu care se confruntă. În modelul propus de Jeurisssen, abordarea centrată pe valori este cea care caracterizează situaţia unei complexităţi normative reduse, combinată cu o complexitate ridicată la nivel acţional. Aşadar, putem spune că procesul de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România este preponderent axat pe o abordare centrată pe reguli, dar cu tendinţa de a trece spre o abordare centrată pe valori. Este însă prematur să spunem când se va finaliza acest proces de tranziţie, sau dacă organizaţiile din România vor alege să îmbine abordările managementului eticii din modelul avansat de Jeurissen, în funcţie de complexitatea deciziilor de natură morală cu care se confruntă. Ceea ce putem remarca în acest moment este că, spre deosebire de rezultatele cercetărilor anterioare, organizaţiile par mai deschise spre implementarea mai multor componente de ME, în timp ce personalul care se ocupă de aceste programe are un grad mai mare de specializare, pe baza training-urilor. Totuşi, similar cu situaţia descrisă de cercetări anterioare, se menţine tipul de abordare a ME axat pe reguli, sancţiuni şi centrat pe codul de etică.  Mecanisme de instituţionalizare a eticii. Rezultatele cercetării indică predilecţia organizaţiilor din România pentru implementarea aspectelor de etică pe baza modelului de conformitate, centrat pe reguli, norme, proceduri, sancţiuni şi mai puţin pe dezvoltarea unor competenţe sau a unui climat moral organizaţional. Astfel, majoritatea respondenţilor la INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 35 întrebarea III.3. menţionează că programele de ME din organizaţia lor cuprind activităţi centrate pe reguli şi sancţiuni (71%), precum redactarea şi implementarea unui cod de etică (19%), sancţionarea abaterilor de la codul de etică (18%), actualizarea codului de etică (16%) sau monitorizarea respectării reglementărilor interne de etică/ conformitate (18%). Se poate afirma, practic, că în acest moment ME este aproape sinonim cu implementarea şi monitorizarea codurilor de etică în organizaţiile respondente. Totodată, rezultatele cercetării indică predilecţia organizaţilor participante la studiu pentru reglementarea programelor de ME şi RSC pe bază de politici interne, date fiind ponderile mari de respondenţi care declară că în organizaţia din care fac parte ME are la bază o politică internă (39%, conform respondenţilor laîntrebarea III.10), respectiv că RSC are la bază o astfel de politică organizaţională (53%, conform respondenţilor laîntrebare II.10). Reglementările pe bază de proceduri interne ocupă o pondere mai mică (27% în cazul RSC şi 28% în cazul ME), lucru firesc, dat fiind că ME şi RSC sunt procese ample, care trebuie în primul rând susţinute prin politici interne şi, secundar, prin proceduri. Interesant este că, în timp ce 28% dintre respondenţi declară că ME este reglementat pe baza unui document public, procentul este 0% în cazul RSC, ceea ce sugerează o mai mare transparenţă în cazul programelor de etică. Explicaţia poate fi aceea că respondenţii asociază documentele care reglementează ME fie cu un cod de etică sau conduită, fie cu regulamentul de organizare internă, iar aceste documente sunt în general publice. Apoi, demersurile de RSC fiind voluntare, organizaţiile respondente tind să nu abordeze cu maximă stricteţe transparenţa reglementărilor din această zonă. Tendinţa către un model de instituţionalizare a eticii bazat pe conformitate este susţinută şi de răspunsurile la întrebarea III.12, majoritatea respondenţilor (52%) definind ME drept „o practică instituţională de implementare a unor programe ce creează infrastructura etică a organizaţiei: training etic, audit etic, coduri de etică, hotline etic, etc." Totuşi, răspunsurile la întrebarea III.16 infirmă această tendinţă, căci 50% dintre respondenţi consideră că ME este interpretat în organizaţia lor drept „efortul organizaţiei de a crea un context instituţional care educă şi stimulează angajaţii să aibă o conduită etică, astfel încât să poată fi atinse aşteptările şi cerinţele legitime ale stakeholderilor (în general prin minimizarea impactul negativ al organizaţiei asupra acestora)" – aşadar după un model bazat pe integritate. Un procent mai mic, dar totuşi important de respondenţi, 35%, consideră că „managementul eticii înseamnă programe de monitorizare şi combatere a acţiunilor imorale ale angajaţilor prin acţiuni de prevenire şi sancţionare (prin instituirea unui cod de etică, a unui audit de etică, a unei comisii de etică, a unui responsabil de etică, etc.)". MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 36 Chiar dacă la nivel de cercetare academică se încearcă depăşirea distincţiei conformitate-integritate ca model de abordare a ME11 centrat fie pe implementarea unor reguli etice specifice privind conduita în organizaţii, fie pe crearea unei culturi organizaţionale, în practică se pare că încă nu există această tendinţă. Acest fapt este valabil cu precădere pentru ţări ca România, unde ME se află încă într-un stadiu de început al dezvoltării. Totuşi, acest lucru poate fi transformat într-un avantaj, în sensul că pot fi mai rapid asimilate dezvoltările conceptuale recente care încearcă să depăşească distincţiile aride şi să unească cele două (sau patru, după Jeurissen12) modele de abordare a ME într-o singură abordare integratoare, cu mai multe şanse de succes. Este, desigur, nevoie de specialişti care să lucreze în organizaţii şi să fie instruiţi în acest sens, şi, din fericire, tendinţa indicată de cercetare (întrebarea III.6. – referitoare la specializarea personalului care se ocupă de ME şi RSC în organizaţii) este că avem un procent minoritar de ne-specialişti (11%, la care se adaugă, eventual, 11% de răspunsuri de tip „nu ştiu/ nu răspund") care ocupă funcţii corelate structurilor de ME în organizaţiile din România respondente. Astfel, 44% dintre respondenţii la întrebarea III.6 declară că personalul care se ocupă de ME în organizaţia lor este specializat în baza unor training-uri, 11% în urma unor studii postuniversitare, iar 22% în urma unor studii universitare. Totuşi, se cuvine remarcat aici că studiile universitare disponibile în universităţile din România nu au programe de licenţă dedicate formării de specialişti în ME, cel mult cursuri de etica în afaceri sau cursuri generale de etică. La nivel postuniversitar au apărut, într-adevăr, în ultimii ani programe de masterat specializate în acest sens (precum masteratul de Etică aplicată în societate, afaceri şi organizaţii organizat de Facultatea de Filosofie a Universităţii din Bucureşti), dar acestea sunt încă puţine la număr.  Instrumente de instituţionalizare a eticii. În ceea ce priveşte instrumentele utilizate de organizaţiile din eşantion pentru internalizarea aspectelor de etică, rezultatele cercetării indică o preferinţă pentru codurile de etică, instrument utilizat atât în cadrul programelor de ME, cât şi al celor de RSC. Bunăoară, răspunsurile înregistrate la întrebarea II.3. indică faptul că programele de RSC derulate de organizaţiile respondente acoperă o arie de activităţi destul de largă, de la activităţi sociale (14%), activităţi ce ţin de morala internă a organizaţiei – precum implementarea unui cod de etică, a unor training-uri etice, audit etic intern (13%), sponsorizări şi voluntariat în 11 Jeurissen, pp. 10-16. 12 Ibidem INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 37 comunitate (câte 12%), până la activităţi ecologice şi educaţionale/ culturale (ambele câte 11%), activităţi sportive şi programe pentru angajaţi (8%), politici care sprijină diversitatea, drepturile omului, egalitatea de şanse (6%). Comparativ, răspunsurile la întrebarea III.3 indică o polarizare a programelor de ME în jurul unui număr limitat de activităţi, majoritatea (53%) corelate codului de etică al organizaţiei. De altfel, totalitatea respondenţilor care afirmă că organizaţia din care fac parte derulează programe de ME menţionează faptul că au un cod de etică. În plus, zona de RSC este percepută de respondenţi ca implicând un grad mai ridicat de complexitate decât ME, fapt ce este indicat de răspunsurile înregistrate la întrebările II.12 şi III.12. Astfel, 43% dintre respondenţii la întrebarea II.12 consideră că RSC este un stil de management (care ia în calcul toate tipurile de impact ale activităţilor organizaţiei asupra societăţii) şi tot 43% consideră că este un proces instituţional formal (prin care organizaţiile integrează preocupări sociale, de mediu, etice sau ale consumatorilor în strategia de funcţionare). În schimb, majoritatea respondenţilor la întrebarea III.12 consideră că ME este numai o practică instituţională (de implementare a unor programe ce creează infrastructura etică a organizaţiei), percepţia fiind aşadar că ME este mai puţin complex decât RSC. Totuşi, o pondere mai mare de respondenţi la întrebarea III.17 (84%) consideră că programele de ME contribuie la eficienţa economică, faţă de 68% respondenţi la întrebarea II.17 care consideră că RSC contribuie la eficienţa economică. Ponderile ar putea sugera un interes mai mare din partea organizaţiilor pentru dezvoltarea ME comparativ cu RSC, însă am văzut că celelalte răspunsuri din cadrul cercetării indică opusul. Ponderile contrazic, în plus, atât percepţia generală că „etica mai mult încurcă", cât şi poziţia CE, care încurajează dezvoltarea de programe de RSC tocmai pe motivul dezvoltării economice. O explicaţie pentru percepţiile exprimate de respondenţi cu privire la relaţia RSC-ME prin prisma eficienţei economice poate fi aceea că respondenţii corelează în mod direct implementarea programelor de ME cu evitarea unor pierderi financiare generate de furt sau fraudă, în timp ce nu asociază la fel de direct implementarea programelor de RSC cu recuperarea investiţiilor şi creşterea veniturilor. Dat fiind că programele de RSC acoperă o paletă mai largă de activităţi decât cele de ME în organizaţiile respondente, structurile care le gestionează sunt mai complexe. Astfel, 69% dintre respondenţii la întrebarea II.4 declară că în organizaţia lor proiectele de RSC sunt gestionate de un departament/ birou/ serviciu specializat şi numai 23% de o persoană. Comparativ, numai 12% dintre respondenţii la întrebarea III.4. declară că în organizaţia lor proiectele de ME sunt gestionate de un birou/ serviciu de etică MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 38 şi 28% de o persoană (consilierul de etică 24% şi ombudsman-ul 4%), la care se adaugă un procent de 36% de structuri ce se întrunesc numai la nevoie (16% o comisie de disciplină şi 20% comitetul de etică). Aceste diferenţe de ponderi indică faptul că programele de RSC sunt administrate în mod mai sistematic şi mai bine organizat la nivel instituţional, în timp ce programele de ME nu sunt încă la fel de mult dezvoltate pentru a crea nevoia organizaţiilor de a institui birouri sau departamente care să deruleze aceste programe. De altfel, conform declaraţiilor respondenţilor la întrebările II.5 şi III.5, în 63% dintre cazuri structurile de RSC au fost înfiinţate înaintea celor de ME, iar în 25% din cazuri cele două tipuri de structuri au fost înfiinţate simultan. Pare aşadar o consecinţă firească faptul că programele de RSC sunt mai bine dezvoltate şi gestionate de structuri mai bine aşezate decât cele de ME.  Instituţionalizarea eticii în diferite categorii de organizaţii din România. Rezultatele cercetării indică faptul că, cel puţin la nivel declarativ, companiile par să fie cele mai preocupate de implementarea şi raportarea activităţilor de RSC şi ME dintre toate cele trei categorii de organizaţii chestionate. Astfel, 75% dintre companii raportează rezultatele de RSC într-un raport specific sau anual şi 50% raportează rezultatele programelor de ME, toate companiile respondente declarând că implementează activităţi diverse de RSC şi ME. Tendinţa companiilor este de a da totuşi prioritate programelor de RSC, care sunt derulate mai des şi includ tipuri de activităţi mai diversificate decât cele de ME – dacă 62% dintre respondenţii la întrebarea II.9 declară că în organizaţia lor au loc lunar activităţi specifice RSC, numai 37% dintre respondenţii la întrebarea III.9. declară aceeaşi frecvenţă raportată la programele de ME. ONG-urile sunt axate în aproape aceeaşi măsură pe programe de RSC şi de ME – respondenţii declară în procent de 66,7% că organizaţia lor derulează programe de RSC, respectiv în procent de 55,6% că organizaţia lor derulează programe de ME – la care se adaugă 11,1% respondenţi care declară că se doreşte acest lucru în organizaţia din care fac parte. În ceea ce priveşte frecvenţa programelor de ME şi RSC în cadrul ONG-urilor, 50% dintre respondenţii la întrebarea II.9 declară că organizaţia lor derulează lunar activităţi de RSC, în timp ce procentul este nul în cazul respondenţilor la întrebarea III.9 în privinţa frecvenţei lunare a activităţilor de ME. Frecvenţa mai slabă a activităţilor de ME derulate de ONG-urile respondente nu este însă reflectată şi de gradul de raportare a rezultatelor de RSC (56%), respectiv ME (63%), sugerând un echilibru în modalitatea de raportare a clor două tipuri de activităţi. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 39 În schimb, instituţiile publice sunt centrate mai mult pe programe de managementul eticii, dat fiind că 33,3% dintre respondenţii la întrebarea II.2. declară că organizaţia din care fac parte derulează programe de responsabilitate socială, în timp ce 66,7% dintre respondenţii la întrebarea III.2. declară că organizaţia din care fac parte derulează programe de managementul eticii şi 33,3% dintre respondenţii la aceeaşi întrebare declară că se doreşte implementarea de programe de management al eticii în organizaţia lor. Apoi, dacă toţi respondenţii din instituţii publice declară la întrebarea II.9 că în organizaţia lor au loc numai semestrial activităţi specifice RSC, 50% dintre respondenţii la întrebarea III.9. declară o frecvenţă lunară raportată la programele de ME. Accentul pus de instituţiile publice pe instituţionalizarea eticii, în defavoarea demersurilor de RSC, este reflectat şi la nivel de raportare, dat fiind că 66% dintre instituţiile publice respondente raportează rezultatele privind ME, faţă de numai 33% care raportează rezultatele de RSC. Rezultatele indică aşadar faptul că instituţiile publice sunt mai axate pe demersuri de instituţionalizare a eticii şi mai puţin pe RSC, în timp ce companiile private sunt la polul opus, iar ONG-urile tind să acorde aceeaşi atenţie programelor de ME şi RSC. Situaţia poate fi explicată, pe de o parte, prin faptul că instituţiile publice sunt obligate prin legislaţia în vigoare să implementeze măsuri de instituţionalizare a eticii şi, pe de altă parte, prin aceea că mediul privat este stimulat de politicile europene în primul rând să dezvolte zona de responsabilitate socială. Apoi, ONG-urile se situează pe o poziţie de mijloc, dat fiind că şi statutul lor este unul intermediar, situat la graniţa dintre public şi privat.  Suprapuneri şi confuzii în implementarea programelor de ME şi RSC. Datele colectate susţin ipoteza ce a stat la baza cercetării, anume că procesul de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România a cunoscut o serie de suprapuneri cu demersurile de responsabilitate socială, generate de confundarea celor două domenii. În acest context, aspectele de etică au fost dezvoltate mai mult ca o componentă a programelor de responsabilitate socială. Răspunsurile par să indice însă nevoia de abordare complementară a RSC şi ME, fapt care susţine cea de-a doua ipoteză a cercetării. Astfel, la întrebarea II.3. (privind tipurile de activităţi din cadrul programelor de RSC) a doua valoare procentuală (13%) o au răspunsurile care indică faptul că programele de RSC cuprind activităţi ce ţin de morala internă a organizaţiei, la o diferenţă procentuală mică faţă de activităţile sociale (14%), indicate de respondenţi ca având prima valoare procentuală. În mod similar, la întrebarea II.11. a doua valoare procentuală (28%) o au răspunsurile care indică faptul că activităţile de RSC sunt asociate MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 40 activităţilor de ME (faţă de prima valoare procentuală, de 31%, care indică asocierea activităţilor de RSC cu cele de relaţii publice/comunicare). Reciproc, la întrebarea III.11. a doua valoare procentuală (20%) o au răspunsurile care indică faptul că activităţile de ME sunt asociate activităţilor de RSC (faţă de prima valoare procentuală, de 55%, care indică asocierea activităţilor de ME cu cele de resurse umane / dezvoltare instituţională). Tot o confuzie între cele două domenii indică şi răspunsurile primite la întrebarea II.15, unde a doua valoare procentuală (22%) o au răspunsurile care spun că planificarea şi derularea programelor de RSC se face pe baza unei analize etice (faţă de prima valoare procentuală, de 24%, pe care o au răspunsurile care spun că planificarea şi derularea programelor de RSC se face pe baza unei analize sociale). Similar, a doua valoare procentuală (12%) la întrebarea III.15 o au răspunsurile cele care spun că planificarea şi derularea programelor de ME se face pe baza unei analize sociale (faţă de prima valoare procentuală, de 42%, pe care o au răspunsurile care spun că planificarea şi derularea programelor de ME se face pe baza unei analize etice). O explicaţie a acestei confuzii pare să fie furnizată de răspunsurile la întrebările II.16 şi III.16, care indică, atât în cazul RSC cât şi în cel al ME, o orientare a organizaţiilor către stakeholderi. Astfel, cei mai mulţi respondenţi (33%) la întrebarea II.16 declară că în organizaţia din care fac parte RSC înseamnă „programe adresate tuturor categoriilor de stakeholderi interni şi externi prin care organizaţia aduce plusvaloare socială". În plus, cei mai mulţi respondenţi la întrebarea III.16 (50%) declară că în organizaţia din care fac parte ME înseamnă „efortul organizaţiei de a crea un context instituţional care educă şi stimulează angajaţii să aibă o conduită etică, astfel încât să poată fi atinse aşteptările şi cerinţele legitime ale stakeholderilor (în general prin minimizarea impactul negativ al organizaţiei asupra acestora)". Chiar dacă ambele tipuri de demersuri, atât cele de RSC cât şi cele de ME sunt axate pe stakeholderii organizaţiilor, totuşi problemele pe care le acoperă sunt diferite. În timp ce demersurile de responsabilitate socială sunt orientate către interesele generale ale stakeholderilor, în linie cu interesele economice ale organizaţiei, demersurile de instituţionalizare a eticii sunt axate exclusiv pe aspectele morale din viaţa organizaţiei şi pe adoptarea acelor decizii care armonizează interesele tuturor stakeholderilor organizaţiei13, fără a acorda un statut privilegiat organizaţiei în sine. Faptul că atât RSC cât şi ME sunt axate pe stakeholderii organizaţiei nu trebuie să ducă aşadar la o suprapunere a celor două domenii, sau la a privi etica drept una din componentele RSC. Tentaţia de a include sub umbrela 13 Kaptein, p. 51 şi urm. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 41 RSC aspectele ce ţin de morala organizaţiei este, în final, auto-distructivă. A confunda sfera ME şi RSC înseamnă a ignora, în fapt, specificul unuia din cele două domenii, pe care îl sacrificăm în favoarea celuilalt. Bunăoară, a spune că o organizaţie care are programe – chiar şi strategice – de RSC este, inerent, o organizaţie morală, nu denotă decât fie o necunoaştere a zonei de competenţe din sfera managementului eticii, fie o ignorare voită a demersurilor consistente şi solicitante pe care o organizaţie ar trebui să le facă pentru a putea a putea fi cu adevărat considerată morală. Desigur, e important aici şi cum definim zona de acţiune a RSC – iar faptul că nu avem un consens definiţional al conceptului poate fi în sine o cauză importantă a confuziilor dintre sfera RSC şi sfera ME. La aceasta se adaugă, după cum precizam, şi unele demersuri teoretice de a include responsabilitatea morală în sfera responsabilităţii sociale14, direcţie în care se înscrie şi interpretarea RSC din perspectiva Comisiei Europene pe care am amintit-o deja. Trebuie să fim însă foarte atenţi la mirajul de a include multiple tipuri de responsabilităţi sub umbrela RSC, căci riscul major este de a le trata pe fiecare superficial, fără a le asuma şi îndeplini cu adevărat.  Nevoia de abordare complementară a RSC şi ME. În acest context, care este soluţia la care pot apela organizaţiile pentru a da cu adevărat seama de responsabilităţile care le revin şi pentru a fi considerate organizaţii integre? Am formulat un posibil răspuns prin cea de-a doua ipoteză a cercetării, privind nevoia de abordare complementară a RSC şi ME, ipoteză care a fost de asemenea susţinută de rezultatele cercetării. Astfel, în timp ce 50% dintre respondenţii la întrebarea IV.1. declară că activităţile aferente RSC şi ME se suprapun parţial, 76% dintre respondenţii la întrebarea IV.3. consideră că este o diferenţă între responsabilitatea socială şi responsabilitatea morală a unei organizaţii (deşi 35% dintre aceştia nu ştiu să explice în ce constă diferenţa). Dintre respondenţii care precizează în ce constă diferenţa dintre cele două tipuri de responsabilităţii, o parte menţionează aspecte precum „dimensiunea morală se referă la setul de valori al organizaţiei, dimensiunea socială la relaţiile cu stakeholderii" sau „responsabilitatea socială e legată de parametrii economici, responsabilitatea morală nu", ori „responsabilitatea socială include responsabilitatea morală a organizaţiei". 14 Archie B. Carroll, „A Three-Dimensional Conceptual Model of Corporate Social Performance", în Academy of Management Review, 4, nr. 4 (1979) pp. 497-505 şi A. B. Carroll, "The Pyramid of Corporate Social Responsibility: Toward the Moral Management of Organizational Stakeholders" Business Horizons, 34, nr. 42 (1991), 39-48. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 42 Faptul că majoritatea respondenţilor consideră că cele două domenii se suprapun parţial dar sunt distincte este un argument pentru nevoia de complementaritate dintre ME şi RSC, iar acest lucru este susţinut de procentul mare de respondenţi (71%) la întrebarea IV.5., care consideră că programele de etică şi cele de responsabilitate socială ar trebui să fie complementare. Atitudinile cu privire la oportunitatea gestionării unor programe complementare de ME şi RSC sunt însă împărţite. Pentru 50% dintre respondenţii la întrebarea IV.4. este irelevant dacă programele sunt derulate de acelaşi departament/ aceeaşi persoană, în timp ce 39% susţin ideea că nu este oportun ca cele două tipuri de programe să fie derulate de acelaşi departament/aceeaşi persoană. Polarizarea răspunsurilor poate fi explicată, pe de o parte, prin faptul că o relaţie de complementaritate dintre cele două domenii face ca gestionarea lor separată sau în comun să nu ridice probleme, altfel spus să fie irelevantă şi, pe de altă parte, prin faptul că respondenţii tind să distingă între cele două tipuri de programe inclusiv în planul gestionării lor. Complementaritatea programelor de ME şi RSC este, aşadar, un deziderat pentru situaţia curentă din organizaţiile din România. Dar ce înseamnă, în fapt, această abordare complementară? Jeurissen15 propune, de pildă, model integrativ, în care este nuanţată distincţia clasică dintre managementul stakeholderilor, ca instrument de RSC axat mai mult pe relaţiile externe ale organizaţiei, şi managementul eticii, ca domeniu axat mai mult pe relaţiile interne ale organizaţiei. Problema acestui model integrativ este că Jeurissen plasează sub umbrela noţiunii de managementul eticii pe cea de RSC, ceea ce va genera, în final, aceleaşi critici cu privire la extinderea nejustificată a conceptului de management al eticii pe care le-a primit anterior noţiunea de RSC. În plus, avem la nivel practic instrumente diferite cu care fiecare domeniu operează. Dacă managementul eticii lucrează cu instrumente şi structuri precum audit etic, training etic, cod de etică, comisii de etică, consilier de etică, responsabilitatea socială corporativă lucrează cu instrumente şi structuri precum audit social, programe de sprijinire a comunităţii, voluntariat pentru cauze sociale, alinierea intereselor economice ale organizaţiei cu interesele generale ale stakeholderilor, coordonator RSC. Dacă prin demersurile de responsabilitate socială organizaţiile încearcă să vină în întâmpinarea nevoilor stakeholderilor, prin acţiuni care să sporească bunăstarea socială, prin managementul eticii organizaţiile încearcă să respecte interesele stakeholderilor în mod imparţial, prin acţiuni care să limiteze impactul negativ al organizaţiilor prin apel la principii morale. 15 Ibidem, p. 11. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 43 În varianta schiţată aici, responsabilitatea socială şi responsabilitatea morală (în forma operaţionalizată de management al eticii) a organizaţiilor pot fi privite drept două părţi complementare ale aceluiaşi întreg, pe care îl putem denumi generic Responsabilitate Organizaţională16. Deşi ambele tipuri de responsabilităţi se referă la impactul asupra stakeholderilor, cele două concepte operează în practică cu instrumente diferite de analiză şi evaluare socială şi, respectiv, morală. Prin avansarea unei perspective complementare asupra celor două noţiuni şi a practicilor aferente lor pot fi depăşite criticile aduse fiecăreia dintre ele şi putem spera să avem organizaţii cu adevărat integre. În practică, acest lucru se poate realiza prin corelarea departamentelor (de regula separate) de RSC/Sustenabilitate/Public Affairs şi a celor de Etică/Conformitate/Internal Affairs, pentru a facilita o mai bună colaborare şi completare reciprocă a activităţii specialiştilor care se ocupă de fiecare dintre cele două domenii. Limitări şi sugestii pentru cercetări viitoare În primul rând, rezultatele cercetării trebuie relativizate la categoriile de organizaţii incluse în eşantion, acesta fiind format din cele mai mari şi vizibile organizaţii din sectorul public, privat şi neguvernamental. Astfel, procentul mare de organizaţii care derulează programe de managementul eticii (75%) şi responsabilitate socială (75%) şi care au angajaţi specializaţi în această zonă (78%, respectiv 80%) trebuie pus în primul rând pe seama faptului că vorbim de organizaţii bine dezvoltate, lider în sectorul lor de activitate. Viitoare cercetări ar putea alege un eşantion format, de pildă, din întreprinderi mici şi mijlocii, instituţii publice locale sau ONG-uri fără statut de utilitate publică, aceste segmente putând genera rezultate şi interpretări complet diferite. În al doilea rând, o limitare importantă a cercetării este rata mică de răspuns, de altfel caracteristică pentru cercetările academice de acest tip. Aşadar rezultatele cercetării trebuie extinse cu precauţie la nivelul întregului sector public, privat şi neguvernamental din România, dată fiind slaba reprezentativitate a acestor organizaţii în rândul respondenţilor. Corelat cu rata mică de răspuns, cercetarea nu a putut scoate în evidenţă diferenţe semnificative între organizaţii cu capital român, străin sau mixt, stabilirea unor corelaţii de acest tip fiind o sugestie pentru cercetări viitoare. 16 Un punct de vedere similar este susţinut şi de Cristian Ducu, "Jos cu RSC-ul! Sus Etica în afaceri!" Regândind locul RSC-ului în arhitectura organizaţiilor, în Dumitru Borţun, (ed.), Responsabilitatea socială corporativă: de la relaţiile publice la dezvoltarea durabilă (Bucureşti: SNSPA, 2010), pp. 68-82. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 44 În al treilea rând, rezultatele cercetării sunt influenţate de modul în care organizaţiile din eşantion înţeleg şi folosesc terminologia conexă managementului eticii. Astfel, organizaţiile respondente echivalează codul de etică şi codul de bune practici, codul de conduită sau codul de afaceri, astfel că nu este foarte clar dacă rezultatele cercetării se referă într-adevăr numai la aspecte de etică. În plus, organizaţiile respondente tind să identifice managementul eticii cu simpla conformitate (compliance), interpretând instituţionalizarea eticii în acest sens restrâns. În final, interpretarea rezultatelor cercetării sugerează că anumite întrebări din chestionar ar putea fi dezvoltate mult mai în detaliu. O sugestie pentru cercetări viitoare ar fi să le solicite respondenţilor să indice mai exact ce tip de specializare în zona eticii au angajaţii care se ocupă de instituţionalizarea eticii, dar şi să includă întrebări legate strict de experienţa personală a respondentului pentru a afla, de pildă, dacă acesta a luat personal parte la training-uri de etică sau dacă vreun coleg de-al său a participat. Concluzii Rezultatele cercetării derulate în rândul companiilor private, instituţiilor publice şi organizaţiilor neguvernamentale din România indică următoarele aspecte:  Procesul de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România a cunoscut o serie de suprapuneri cu demersurile de responsabilitate socială, generate de confundarea celor două domenii. Pe fondul unei lipse de consens definiţional asupra RSC, coroborat cu demersuri teoretice de a include în sfera RSC multiple tipuri de responsabilităţi, precum şi cu încurajarea venită din partea Comisiei Europene de a implementa programe de RSC care să includă aspecte de etică, organizaţiile respondente au tendinţa de a confunda sfera ME şi RSC, internalizând aspectele de etică în parte prin intermediul RSC. Astfel, 28% dintre respondenţii la întrebarea II.11. indică faptul că activităţile de RSC sunt asociate activităţilor de ME în organizaţia din care fac parte şi, reciproc, 20% dintre respondenţii la întrebarea III.11. indică faptul că activităţile de ME sunt asociate activităţilor de RSC în organizaţia din care fac parte. În acelaşi timp, totalitatea respondenţilor la întrebarea IV.2. consideră că programele de RSC au implicit o componentă de moralitate, iar un procent mai mic, dar totuşi relevant din respondenţii la întrebarea II.3. (13%) declară că programele de RSC din organizaţia lor cuprind activităţi ce ţin de morala internă a organizaţiei. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 45  Este nevoie de o abordare complementară a programelor de ME şi RSC pentru ca organizaţiile din România să dea dovadă de integritate. Dincolo de starea de fapt care indică unele confuzii între sfera RSC şi ME, organizaţiile respondente consideră că cele două domenii ar trebui să fie complementare, iar acest tip de abordare pare să dea cel mai bine seama de nevoile şi interesele stakeholderilor. Astfel, dacă 50% dintre respondenţii la întrebarea IV.1. declară că activităţile aferente RSC şi ME se suprapun parţial în organizaţia din care fac parte, 76% dintre respondenţii la întrebarea IV.3 consideră că domeniile sunt distincte. Apoi, majoritatea respondenţilor (71%) la întrebarea IV.5. consideră că programele de etică şi cele de responsabilitate socială ar trebui să fie complementare. Tratarea responsabilităţii morale şi sociale a organizaţiilor în mod echivalent şi complementar poate fi un prim pas pentru a trece de la simpla mimare a asumării unor responsabilităţi organizaţionale la un demers consistent şi relevant.  Organizaţiile internalizează aspectele de etică pe baza modelului de conformitate. Mecanismele de instituţionalizare a eticii implementate de organizaţiile din România sunt centrate pe reguli, norme, proceduri, sancţiuni, şi mai puţin pe dezvoltarea unor competenţe sau a unui climat moral organizaţional. Astfel, activităţile aferente programelor de ME sunt în proporţie de 71% axate pe redactarea, implementarea şi actualizarea de coduri de etică, precum şi sancţionarea abaterilor de la aceste coduri şi monitorizarea respectării reglementărilor interne.  Organizaţiile au o preferinţă pentru codurile de etică, instrument de instituţionalizare a eticii utilizat atât în cadrul programelor de ME, cât şi a celor de RSC. Totalitatea respondenţilor care declară că în organizaţia lor sunt derulate activităţi de ME (75%) declară şi că au un cod de etică. Corelat şi cu mecanismele de instituţionalizare a eticii centrate pe reguli şi sancţiuni, se poate afirma, practic, că în acest moment ME este aproape sinonim cu implementarea şi monitorizarea codurilor de etică. În schimb, se poate constata o mai mare specializare a programelor de responsabilitate socială faţă de cele de managementul eticii în organizaţiile cuprinse în eşantion, date fiind diversificarea mai mare a tipurilor de activităţi din cadrul programelor de RSC (activităţi sociale 14%, sponsorizări şi voluntariat în comunitate 12%, activităţi ecologice şi educaţionale/culturale 11%, etc.), frecvenţa mai ridicată a derulării şi raportării acestui tip de activităţi, precum şi faptul că programele de RSC sunt în general gestionate de structuri organizaţionale complexe. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 46  Organizaţiile din România parcurg o etapă de tranziţie în evoluţia procesului de instituţionalizare a eticii. Abordarea managementului eticii în organizaţiile respondente este una bazată pe reguli, care îmbină o complexitate redusă de acţiune şi o complexitate normativă redusă17, ce caracterizează o etapă iniţială de dezvoltare, în care mecanismele şi instrumentele utilizate sunt reduse la minim, axate pe reglementări puţine şi canalizate pe codul de etică. Numai 35% dintre organizaţiile respondente declară că implementează o paletă mai largă de instrumente etice, astfel că numai relativ la acest procent minoritar putem spune că vorbim cu adevărat de o infrastructură etică. În contextul în care organizaţiile trebuie să răspundă unor provocări morale din ce în ce mai crescute, sub presiunea stakeholderilor, nivelul de complexitate al acţiunilor din sfera managementului eticii este în creştere, astfel că vorbim de o etapă de tranziţie în evoluţia procesului de instituţionalizare a eticii în România. Tendinţa generală, aşadar, pare să fie aceea de a trece de la situaţia în care avem un nivel scăzut de complexitate atât în privinţa spectrului de acţiuni posibile, cât şi în privinţa cadrului normativ (într-o abordare bazată pe reguli, după modelul lui Jeurissen18), spre un context în care creşte complexitatea acţiunilor pe care organizaţiile le pot implementa ca răspuns la noile probleme etice cu care se confruntă (într-o abordare bazată pe valori, după modelul lui Jeurissen19).  Companiile sunt cele mai receptive la instituţionalizarea eticii dintre categoriile de organizaţii incluse în cercetare. Rezultatele cercetării sugerează că organizaţiile cele mai preocupate de implementarea şi raportarea activităţilor de RSC şi ME sunt companiile – 100% dintre companiile respondente declară că au programe de ME şi RSC. În ceea ce priveşte importanţa pe care o acordă diferitele categorii de organizaţii din eşantion demersurilor de RSC sau ME, rezultatele indică faptul că instituţiile publice sunt mai axate pe demersuri de instituţionalizare a eticii şi mai puţin pe RSC, în timp ce companiile private sunt la polul opus, iar ONG-urile tind să acorde aceeaşi atenţie programelor de ME şi RSC. Concluziile sunt bazate pe nivelul de implementare, diversificare şi raportare a activităţilor de RSC şi ME, iar situaţia poate fi explicată, pe de o parte, prin faptul că instituţiile publice sunt obligate prin legislaţia în vigoare să implementeze măsuri de instituţionalizare a eticii şi, pe de altă parte, prin aceea că mediul privat este stimulat de politicile europene în primul rând să dezvolte zona de responsabilitate 17 Jeurissen, pp. 10-16. 18 Ibidem 19 Ibidem INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 47 socială. Apoi, ONG-urile se situează pe o poziţie de mijloc, dat fiind că şi statutul lor este unul intermediar, situat la graniţa dintre public şi privat. Comparând rezultatele acestei cercetări cu alte cercetări similare20, putem constata unele similitudini în privinţa predilecţiei organizaţiilor pentru adoptarea modelului conformităţii şi concentrarea pe instrumente de instituţionalizare a eticii precum coduri de etică, dat fiind că procente majoritare din organizaţiile respondente la aceste cercetări au indicat că au un cod de etică şi că sunt axate pe monitorizarea respectării normelor interne. Apoi, cercetările par să indice o corelaţie directă între dimensiunea unei organizaţii şi adoptarea unor mecanisme şi instrumente de instituţionalizare a eticii. În schimb, pot fi semnalate unele diferenţe în privinţa structurilor care gestionează programele de ME şi specializării personalului. Cronologic, se poate spune că organizaţiile au început să acorde mai multă atenţie acestor structuri – dacă la cercetarea CCEA din 2009 respondenţii aproape că nu indicau existenţa vreunui departament sau a unei funcţii dedicate (ex. ofiţer/consilier de etică), cercetarea Transparency International-România din 2011 arată că 30% dintre respondenţi declară că au în organizaţie astfel de departamente. La cercetarea din 2012 descrisă aici 36% dintre respondenţi declară că aspectele de ME sunt gestionate în organizaţia din care fac parte de un birou de etică sau un consilier de etică. În fine, cercetarea CRJ din 2013 menţionează că 38% dintre respondenţi afirmă că organizaţia din care fac parte are un departament sau un ofiţer de etică şi conformitate. Putem spune, în final, că orice discuţie cu privire la responsabilitatea socială care nu ţine cont şi de responsabilitatea morală a organizaţiilor – operaţionalizată în procesul de instituţionalizare a eticii – este lipsită de consistenţă, dat fiind că ignoră o parte semnificativă a implicaţiilor pe care acţiunile organizaţiilor le au asupra stakeholderilor. Ignorarea sau tratarea superficială a responsabilităţii morale de către organizaţii are drept consecinţă directă lipsa de consistenţă a unor demersuri din zona de sustenabilitate sau responsabilitate socială. Demersurile centrate pe programe de responsabilitate socială care nu implică un angajament moral corporativ (cărora le lipseşte, aşadar, componenta de responsabilitate morală) sunt superflue şi nu au un impact semnificativ asupra stakeholderilor. Derularea programelor de managementul eticii în mod complementar cu cele de responsabilitate socială poate fi soluţia pentru aceste neajunsuri. 20 Am amintit deja de cercetarea CCEA (2009), Transparency International (2011) şi CRJ (2013). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 48 I.2. Un model viabil: Olanda – Studii de caz Demersurile de instituţionalizare a eticii au avut o evoluţie diferită în alte ţări din Europa şi din lume, comparativ cu situaţia din România. Mecanismele şi instrumentele folosite de organizaţii ce operează în alte ţări pot fi o sursă de inspiraţie pentru organizaţiile din România şi poate chiar un model de urmat. Cele cinci studii de caz ale organizaţiilor din Olanda incluse în această secţiune au la bază, pe de o parte, interviuri personale21 cu diferiţi membri ai acestor organizaţii (conform Anexei III) şi, pe de altă parte, informaţii existente pe website-urile organizaţiilor22. Au fost incluse organizaţii din sectoare diferite: mediul de afaceri (Rabobank, TNT Express, KPMG), sectorul public (Primăria din Rotterdam) şi categoria non-profit (Universitatea Erasmus). Similar cercetării derulate în organizaţiile din România, studiile de caz urmăresc modul de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din Olanda, discutând în paralel situaţia programelor de managementul eticii şi responsabilitate socială23. KPMG Olanda KPMG este o reţea globală de firme care oferă servicii profesionale de audit, consultanţă fiscală şi consultanţă în afaceri către companii, guverne, agenţii din sectorul public, dar şi organizaţii non-profit. Istoria recentă a KPMG începe în 1987 prin fuziunea dintre Peat Marwick International (PMI) şi Klynveld Main Goerdeler (KMG), însă membrii fuziunii au, individual, o istorie ce se extinde până în anul 1870 şi este legată de trei oraşe cheie: Londra, New York şi Amsterdam. Companiile membre ale reţelei KPMG de 21 Interviurile au avut loc în cadrul unei vizite de cercetare la Rotterdam School of Management, Universitatea Erasmus, susţinută financiar prin bursa doctorală oferită de Universitatea din Bucureşti, prin Programul Operaţional Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013, cofinanţat prin Fondul Social European, în cadrul proiectului POSDRU/88/1.5/S/56668. Le mulţumesc şi aici reprezentanţilor organizaţiilor pentru amabilitatea de a participa la interviurile necesare elaborării acestor studii de caz. 22 Website-urile www.kpmg.com (ultima accesare: 22.10.2012), www.rabobank.com (ultima accesare: 20.07.2012), www.rotterdam.nl (ultima accesare: 19.07.2012), www.tnt.com (ultima accesare: 22.07.2012) şi www.eur.nl (ultima accesare: 21.07.2012). 23 Informaţiile corespunzătoare studiilor de caz sunt actualizate până la finalul anului 2012. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 49 firme independente sunt afiliate entităţii elveţiene KPMG International (KPMG International Cooperative) şi numără peste 152.000 de angajaţi în 156 de ţări. La nivelul anului fiscal încheiat la 30 septembrie 2012, veniturile consolidate ale firmelor membre KPMG însumau 23,03 miliarde USD. KPMG are 13 birouri în Olanda, sediul central fiind situat în Amstelveen, de unde sunt coordonate şi activităţile ce vizează programele de responsabilitate socială corporativă şi cele ce ţin de managementul eticii. Fiind vorba de o firmă de consultanţă, trebuie precizat de la bun început că aceste activităţi se traduc în primul rând la nivel de servicii oferite clienţilor şi apoi la nivel intern. Managementul eticii: consultanţă în zona de integritate organizaţională. KPMG Olanda oferă consultanţă în zona managementului eticii clienţilor săi prin intermediul departamentului „Forensic & Integrity", al cărui co-fondator este Muel Kaptein, totodată profesor de etică în afaceri şi managementul integrităţii în cadrul Departamentului Business-Society Management al Rotterdam School of Management, Universitatea Erasmus (Rotterdam). Istoria fondării departamentului care oferă consultanţă clienţilor KPMG Olanda privind integritatea organizaţională este un indiciu pentru succesul colaborării dintre sfera de cercetare academică olandeză şi sectorul public, privat şi neguvernamental olandez. Astfel, în anul 1991, când Muel Kaptein era profesor asistent (assistant professor) la Rotterdam School of Management, Ministrul Afacerilor Interne al Olandei a început un demers susţinut împotriva cazurilor de corupţie, mită şi abuz de putere înregistrate în rândul funcţionarilor publici. Demersul a avut ecouri în rândul mai multor ONG-uri, care au început să se preocupe de probleme legate de integritate – cum se defineşte integritatea organizaţiilor, cum se gestionează, cum se implementează24. Pentru că firmele de consultanţă nu ofereau la momentul respectiv astfel de servicii de consiliere pe probleme de integritate organizaţională, atât organizaţii neguvernamentale cât şi companii private şi instituţii guvernamentale au cerut sprijinul mediului universitar. În acest fel, Muel Kaptein a oferit, din spaţiul de cercetare academică, consultanţă pe tema integrităţii organizaţionale 24 Trebuie spus aici că aproape peste tot în Olanda sfera de etică instituţionalizată (managementul eticii) este în general abordată sub termenul de integritate, fapt ce pare să fie legat, în parte, de demersul iniţiat de Ministerul Afacerilor Interne la începutul anilor 1990 privind rezolvarea problemelor de integritate ale funcţionarilor publici. Uneori, termenii „integritate" şi „etică" sunt folosiţi împreună, situaţie în care primul termen tinde să trimită mai degrabă către aspecte ce ţin de respectarea legislaţiei şi a valorilor organizaţiei, iar cel de-al doilea de aspecte ce ţin, în general, de morală. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 50 unor organizaţii precum Ministerul de Justiţie, Aeroportul Schiphol, Poliţia Utrecht şi diverse organizaţii neguvernamentale. Pe măsură ce numărul organizaţiilor care solicitau astfel de consiliere şi sprijin în definirea şi implementarea integrităţii organizaţionale a crescut, Muel Kaptein şi colegul său Johan Wempe au început demersurile de a înfiinţa un departament de consultanţă pe probleme de integritate în cadrul unei firme de consultanţă, dat fiind că spaţiul academic nu putea oferi propriu-zis o platformă profesională pentru numărul din ce în ce mai mare de organizaţii care solicitau astfel de servicii. În acest fel, în 1995 a fost fondat Departamentul „KPMG Ethics and Integrity Consulting" în cadrul KPMG Olanda, firma de consultanţă având deja implementat la acel moment Departamentul „Forensic", fapt ce a uşurat lucrurile. Trebuie subliniat aici că „Ethics & Integrity" a fost, la nivelul anului 1995, primul departament din lume în cadrul unei firme de consultanţă care oferea servicii de consiliere pe probleme de integritate organizaţională. Departamentul oferă astăzi consultanţă cu precădere firmelor din sectoare care se confruntă cu presiune publică sporită, stakeholderi foarte activi, care pot afecta direct funcţionarea organizaţiei. În oferirea soluţiilor pentru probleme de integritate organizaţională, departamentul „Ethics & Integrity" utilizează instrumente precum jocuri de rol (role-playing) pentru rezolvarea unor dileme etice organizaţionale (Cards on the Table) sau barometre etice (The Integrity Thermometer) pentru evaluarea nivelului de etică dintr-o organizaţie pe baza unor chestionare. Departamentul oferă consultanţă pentru crearea unei infrastructuri etice în oricare dintre următoarele etape: 1. Analiza situaţiei curente (evaluarea riscurilor etice, evaluarea maturităţii etice a organizaţiei). 2. Dezvoltarea politicilor şi instrumentelor de etică (cod de etică, cod de conduită, misiune, declaraţie de valori, proceduri de whistleblowing, politici detaliate privind cadourile şi utilizarea bunurilor organizaţiei). 3. Implementarea şi dezvoltarea unui safety-net prin Hotline-ul de etică; crearea şi implementarea unor politici de conformitate şi sprijinirea Directorilor de Conformitate. 4. Crearea unei culturi etice (conştientizarea problemelor de etică în organizaţie prin mentoring, coaching, mediation) la toate nivelurile, educarea abilităţilor pentru a recunoaşte şi gestiona probleme de etică, stimularea angajaţilor pentru a adopta un comportament etic). 5. Monitorizarea respectării politicilor şi procedurilor etice. 6. Evaluarea nivelului etic la care au ajuns organizaţiile (climatul etic) şi raportare faţă de stakeholderi. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 51 Este interesant de observat că, iniţial, Departamentul „Ethics & Integrity" (devenit, în timp, "Forensic & Integrity") includea şi o componentă din zona de sustenabilitate/RSC, însă în 1999 s-au format două departamente separate, date fiind nevoile diferite ale clienţilor. În jurul anului 2011 s-a decis însă reunirea celor două departamente, având în vedere că semnalele din piaţă indicau o schimbare în nevoile de consultanţă ale clienţilor, în sensul că aceeaşi clienţi solicitau consultanţă pentru ambele tipuri de domenii. În consecinţă, la nivelul anului 2012, departamentul „Ethics, Integrity and Sustainability" reunea aproximativ 50 de consultanţi pe zona de integritate şi 40 de consultanţi pe zona de sustenabilitate/RSC, raportat la aproximativ 1200-1300 de consultanţi (advisors) ai KPMG Olanda (fără a include aici auditorii). Printre cei care au susţinut reunirea celor două departamente este Kim Arts, care a dezvoltat o propunere de integrare între zona de conformitate, zona de etică şi cea de sustenabilitate. Propunerea sa nu porneşte însă de la o abordare negativă (dacă departamentele de acest tip nu sunt conectate, ceva va merge rău în organizaţie), ci de la una pozitivă (dacă departamentele sunt conectate, organizaţia va funcţiona mai eficient). Din experienţa sa, corelată în special cu firme din domeniul financiar, departamentele de acest tip sunt încă disconectate în companiile din Olanda. Responsabilitate Socială Corporativă: echilibru organizaţional. Deşi primele preocupări ale KPMG Olanda pentru responsabilitate socială pot fi identificate din perioada anilor 1995/1997, când Departamentul de Marketing derula programe de implicare în comunitate sau cetăţenie corporativă sub umbrela KPMG & Society, abia în anul 2006 putem vorbi de un departament de Responsabilitate Socială Corporativă. Este vorba de un departament mic, însă cu un potenţial mare. Vorbim practic de o secretară, un angajat şi Jan van den Herik, Director of Corporate Social Responsibility, un director cu o viziune integratoare care şi-a propus să aibă un impact personal în organizaţie fără a dezvolta un departament cu mulţi angajaţi şi multă birocraţie. Din funcţia pe care o ocupă, Jan van den Herik pune accent pe responsabilizarea directorilor din celelalte departamente şi pe angajarea resurselor organizaţionale deja existente în KPMG. Politica de RSC a KPMG Olanda este în consecinţă axată pe patru componente: • integrarea RSC în procesele organizaţionale centrale; • reducerea amprentei de carbon; • implicare în comunitate (cu obiectivul de a genera un impact consistent, bazat pe reţeaua importantă la care KPMG are acces); • dialog cu stakeholderii şi raportare faţă de aceştia. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 52 Directorul de Responsabilitate Socială al KPMG Olanda priveşte RSC ca un sinonim pentru o bună gospodărire a propriei afaceri (good housekeeping) şi consideră că o serie de concepte precum integritate, guvernanţă corporativă, sustenabilitate, responsabilitate socială, răspundere (accountability) sau cetăţenie corporativă sunt toate interconectate şi ţin de modul în care o companie face afaceri într-o lume în schimbare. Astfel de noţiuni sunt parte a responsabilităţii organizaţiei şi ţin de principiile de afaceri – cum să conduci afacerea în mod responsabil astfel încât să iei măsuri preventive, să anticipezi schimbările („expect the unexpected"), să păstrezi un echilibru între toate zonele de operaţiuni ale companiei (how to be in balance). Concluzii. Cazul KPMG Olanda este unul aparte, dat fiind că vorbim de o firmă de consultanţă unde demersurile de instituţionalizare a eticii se concentrează pe expertiza pusă la dispoziţia clienţilor. Dacă la nivel intern vorbim de procese şi departamente disconectate, separate, care se ocupă de aspectele de managementul eticii şi responsabilitate socială, lucrurile stau diferit în privinţa serviciilor de consultanţă oferite clienţilor. În acest caz un singur departament se ocupă în prezent de consultanţă în zona de managementul eticii şi responsabilitate socială/sustenabilitate, oferind servicii complementare clienţilor KPMG Olanda. E important de subliniat aici că baza fondării acestui departament (şi, de altfel, a interesului acordat de mediul public, privat şi neguvernamental din Olanda aspectelor de integritate organizaţională) o constituie reacţia politică asumată de Ministrul Afacerilor Interne. Ne putem întreba, pe bună dreptate, dacă Olanda ar fi excelat la acest capitol fără directa implicare politică şi, corelat, dacă în România vom putea vorbi de integritate instituţională fără acest tip de implicare. Rabobank Fondată în Olanda în urmă cu peste 100 de ani sub forma unei cooperative de către un grup de întreprinzători din mediul rural, care nu aveau practic niciun fel de acces la piaţa de capital, Rabobank Group este astăzi o companie internaţională ce oferă servicii financiare pentru 10 milioane de clienţi din 44 de ţări. Cu un număr de 61.000 de angajaţi, banca se află printre primele 25 de instituţii financiare din lume la nivel de capital. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 53 Etică şi responsabilitate socială – un mariaj fericit. Aspectele de etică şi responsabilitate socială sunt gestionate în cadrul Rabobank Olanda de acelaşi departament – Departamentul Cooperative & Sustainability, cu subdomenii în proces de reorganizare precum Comunicare, RSC, Cooperative Banking, Guvernanţă, Fundaţia Rabo. Departamentul a fost creat în 2011 în urma fuziunii a două departamente deja existente (Cooperative & Governance şi RSC) şi numără în prezent aproximativ 130 de membri. Vechiul departament de RSC fusese fondat, la rândul său, în anul 2000, deşi au existat şi anterior unele iniţiative necentralizate în zona sustenabilităţii. Biroul de Etică (Ethics Office) a fost inclus din anul 2011 în Departamentul Cooperative & Sustainability şi administrează aspecte de etică cu accent pe dileme etice, ghidarea comportamentului organizaţional în zone gri, nereglementate, dar şi probleme aflate la graniţa cu RSC, precum drepturile omului, industria de armament, energie nucleară, bioenergie, anticorupţie (domeniu ce este în parte acoperit şi de Departamentul de Conformitate). Trebuie spus că în Rabobank se face diferenţa între etică şi integritate, astfel că probleme de etică ce vizează mai degrabă consilierea angajaţilor cu privire la dileme etice sunt administrate de Biroul de Etică, în timp ce problemele de integritate ce vizează aspecte precum frauda, corupţia sau semnalarea încălcărilor politicilor de etică (whistleblowing) sunt administrate de Departamentul de Conformitate. Istoria Biroului de Etică este legată de primele iniţiative Rabobank cu privire la gestionarea problemelor de etică organizaţională. Astfel, în anul 1998 Rabobank Olanda a fost una dintre primele bănci care a instituit un Comitet de Etică. Acesta funcţionează şi în prezent şi este condus de Chairman-ul Boardului Executiv, având 14 membri din mai multe departamente, mai precis coordonatorii Departamentului Juridic, Departamentului de Conformitate, Departamentului de Comunicare, Departamentului de RSC, un reprezentant al reţelei tinerilor angajaţi sau directori ai unor filiale locale Rabobank. Comitetul de Etică are totodată un secretar, funcţie ocupată încă din 1998 de Françoise Rost van Tonningen, care ulterior a devenit unul dintre cei doi membri ai Biroului de Etică. Din punctul de vedere al lui Françoise Rost van Tonningen, noţiunile de RSC şi sustenabilitate sunt utilizate interşanjabil, RSC fiind echivalent cu a face afaceri într-un mod sustenabil. În plus, consideră că implementarea eticii în organizaţii se poate face cel mai bine prin îmbinarea complementară dintre aspectele ce ţin de conformitate (hard-controls), bazate pe respectarea regulilor şi aspectele ce ţin de etică (soft-controls), bazate mai mult pe discuţii, dialog, cultivarea abilităţilor de rezolvare a problemelor etice, ambele responsabilizând angajaţii să gândească singuri. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 54 Printre atribuţiile celor doi membri ai Biroului de Etică se numără centralizarea problemelor de etică din organizaţie, precum şi stimularea dialogului sau susţinerea unor prezentări pe probleme de etică. Totodată, Birou de Etică primeşte întrebările sau sesizările angajaţilor pe probleme de etică, dat fiind că de multe ori aceştia trebuie să ia decizii într-o zonă gri, nereglementată juridic sau în care legislaţia este încă în lucru şi atunci au nevoie să fie ghidaţi cu privire la acceptabilitatea unor anumite practici. Din cele aproximativ 200 de întrebări/sesizări pe care le primeşte anual, Biroul de Etică aduce aproximativ 16 dintre acestea în faţa Comitetului de Etică, pentru că ridică probleme complexe ce nu pot fi soluţionate numai pe baza cazurilor anterioare (centralizate încă din 1998). Concluzii. Cazul Rabobank ilustrează o abordare complementară a problemelor de etică şi responsabilitate socială, ce se reflectă şi în organigrama organizaţiei, având un singur departament care se ocupă de astfel de aspecte. Deşi vorbim aici de un departament numit Cooperative & Sustainability, căruia biroul de etică îi este practic subordonat, totuşi cei doi membri ai Biroului de Etică raportează ierarhic faţă de preşedintele Comitetului de Etică, nu faţă de conducătorul departamentului. Situaţia aceasta sugerează faptul că, deşi aspectele de etică sunt considerate relevante şi importante pentru organizaţie, totuşi aspectele legate de sustenabilitate au o amploare mai mare în activitatea Rabobank. Universitatea Erasmus Erasmus University Rotterdam a fost constituită sub acest nume în anul 1973, după fuziunea mai multor centre independente de educaţie din Rotterdam, la rândul lor cu o istorie ce merge până în anul 1913. În prezent, Universitatea Erasmus este axată la nivel educaţional şi cercetare pe trei domenii principale: economie şi management, medicină, precum şi drept, cultură şi societate. Conform Times Higher Education (THE) World University Rankings, Universitatea ocupă locul 4 în topul universităţilor din Olanda şi locul 72 (din 400) la nivel internaţional. Având o cifră de afaceri de 542 milioane de euro (la nivelul anului 2011), universitatea are peste 20.000 de studenţi, la care se adaugă peste 2.600 de cadre didactice şi personal administrativ. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 55 Sustenabilitate/RSC/Integritate – iniţiative diverse şi fragmentare. Primele demersuri ale universităţii în ceea ce priveşte etica organizaţională (managementul eticii) şi responsabilitatea socială au fost făcute în jurul anului 2000. Astfel, primele iniţiative vizibile în domeniul integrităţii organizaţionale datează din anul 2001, când a fost dezvoltat Codul de Integritate al Universităţii. A fost însă o iniţiativă mai degrabă punctuală, cu unele ecouri pe parcursul anilor următori (2007-2008) la nivel de politici privind diversitatea („Diversity Program"), ce urmăreau promovarea femeilor în funcţii de conducere ale universităţii. Ulterior, accentul pare să se fi mutat pe zona de responsabilitate socială şi sustenabilitate. Asfel, în perioada 2005-2006 a fost implementată prima iniţiativă din domeniul sustenabilităţii, sub forma unui proiect ecologic al uneia dintre facultăţile universităţii, Rotterdam School of Management (RSM), sub numele „Greening RSM", iniţiat de Ingrid de Vries. Rotterdam School of Management era la momentul respectiv prima facultate din Olanda cu o astfel de iniţiativă. Proiectul a decurs bine, fiind dezvoltat ulterior, începând cu anul 2008, la nivelul întregii universităţii, sub forma unui nou proiect de doi ani „Greening the Campus", fiind totodată relansat şi la nivelul RSM. De altfel, Universitatea Erasmus şi-a stabilit obiectivul ambiţios de a deveni universitatea cu cel mai sustenabil campus din Olanda până în anul 2013, iar în acest sens a demarat un amplu proiect de reconstrucţie şi reamenajare a campusului. În anul 2009, odată cu demararea unui alt proiect din zona sustenabilităţii („GreenER") a fost iniţiată platforma de RSC a universităţii. Deşi a existat o propunere de unificare a iniţiativelor de sustenabilitate şi responsabilitate socială („Erasmus Sustainability Innitiative", propunere semnată de Ingrid de Vries), proiectele din zona sustenabilităţii şi cele din zona RSC au rămas într-o bună măsură disconectate, fiind coordonate de structuri separate. În acest fel, departamentul de RSC a acoperit mai degrabă aspecte precum implicare în comunitate şi voluntariat, în timp ce proiectele de sustenabilitate s-au axat pe probleme de ecologie. În 2011 zona de RSC a primit o atenţie mai mare la Erasmus University Rotterdam. La momentul respectiv existau deja mai multe iniţiative de acest tip fragmentate la nivelul fiecărei facultăţi, însă nu exista o coordonare la nivel central. Centralizarea iniţiativelor disparate la nivel de facultate s-a tradus în existenţa unui Coordonator de RSC care a adunat informaţii de la fiecare facultate şi a ţinut legătura cu persoanele implicate în implementarea programelor. Modelul de organizare pe care universitatea l-a MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 56 adoptat a fost aşadar acela de a avea nu un departament, ci o persoană care să coordoneze activităţile de RSC şi care să lucreze cu fiecare facultate prin intermediul unei persoane desemnate să facă parte din reţeaua de implementare a programelor de RSC. Iniţiativele centrale de RSC au avut în vedere în special implicarea în cauze sociale ale comunităţii şi voluntariat pentru comunitate. În acest sens, universitatea acordă o zi liberă pe an tuturor angajaţilor pentru activităţi de voluntariat. Totuşi, Ingrid de Vries atrage atenţia că, de pildă, cercetătorii din universitate au un program foarte încărcat, şi adesea nu au la dispoziţie timpul necesar pentru a-şi acorda o zi liberă pentru a se implica în cauze sociale. Există însă şi demersuri ale coordonatorului de RSC în zona de ecologie – de pildă, în dorinţa de a reduce amprenta de carbon, Universitatea Erasmus a decis ca din 2013 să introducă taxarea parcării în campus pentru toţi membrii universităţii şi să încurajeze în schimb folosirea transportului public prin suportarea costului abonamentelor de transport public pentru profesori şi personal administrativ. Interpretarea RSC de către Universitatea Erasmus are la bază o viziune interesantă dar care pare să nu se reflecte încă în practică. Aceasta are ca fundament etica universităţii, care nu intră însă propriu-zis în sfera de activitate a Coordonatorului RSC şi care nu este gestionată de anumite structuri bine definite. Apoi, modelul de acţiune RSC continuă cu definirea a patru piloni ce au la bază etica universităţii: (1) rolul universităţii ca instituţie ce produce cunoaştere în slujba comunităţii; (2) rolul universităţii ca organizaţie ce se auto-administrează, cu accent pe sustenabilitate (comerţ echitabil, economisirea energiei); (3) rolul universităţii ca angajator (drepturile omului, diversitate, discriminare); (4) rolul universităţii în comunitate prin implicarea în cauze sociale, dat fiind numărul mare de membri ai acestei micro-comunităţi care pot face o schimbare reală (peste 20.000 de persoane, incluzând şi studenţii); (5) rolul organizaţiei de a se asigura că ceea ce generează în termeni de cunoaştere este valorificat la maximum în beneficiul societăţii. Privite cronologic, dar şi în ansamblu, iniţiativele de responsabilitate socială şi managementul eticii din cadrul Universităţii Erasmus par să fie aşadar fragmentare şi disparate, fără o viziune integratoare. În plus, se face o diferenţă între programele de RSC şi cele de sustenabilitate, la rândul lor derulate disconectat. În acest sens, Ingrid de Vries vorbeşte de diferenţa dintre conceptul de sustenabilitate (axat mai mult pe o perspectivă organizaţională externă, într-o abordare ecologică, unde accentul care pe INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 57 efortul de a crea o lume mai verde şi mai dreaptă, îmbinând preocupări faţă de mediu şi faţă de probleme precum sărăcie sau comerţ echitabil) şi cel de RSC (axat mai mult pe o perspectivă organizaţională auto-centrată, într-o abordare de management, unde accentul cade pe împăcarea intereselor economice proprii corporaţiilor cu interesele externe ale stakeholderilor). În ciuda disconectării domeniilor în practica universităţii, Ingrid de Vries consideră că zona de sustenabilitate şi cea de RSC (despre care consideră că este implementată în universitate destul de diferit faţă de interpretarea conceptuală, accentul fiind pe conformitate şi managementul reputaţiei, precum şi voluntariat şi implicare în comunitate) ar trebuie să fie abordate în manieră complementară. Aceasta pentru că, dat fiind nivelul de cunoaştere din universităţi, implicarea acestor instituţii în iniţiative de sustenabilitate şi responsabilitate socială ar putea avea un impact mult mai mare decât al altor categorii de organizaţii. În plus, Ingid de Vries atrage atenţia asupra faptului că universităţile care au campus-uri beneficiază deja practic de micro-comunităţi sau micro-oraşe în care pot face schimbări importante, pe care să le promoveze apoi în exterior. În cuvintele sale: „societatea are nevoie ca universităţile să îşi asume un rol de lider în domeniul sustenabilităţii şi să ofere un exemplu de urmat". Concluzii. Cazul Erasmus University sugerează că eforturile organizaţionale îndreptate spre managementul eticii şi responsabilitate socială nu reuşesc să atingă un maximum de eficienţă atâta timp cât sunt iniţiative fragmentare, disparate. Este nevoie atât de o planificare strategică a acestor direcţii de acţiune, cât şi de o planificare a lor în mod complementar. Demersurile de instituţionalizare a eticii au fost punctuale şi limitate la codul de etică, promovarea diversităţii şi a egalităţii de gen, complet separate de eforturile din zona de responsabilitate socială. Primăria din Rotterdam Primăria din Rotterdam administrează al doilea oraş ca mărime din Olanda şi totodată cel mai mare port din Europa, cu aproximativ 600.000 de locuitori aparţinând a peste 170 de naţionalităţi (din care aproximativ 52% olandezi, la nivelul anului 2011), dar şi peste 17 milioane de turişti (anul 2008). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 58 Integritate & RSC – programe disconectate. Primele demersuri ale primăriei privind instituţionalizarea eticii au început în anul 199625 prin înfiinţarea Biroul de Integritate, compus din doi membri, cu accent pe implementarea unor politici privind conflictul de interese. Printre atribuţiile membrilor Biroului de Integritate s-au numărat, în timp, înregistrarea sesizărilor, organizarea de training-uri şi prezentări pentru şefii de departamente, îndrumare internă şi sprijin pentru investigaţiile interne, raportarea informaţiilor publice în raportul anual şi către cei care solicită datele în baza legii informaţiilor publice, dar şi oferirea de consultanţă angajaţilor pentru dileme etice (activitate destul de puţin frecventă, dat fiind că angajaţii sunt îndrumaţi, de regulă, să apeleze la şeful ierarhic sau, acolo unde nu este posibil, la ombudsman). Pentru probleme complexe, ce nu puteau fi investigate intern în urma sesizărilor primite, Biroul de Integritate a apelat la investigatori externi (precum Biroul BING). Directorii de Departament sunt însă cei care decid, în urma unei sesizări, declanşarea unei investigaţii interne sau externe, ce se poate finaliza chiar prin concediere şi, adiţional, prin deschiderea de dosar penal. În plus, Ombdusman-ul poate declanşa din proprie iniţiativă o investigaţie faţă de angajaţii primăriei. Acesta este subordonat faţă de City Council (situat ierarhic deasupra instituţiei Primarului) şi înregistrează sesizările din partea angajaţilor primăriei, dar şi din partea cetăţenilor, în cazul în care nu sunt mulţumiţi de modul în care au fost trataţi de angajaţii primăriei. Este important de precizat că Biroul de Integritate a gestionat numai problemele ce afectează în mod direct organizaţia (precum accesul la informaţii confidenţiale, conflict de interese), în timp ce aspectele ce ţin de hărţuire sau hărţuire sexuală şi în general probleme morale ce apar între angajaţi (la nivel de relaţii inter-persoane) sunt considerate dispute la nivel personal şi nu au intrat în competenţa Biroului de Integritate. Els van Coblijn, care a făcut parte din Biroul de Integritate pentru ultimii cinci ani, explică faptul că termenul „integritate" este preferat celui de „etică" (termen care nu este deloc folosit în cadrul primăriei), dat fiind că este un termen mai uşor de utilizat de către toţi angajaţii primăriei, indiferent de funcţia pe care o ocupă. Tot în privinţa terminologiei utilizate, menţionează că în anul 2007 Biroul de Etică a făcut o evaluare a sistemului intern de whistleblowing (în cadrul unui audit de integritate) şi a aflat astfel că numele în sine era un impediment pentru angajaţi. Aceasta pentru că în limba olandeză sensul lui whistleblowing era de a merge către o terţă parte pentru a raporta probleme ale propriei organizaţii, nu de a semnala intern problemele pe care angajaţii le observă cu privire la un coleg sau superior. 25 Anterior, în 1994, a existat şi o circulară internă privind corupţia şi frauda. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 59 În urma reducerilor bugetare din ultimii ani suferite de Primăria din Rotterdam, au avut loc o serie de modificări la nivel departamental însoţite de concedieri, astfel că Biroul de Integritate a fost desfiinţat la începutul anului 2012. Problemele de integritate urmează să fie gestionate de fiecare departament în parte, însă nu va exista nicio structură coordonatoare, astfel că este destul de incert modul în care vor fi gestionate aspectele de etică. Din experienţa lui Els van Coblijn, va fi nevoie ca de cel puţin două ori pe an să se discute despre integritate la întâlnirile de departament, la care să se adauge câte o discuţie personală cu fiecare angajat în cadrul întâlnirilor anuale de evaluare. Deşi mai mici ca amploare şi continuitate, există totuşi o serie de politici importante în zona de RSC şi sustenabilitate, care vor fi probabil amplificate pe parcursul anilor următori. De pildă, un procent de 5% din personalul angajat la demararea unor noi proiecte pentru care s-a obţinut finanţare publică trebuie să fie oameni care nu au un loc de muncă. Apoi, faptul că tot ce e cumpărat de primărie e evaluat din punct de vedere al sustenabilităţii (este achiziţionată, de pildă, numai cafea fair trade). În plus, un Birou de Mediu are în vedere implementarea acelor măsuri prin care să fie atins obiectivul pe care primăria şi l-a propus – acela ca Rotterdam să fie unul dintre oraşele cu cea mai mică amprentă de CO2. Concluzii. În cazul Primăriei din Rotterdam vorbim de un proces de instituţionalizare a eticii exclusiv prin programe de managementul eticii, aspectele legate de responsabilitate socială fiind complet separate şi, până la data interviului, secundare. Demersurile din zona de managementul eticii sunt de notat, dat fiind că vorbim de o instituţie publică. Totuşi, odată cu desfiinţarea Biroului de Etică, instituţia pare să acorde mai multă atenţie aspectelor legate de sustenabilitate şi să lase aspectele de etică în zona informală, mai puţin reglementate şi mai slab urmărite în interiorul organizaţiei. TNT Express TNT Express este o companie multinaţională ce oferă servicii de distribuţie prin curierat expres în peste 200 de ţări. Având mai mult de 77.000 de angajaţi, 30.000 de maşini şi 46 de avioane, compania a înregistrat la nivelul anului 2012 venituri totale de 7,2 miliarde euro. Istoricul său este legat de numeroase fuziuni şi achiziţii. Fondat în Australia în 1946, grupul TNT a fost preluat în 1996 de compania olandeză KPN (compania naţională de poştă şi MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 60 telecomunicaţii a Olandei privatizată în 1989 sub denumirea KPN, după mai bine de 200 de ani în care a deţinut monopol pe piaţa olandeză). După mai multe modificări suferite de numele companiei, s-a optat pentru unificarea denumirilor internaţionale sub vechiul acronim australian TNT. În anul 2010, TNT a separat diviziile de poştă şi curierat în două entităţi separate: TNT Express şi PostNL. Integritate organizaţională – teoria pusă în practică. Demersurile companiei în vederea implementării unei infrastructuri etice au pornit pe fondul schimbărilor din anii 2003-2004, o perioadă cu multe cazuri de fraudă finalizate cu directori şi manageri în închisoare, legislaţie şi reglementări mai stricte, presiunea media şi cerinţa pentru mai multă transparenţă, schimbarea rolului afacerilor în societate dar şi criza financiară. Astfel, în anul 2005, Board-ul de Supervizare al TNT Express a decis înfiinţarea unui nou departament numit „TNT Group Integrity". În vederea stabilirii politicii noului departament au avut loc 17 workshop-uri consultative cu managementul superior şi profesionişti din toată lumea, pentru a vedea cu ce probleme se confruntă în activitatea lor şi al căror rezultat a fost Programul de Integritate al TNT. Acesta a fost prezentat în întâlnirea anuală a managementului superior, care a dat aprobarea şi a sprijinit implementarea programului, fiind un aliat important pe parcursul anilor. Departamentul Group Integrity urma să aibă un rol de iniţiere, facilitare şi monitorizare a programului de integritate al TNT Express. Directorul departamentului, Jeroen Brabers, raportează de două ori pe an în faţa Comitetului de Audit, când prezintă tendinţele observate, motive de îngrijorare, acţiuni propuse. Pe lângă departamentul Group Integrity, TNT Express are şi un Comitet de Etică, numit de Board-ul Executiv şi compus din directori ai departamentelor juridic, resurse umane, audit, investigaţii globale, securitate şi integritate globală, precum şi secretarul comitetului. Programul de Integritate s-a reflectat şi în misiunea TNT Express, prin care organizaţia „urmăreşte să fie o companie demnă de încredere, bazată pe valori, cu o reputaţie de integritate, transparenţă şi conformitate". Rolul integrităţii în companie a fost privit ca fiind acela de a construi încredere, a reduce riscurile şi de a crea oportunităţi de afaceri. Obiectivele specifice ale programului au urmărit crearea unei organizaţii bazate pe valori prin îndrumare, conştientizarea şi facilitatea schimbării, implementare şi monitorizare. Rezultatele vizate urmăreau conformitatea, o cultură etică, îmbunătăţirea reputaţiei, precum şi tranziţia de la o necesitate de reglementare la un avantaj comercial. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 61 Programul de Integritate al TNT Express este construit pe baza a patru piloni principali: 1. Îndrumare – politici şi proceduri (concretizate în documente publice precum: principiile de afaceri, procedura pentru whistleblowing26, politica pentru prevenirea fraudei, politica privind cadourile, politica privind conflictul de interese, politica privind evaluarea pre-angajare, politica privind asociaţii, politica privind măsurile disciplinare, politica privind costurile de investigaţii). 2. Conştientizare şi conformitate, facilitarea schimbării (planul de comunicare, planul de training, training şi coaching la locul de muncă – aplicarea locală a principiilor de afaceri, traduceri pentru fiecare ţară, infrastructura globală de integritate – Coordonatorii de Integritate). 3. Implementare şi integrare (embedding) – partea cea mai dezvoltată, care include mai multe componente: a. la nivel de resurse umane, acest lucru s-a tradus prin: evaluări pre-angajare, referirea la Principiile de Afaceri TNT Express în toate noile contracte de angajare, training de inducţie privind integritatea, considerarea integrităţii drept o competenţă cheie (prin evaluări şi chestionare 3600), dar şi considerarea integrităţii nu ca un Indicator Cheie de Performanţă (Key Performance Indicator – KPI) ci ca parte a competenţelor de leadership şi a training-urilor de dezvoltare a managementului (aşadar angajaţii nu sunt remuneraţi pentru că dau dovadă de integritate dar primesc în schimb sancţiuni atunci când nu dovedesc integritate); b. o componentă importantă a fost reprezentată de training-uri şi workshop-uri de integritate, cu accent pe comportamentul etic – exerciţii de simulare etică, joc de roluri, explicarea procesului de luare a deciziilor etice şi a comportamentului etic pe baza a trei paşi principali: conştientizare morală (recunoaşterea dilemelor etice ce pot rezulta din concurarea unor aspecte precum presiunile externe, valori şi experienţă personală, cultura şi valorile organizaţiei, presiunea colegilor/grupului de apartenenţă), judecata morală (decizia privind ce este corect) şi comportamentul etic (acţiunea de a face ceea ce este corect) 26 Toate sesizările de whistleblowing vin la Directorul de Integritate în Olanda, care decide, împreună cu Directorul de Investigaţii, căror reclamaţii să le dea curs prin declanşarea unei investigaţii interne. Sunt acceptate – dar nu sunt încurajate reclamaţiile anonime (acestea reprezintă de altfel o minoritate din numărul total de reclamaţii/sesizări). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 62 4. Executare şi Monitorizare (monitorizarea implementării Principiilor de Afaceri TNT Express la nivelul fiecărei ţări unde compania operează, generarea de rapoarte, managementul riscului, investigaţii rezultate în urma procedurii de whistleblowing, analiza şi evaluarea datelor de către Comitetul de Etică, consilierea Board-ului Executiv pe probleme de integritate). Pornind de la aceşti patru piloni principali, programul de Integritate al TNT Express a fost implementat în trei etape cronologice: • Etapa 1 (2006-2007) – axată pe pilonii 1 şi 2 ai Programului de Integritate, ce a constat practic în punerea bazelor programului şi crearea infrastructurii etice. • Etapa a II-a (2007-2011) – axată pe pilonul 3, a urmărit să meargă dincolo de simpla conformitate, în zona de soft controls. În această etapă, programul de integritate a fost axat pe găsirea unui punct de echilibru între o cultură a conformităţii bazată pe control şi reguli rigide şi o cultură situată dincolo de conformitate, bazată pe încredere, valori şi lipsa regulilor, altfel spus un echilibru între interesele shareholderilor şi ale stakeholderilor. Obiectivul acestei puneri în balanţă a celor două direcţii a fost acela de a reduce riscurile, a construi încrederea şi a crea oportunităţi de afaceri. Accentul a căzut astfel pe integrarea valorilor şi a integrităţii organizaţionale în procesul de afaceri, cu mai mult accent pe comportament moral. • Etapa a 3-a (2011-prezent) – bazată pe pilonul 4 al Programului de Integritate, urmăreşte evaluarea riscurilor, pornind de la clasificarea ţărilor pe baza indicatorilor profilului de risc (ce îmbină indicatori specifici TNT, de ordin financiar, de resurse umane, probleme de integritate, achiziţii, relaţia cu terţe părţi, clienţii, etc. şi indicatori specifici de ţară, precum indexul Transparency International, produsul intern brut sau sancţiunile aplicabile). Ţările sunt clasificate ca având un factor de risc mic, mediu sau mare, scopul fiind acela de a stabili strategia specifică fiecărei ţări, altfel spus de a prioritiza, a planifica, a bugeta şi a stabili, în final, strategia de training şi monitorizare. Trebuie adăugat aici că Programul de Integritate al TNT Express a fost complet dezvoltat şi implementat in-house, în cadrul departamentului „Group Integrity", compania investind foarte mult în educaţia angajaţilor. Instrumentele utilizate în implementarea programului au variat de la training-uri şi newslettere online la coaching, training-uri şi workshop-uri interactive faţă în faţă, cu precizarea că toate training-urile derulate sunt adaptate la ţara în care sunt INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 63 organizate. Abordarea este una bazată pe principii, valori, pe acceptarea faptului că multe aspecte din activitatea angajaţilor sunt într-o zonă gri, astfel că Jeroen Brabers, directorul departamentului Group Integrity, nu consideră că toleranţa zero este o politică ce dă rezultate pe termen lung, punând mai degrabă accentul pe discutarea dilemelor etice cu care se confruntă angajaţii şi înţelegerea comportamentului acestora. Aspectele ce ţin de integritate sau managementul eticii şi cele legate de responsabilitate socială corporativă sunt gestionate de departamente separate în TNT Express. Directorul Group Integrity, Jeroen Brabers, consideră că integritatea este implicată în toate procesele şi departamentele companiei, de la Juridic şi Resurse Umane la Responsabilitate Corporativă sau Financiar, astfel că ar trebui să fie un departament independent. Există însă diverse zone de intersectare între departamentele Group Integrity şi Corporate Responsibility, precum drepturile omului, iar Directorul Grupului Integritate este totodată membru al Comisiei de Responsabilitate Corporativă şi Anti-Corupţie din TNT Express. Departamentul Group Integrity rămâne însă, la nivel operaţional, complet separat de cel de RSC. Comparativ, se poate spune că departamentul a fost mai puţin afectat de fluctuaţiile de personal şi schimbările organizaţionale faţă de Departamentul de Corporate Responsibility, iar bugetul de integritate a fost stabil pe parcursul ultimilor ani (însă a scăzut faţă de primii ani de la înfiinţare, când au fost necesare mai multe resurse pentru pornirea procesului). Responsabilitate Corporativă – un proces integrat în obiectivele de business. Departamentul Corporate Responsibility al TNT Express include, la nivel central, 11 angajaţi (dintre care 4 se ocupă numai de raportare), iar la nivel global aproximativ 350 de angajaţi. Perry Hijne, directorul departamentului, consideră că responsabilitatea corporativă ar trebui să nu fie o funcţie separată sau un departament separat (ca în prezent), ci parte integrantă din operaţiunile organizaţiei de zi cu zi. Folosind termenii RSC şi sustenabilitate interşanjabil, departamentul este axat pe următoarele direcţii principale: • Conformitatea cu standarde internaţionale (precum UN Global Compact) dar ţinând totodată cont de aspectele locale. • Măsurarea performanţei de responsabilitate corporativă prin instrumente de raportare, atât extern (precum Dow Jones Sustainability Index – ce măsoară performanţa de afaceri, de mediu şi socială, diverse standarde ISO), dar şi intern (prin dezvoltarea unui sistem prin care adună în timp scurt datele din toate ţările în care sunt prezenţi), cu precizarea că performanţa socială şi de mediu sunt considerate Indicatori Cheie de Performanţă şi în consecinţă remunerate. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 64 • Planul zero accidente – implementat pentru două zone de focus, transport şi logistică, ce vizează siguranţa rutieră şi siguranţa depozitelor, atât pentru angajaţi cât şi pentru cei care ar putea fi afectaţi. În plus, departamentul de Responsabilitate Corporativă pune la dispoziţie propriile cunoştinţe pentru a ajuta la siguranţa rutieră şi în alte zone, unde reglementările sunt mai slabe, precum India (ţară aflată pe primul loc în topul deceselor din cauza accidentelor rutiere). • Soluţii pentru lanţul de furnizori, astfel încât şi aceştia să îşi micşoreze amprenta de carbon. TNT Express participă în acest sens la iniţiative precum City Logistics – livrarea cu zero emisii în zonele centrale metropolitane (Berlin, Barcelona, Paris, Milano, Londra, Bruxel) sau World Business Council for Sustainable Development. • Susţinerea cu propriile cunoştinţe şi propriile resurse a unor programe de tip Aid & Development derulate de World Food Programme, în zone în care compania are deja expertiză şi operaţiuni, astfel încât să ofere o contribuţie substanţială. În acest sens, departamentul porneşte de la ideea că nu este suficient să donezi, ci să îi sprijini pe beneficiari să se ajute singuri prin găsirea unor soluţii sustenabile. Departamentul Corporate Responsibility implementează aceste direcţii de acţiune atât pe baza unor politici interne mai puţin flexibile, cât şi pe baza unor documente cu rol de îndrumare (guidelines), care sunt relative la cultura locală şi au un grad mai mare de flexibilitate. În ambele cazuri angajaţii aflaţi la orice nivel ierarhic pot face propuneri de modificare a politicilor şi îndrumărilor existente. În planificarea acţiunilor de responsabilitate corporativă, TNT Express are în vedere şi construirea unui business case, luând în calcul valoarea adusă companiei (nu doar financiar, ci şi la nivel de valoare de brand sau implicare a angajaţilor). Directorul de Responsabilitate Corporativă consideră totodată că aspectele morale şi cele sociale sunt în egală măsură importante în derularea operaţiunilor unei companii, acceptând că, uneori, companiile aleg să facă un bine comunităţii doar ca să bifeze pe hârtie astfel de activităţi, fără a avea un impact substanţial. Concluzii. TNT Express este un exemplu pentru o companie care a investit resurse importante atât în zona de management al eticii cât şi în zona de responsabilitate socială. Instituţionalizarea eticii s-a făcut preponderent prin Programul de Integritate al TNT Express, existând totuşi unele intersectări cu programul de Responsabilitate Corporativă pe anumite zone, precum drepturile omului. Operaţional, vorbim însă de două departamente separate dedicate aspectelor de etică şi responsabilitate socială, fiecare derulând activităţi specifice ample şi bine planificate în timp. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 65 I.3. O cultură a integrităţii – Provocări şi oportunităţi Atât în cercetarea empirică realizată în rândul organizaţiilor din România, cât şi în studiile de caz ale organizaţiilor din Olanda am urmărit mecanismele şi instrumentele de instituţionalizare a eticii. Am pornit în acest sens de la înţelegerea instituţionalizării eticii în organizaţii sau managementului eticii drept proces de organizare a eticii la nivel instituţional, ideea de instituţionalizare a eticii vizând structurarea activităţilor cu implicaţii etice în cadrul unei organizaţii27. Tot acest proces de organizare a eticii la nivel instituţional prin diferite instrumente, activităţi şi structuri este echivalent cu implementarea unei infrastructuri etice, concept introdus de OECD28 tocmai pentru a desemna complexul de instrumente utilizate în managementul aspectelor de natură etică. Adesea, se vorbeşte în mod echivalent de crearea unei culturi a integrităţii, termenul „integritate" fiind aici utilizat ca sinonim pentru etica instituţională. Potrivit lui Menzel, construirea unei organizaţii integre implică „cultivarea şi echilibrarea unei arii de competenţe şi virtuţi care îmbunătăţesc judecata în luarea deciziilor"29. După cum am văzut, modelul olandez a adoptat mai degrabă denumirea de integritate decât de instituţionalizare a eticii sau managementul eticii. Ce ne spun studiile de caz ale organizaţiilor din Olanda? Şi, mai ales, cum pot fi relaţionate concluziile cu privire la aceste studii de caz cu rezultatele cercetării aplicate în organizaţiile din România? Ce mecanisme şi instrumente de instituţionalizare a eticii sau, altfel spus, de creare a unei culturi a integrităţii în organizaţii putem identifica? În primul rând, cred că mesajul pe care îl putem extrage din interviurile ce au stat la baza studiilor de caz, fie explicit sau implicit, este că peisajul olandez al internalizării responsabilităţii morale şi a celei sociale este unul extrem de divers. În timp ce în unele organizaţii accentul cade pe sustenabilitate (Universitatea Erasmus), altele sunt axate pe etică sau integritate (KPMG, Primăria din Rotterdam) sau, în egală măsură, pe responsabilitate socială şi integritate organizaţională (TNT Express, Rabobank). În plus, terminologia utilizată este diferită: de la integritate (Primăria din Rotterdam, TNT Express) la etică/ managementul eticii 27 Cf. Mureşan, Managementul eticii, p. 39. 28 OECD, „Managing Ethics: An OECD Recommendation", în Focus. Public Management Gazette, nr. 9 (1998) şi Managing Government Ethics, PUMA Policy Brief, Feb. 1997. 29 Donald C. Menzel, Ethics Management for Public Administrators: Building Organizations of Integrity (New York: M. E. Sharpe, 2007), p. 5. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 66 (KPMG, Rabobank) şi de la sustenabilitate (Universitatea Erasmus) la responsabilitate socială corporativă (KPMG, Rabobank, Universitatea Erasmus) sau responsabilitate corporativă (TNT Express). Totuşi, diversitatea terminologiei utilizate este contrabalansată de abordarea unitară a aspectelor de etică şi responsabilitate socială, dat fiind că organizaţiile din Olanda tind să instituţionalizeze aspectele de etică prin programe specializate de managementul eticii sau integritate şi numai secundar prin programe de responsabilitate socială. Apoi, organizaţiile intervievate se situează la un nivel avansat de instituţionalizare atât a aspectelor de responsabilitate socială, cât şi a celor de responsabilitate morală. Bunăoară, vorbim de structuri şi programe complexe, atât cantitativ, cât şi calitativ, în privinţa asumării responsabilităţii sociale şi morale de organizaţii precum TNT Express, Rabobank sau KPMG. Gradul de instituţionalizare a eticii este mai avansat comparativ cu situaţia surprinsă de cercetarea din România. Acest lucru pare să fie indicat atât de mărimea departamentelor şi numărul programelor derulate de acestea, cât şi de amploarea programelor şi bugetele disponibile, la care se adaugă utilizarea diferitelor instrumente de raportare interne sau externe. În schimb, organizaţiile intervievate din sectorul public şi non-profit (Primăria din Rotterdam, Universitatea Erasmus) par să fie în urma celor din mediul de afaceri ca nivel de implementare a aspectelor legate de etică organizaţională şi responsabilitate socială, fapt relevat, de altfel, şi de cercetarea din rândul organizaţiilor din România. În al treilea rând, practicienii intervievaţi par să opteze pentru o abordare integrativă a aspectelor ce ţin de managementul eticii şi responsabilitate socială, pe care le privesc adesea ca fiind complementare. Totuşi, situaţia propriu-zisă din organizaţii nu reflectă această viziune, dat fiind că în unele cazuri departamentele sunt mai degrabă disconectate (Primăria Rotterdam, TNT Express), iar în altele departamentul de etică este subordonat celui de responsabilitate socială (Rabobank). O excepţie este KPMG, unde s-a operat deja o unificare a departamentelor ce oferă consultanţă clienţilor în zona de etică şi în cea de sustenabilitate. Raportat la rezultatele cercetării din organizaţiile din România situaţia este diferită, în sensul că în România vorbim de un model aparte de instituţionalizare a eticii, dat fiind că aspectele de etică au fost în general fie incluse în componenta de responsabilitate socială, fie confundate cu aceasta. La acestea se adaugă, nu în ultimul rând, importanţa pe care organizaţiile din Olanda o acordă raportării faţă de stakeholderi şi dialogului deschis cu aceştia. Bunăoară, instrumentele de raportare sunt considerate INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 67 foarte importante pentru organizaţiile intervievate, unele dintre ele având angajaţi care se ocupă numai de partea de raportare (TNT Express). În special reprezentanţii companiilor intervievate declară că răspund foarte prompt la problemele ridicate de stakeholderi şi sunt adesea proactivi în rezolvarea acestor probleme (Rabobank). Au ce învăţa organizaţiile din România de la modelul olandez de instituţionalizare a eticii? După cum au arătat rezultatele cercetării, organizaţiile din România sunt prea mult axate pe redactarea codului de etică şi monitorizarea abaterilor de la acest cod şi mai puţin pe implementarea acelor instrumente şi mecanisme care să genereze o infrastructură etică bine dezvoltată. Cazul TNT Express este un bun exemplu pentru un astfel de demers de amploare, iar organizaţiile din România pot învăţa multe din experienţa acestei companii care a reuşit să genereze o adevărată cultură a integrităţii. Deşi nu există propriu-zis reţete de succes, putem totuşi puncta câteva aspecte esenţiale pentru instituţionalizarea cu succes a eticii în organizaţii, fie că numim un astfel de proces managementul eticii sau integritate organizaţională. În primul rând, este necesar ca managementul superior să fie direct implicat în acest proces, să îşi asume în mod explicit demersurile de instituţionalizare a eticii şi să sprijine echipa care implementează în mod concret acţiunile punctuale. În egală măsură, este necesară evaluarea corectă şi onestă a culturii organizaţionale din punct de vedere moral, derularea unui audit de etică ce poate fi parte a unei diagnoze organizaţionale sau poate fi o evaluare de sine stătătoare. Pe baza acestei evaluări a situaţiei curente din organizaţia respectivă se poate creiona strategia de etică, de preferat pe termen lung, de minim cinci ani. Strategia şi ritmul de implementare a ei vor depinde în mare măsură de rezultatele evaluării iniţiale a situaţiei morale din organizaţie. Va fi în plus nevoie de evaluări periodice şi ajustări ale strategiei iniţiale în funcţie de rezultatele acestei evaluări. Un alt „ingredient" pentru succesul programelor de managementul eticii este integrarea şi armonizarea lor în contextul organizaţional. În acest sens, poate fi indicată abordarea complementară cu demersurile de responsabilitate socială, mai ales că atât studiile de caz din Olanda cât şi cercetarea pe eşantionul de organizaţii din România au relevat multe puncte de intersecţie între ME şi RSC. Dat fiind că vorbim de un model aparte de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din România, este necesar aşadar ca demersurile de managementul eticii şi responsabilitate socială să fie derulate în mod complementar, dar individual. Suprapunerile şi confuziile dintre aspectele care intră în zona de instituţionalizare a eticii şi a celor care întră în zona de MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 68 responsabilitate socială nu aduc beneficii organizaţiilor, ba dimpotrivă. Bunăoară, o organizaţie care va susţine că este „morală" sau că are o „cultură a integrităţii" pentru că derulează programe de voluntariat sau protecţia mediului arată nu doar superficialitate, ci chiar necunoaşterea şi ignorarea a ceea ce înseamnă propriu-zis instituţionalizarea eticii sau integritatea organizaţională. În egală măsură, disconectarea completă a demersurilor din zona eticii şi responsabilităţii sociale nu este nici ea indicată, dat fiind că în subiecte precum drepturile omului cele două domenii se intersectează. Concluzionând, atât rezultatele cercetării derulate în rândul organizaţiilor din România cât şi studiile de caz ale organizaţiilor din Olanda indică, pe de o parte, necesitatea ca aspectele de etică să fie tratate ca un demers în sine, fără a fi subsumate programelor de responsabilitate socială şi, pe de altă parte, nevoia ca responsabilitatea morală şi cea socială a organizaţiilor să fie abordate în manieră complementară. În practică, acest lucru ar însemna să avem specialişti dedicaţi atât instituţionalizării eticii cât şi responsabilităţii sociale în organizaţii. Şi fie că vorbim de departamente separate sau unite, este important ca demersurile din zona de etică şi responsabilitate socială să fie tratate în mod complementar pentru a putea vorbi cu adevărat de organizaţii integre. De altfel, o asemenea abordare complementară a RSC şi ME par să o sugereze şi topuri internaţionale precum „World's Most Ethical Companies" (Ethisphere) sau „Companies with the Best RSC Reputation" (Reputation Insitute), care includ în criteriile de evaluare atât aspecte de responsabilitate socială, cât şi aspecte de etică implementate de companii. CAPITOLUL II 69-

Managementul Eticii – de la fundamente la instituţii Valentin Mureşan România e o ţară în care aproape toată lumea e sceptică în legătură cu instituţionalizarea eticii, de la specialiştii în etică şi până la manageri. Nu e de mirare: „românul e născut poet". Se vorbeşte deseori cu respect despre "morală", dar rareori se depăşeşte nivelul declaraţiilor sau al redactării codurilor etice, îndeobşte ţinute cu grijă în sertare, şi foarte rar sunt abordate frontal marile teme ale micii corupţii sau ale unor pattern-uri de comportament imoral intrate în tradiţie şi acceptate ca atare. Rezultatele cercetării prezentate în prima parte a cărţii şi desfăşurate în rândul organizaţiilor din sectorul public, privat şi neguvernamental din România indică predilecţia pentru un model al instituţionalizării eticii cu accent pe reguli, norme şi sancţiuni. E modelul „conformităţii". Organizaţiile par să reducă programele de management al eticii la redactarea, implementarea şi monitorizarea unui cod de etică. Este acest lucru suficient pentru a vorbi de organizaţii integre? Mai mult decât atât, oare organizaţiile din România înţeleg acelaşi lucru prin „cod de etică" şi adoptă o manieră similară de redactare? Se vorbeşte uneori despre „scrierea" codurilor de etică ca despre o nouă şi promiţătoare meserie. Oricât ar părea de curios, această predilecţie lingvistică vădeşte o mentalitate inadecvată. Codurile de etică nu se scriu, ci se montează într-un dispozitiv de management al eticii fără de care nu pot funcţiona. Doar „scrise", ele sunt simple bucăţi de hârtie fără niciun efect. Din păcate, ne aflăm într-o situaţie în care nici măcar „scriitori" profesionişti de coduri de etică nu avem. Cu atât mai puţin proiectanţi de „infrastructuri etice". Acestea nu au ajuns încă meserii în ţara noastră. Lupta împotriva corupţiei şi pentru moralitate în viaţa publică nu s-a instituţionalizat şi profesionalizat, prin urmare nu trebuie să ne mire lipsa de rezultate şi scepticismul majorităţii. În locul profesioniştilor în managementul eticii au proliferat „ofiţerii etici" avizi de fonduri europene şi formaţi la "morala bunicii"; prin urmare va trebui să ne obişnuim în continuare cu mimarea preocupărilor de etică instituţională. Dacă rezultatele cercetării prezentate în prima parte a cărţii ne spun cum se petrec lucrurile în practică, bunăoară prin ce mecanisme şi instrumente se derulează procesul de instituţionalizare a eticii în organizaţiile din sectorul public, privat şi neguvernamental din România, în următoarele rânduri voi avansa o perspectivă normativă asupra mecanismelor şi instrumentelor de instituţionalizare a eticii, punctând cum ar trebui derulat acest proces MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 72 complex, astfel încât să putem, măcar, spera că lucrurile vor evolua spre bine în organizaţiile din România. În acest sens, voi arăta cum putem fundamenta raţional managementul vieţii morale al unei organizaţii în aşa fel încât să eliminăm unele confuzii conceptuale de fond, să evităm unele greşeli de abordare şi să ocolim unele politici autodistructive în aşa fel încât să nu mai acţionăm haotic în crearea codurilor de etică, aşa cum se face de regulă astăzi. Voi propune în continuare o manieră posibilă de construire a unui cod de etică bazată pe metodologia „principiistă", o metodologie de evaluare morală dezvoltată în domeniul bio-medical, dar nu numai1. În faţa unor politici etice problematice ale Uniunii Europene, această abordare a codurilor morale are şansa să coaguleze puzderia de moduri în care sunt construite asemenea instrumente de protecţie instituţională, dar şi să precizeze specificul codului de etică faţă de codul de conduită cu care e adesea substituit ilicit. În final, voi lansa conceptul de „topografie morală a organizaţiei" – un sistem vizibil de rute morale, care trebuie învăţat de orice angajat, dacă vrem ca acesta să se deplaseze fără surprize pe căile bătute ale moralităţii organizaţiei şi nu să meargă, inocent, prin câmp deschis. Întrebarea principală la care vreau să răspund este: cum trebuie să reacţioneze moralmente matur conducerea unei organizaţii şi fiecare membru al personalului ei atunci când se confruntă cu o dilemă morală? II.1. Codurile de etică şi infrastructura etică Studiile empirice arată că un cod de etică e perceput adesea ca un document menit să „protejeze o organizaţie de prejudicii (harms)"2. Trebuie însă adăugat imediat că, pentru a putea fi numit „cod de etică", el trebuie să protejeze toate părţile implicate „în mod egal", să sistematizeze şi să asigure în mod imparţial coerenţa comportamentului tuturor membrilor unei organizaţii, ca şi a părţilor interesate, pentru realizarea binelui comun. Deoarece este vorba de codul de etică al unei organizaţii, spre deosebire de alte tipuri de coduri, el nu poate da prioritate valorilor şi intereselor acelei 1 Beauchamp T., Childress, J., Principles of Biomedical Ethics, (Oxford: Oxford University Press, 1979). 2 Prejudiciile pot fi provocate de neglijarea respectării obligaţiilor morale, a rutinelor comportamentale care asigură bunul mers al companiei sub presiunea concurenţei; sau încurajarea comportamentelor iresponsabile odată cu procesele de descentralizare; sau pierderile diverse cauzate de corupţie şi de alte comportamente imorale; sau încurajarea dezinteresului organizaţiei pentru satisfacerea nevoilor clienţilor etc. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 73 organizaţii, încălcând astfel principiul imparţialităţii. Şi pentru că un cod de etică nu poate fi părtinitor, el nu poate fi nici relativ la o anumită organizaţie: prin urmare, strategia des întâlnită în organizaţiile din ţara noastră – „fiecare organizaţie cu codul său etic" – e un nonsens. Un cod de etică trebuie să se bazeze aşadar pe principii şi valori morale comune, chiar universale, deşi specificarea acestora sub formă de reguli morale trebuie să ţină cont de particularităţile organizaţiei. Kaptein şi Schwartz consideră în unul din studiile lor3 că adjectivul „etică" este totuşi „superfluu" în aplicarea sa la codurile instituţionale deoarece fixarea atenţiei pe coduri de etică ne-ar cantona într-un sens prea îngust al acestui concept, un sens prin care codul nu serveşte doar interesele companiei, ci pe ale tuturor celor implicaţi. De aceea preferă să scrie despre „codurile de afaceri" (business codes) ale companiilor, care sunt un amestec de norme de genuri diferite, inclusiv morale4. Dar aceasta nu reprezintă filosofia generală a autorilor citaţi cu privire la coduri. În alte texte ei se concentrează pe codurile de etică, pe natura, utilitatea şi funcţionalitatea lor. Bunăoară, Kaptein şi Wempe5 susţin că menirea codurilor de etică e să „sporească rezistenţa morală a unei 3 M. Kaptein, M. S. Schwartz, „The Effectivness of Business Codes: A Critical Examination of Existing Studies and the Development of an Integrated Research Model", Journal of Business Ethics 77 (2008), 111-127. 4 Fundalul istoric al acestei discuţii e acela al anilor 80-90 când în Olanda şi Ţările Nordice a apărut interesul pentru etica organizaţională şi pentru trecerea de la codurile morale implicite la formalizarea explicită a acestora. E drept că totul se făcea în cadrele unei tradiţii manageriale care vedea în pregătirea codului un element mai important decât posedarea lui: „codificarea e mai importantă decât codul" (după cum eu cred că updatarea codului e un fel de codificare perpetuă a acestuia). În alte lucrări, M. Kaptein foloseşte „cod de afaceri" cu sensul de „cod de etică din sfera afacerilor" (business code of ethics). Dar sensul în care foloseşte în mod uzual termenul e mai larg decât cel etic. „Un cod de afaceri este un document distinct şi formal care conţine un set de prescripţii dezvoltate de şi pentru o companie spre a-şi ghida comportamentul prezent şi viitor pe multiple chestiuni, legate cel puţin de relaţiile dintre manageri şi angajaţi, dintre companie şi stakeholderii externi şi/ sau societate în general" (M. Kaptein, M. S. Schwartz, „The Effectivness of Business Codes...", p. 113). „Pe multiple chestiuni" înseamnă şi altele decât cele morale. De fapt, expresia „cod de afaceri" (business code) vrea să fie o sinteză a diferitelor tipuri de coduri regăsibile în corporaţii: coduri de etică, coduri de conduită, principii ale afacerilor, credo-ul corporaţiei, filosofia corporaţiei, cod de practici etc. 5 M. Kaptein, J. Wempe, „Twelve Gordian Knots When Dvelopping an Organizational Code of Ethics", Journal of Business Ethics, 17, (1998), p. 854. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 74 organizaţii", adică să o determine să facă faţă mai bine factorilor care tind să-i degradeze „conţinutul moral", prin „conţinut moral" înţelegându-se gradul în care o organizaţie face efortul de a-şi îndeplini responsabilităţile pe care le are faţă de toate părţile care sunt influenţate de ea şi care o influenţează. Un cod de etică e totodată principalul instrument de educaţie morală (prin training etic), un mijloc eficace pentru diminuarea riscurilor aduse de comportamentele imorale şi principalul instrument de recunoaştere a unei probleme morale în faptele profesiei şi ale vieţii cotidiene. Prin el contribuim la determinarea companiilor de a nu rămâne fixate în ideea maximizării profitului acţionarilor, ci de a ţine cont de interesele tuturor celor afectaţi de activităţile şi de produsele lor. Chiar înainte de a-şi dovedi eficienţa, au apărut o puzderie de tipuri de coduri. Codurile de etică trebuie deosebite de Codurile de bune practici care, în mod normal, ar trebui să cuprindă reguli de eficienţă şi de calitate profesională. Uneori e folosit titlul ambiguu de Cod de conduită sau Cod de afaceri, rezultatul fiind un amestec de reguli de etică şi de reguli de eficienţă6. Codurile de etică sau Codurile morale conţin esenţialmente reguli morale – oricât de greu ar fi ele de identificat şi mi se pare important ca acest lucru să fie precizat neambiguu chiar din titlul documentului. Eschivele ce folosesc sintagma „cod de conduită" au fost făcute şi pentru a ocoli elegant asumarea unor incomode responsabilităţi specific morale, mascând, în plus, sub aparenţa unei atitudini binevoitoare, veritabila atitudine de respingere a utilizării unor specialişti în etică instituţională atâta vreme cât, iată, putem face un „cod de etică" şi cu „oamenii noştri". „La ce ne trebuie eticieni de profesie?! Ne pricepem şi noi la aşa ceva", spun juriştii, inginerii sau economiştii firmei. Aşa încât obiceiul de a include în codul de etică (numit mereu altfel decât „cod de etică") „multiple chestiuni" şi chiar „diverse tipuri de coduri la nivel de corporaţie" mi se pare extrem de riscant, cum o arată practica, deoarece în acest fel se poate realiza „fără reproş" evitarea implementării unor reglementări morale, a unor coduri de etică. Aşa s-a întâmplat în numeroase cazuri din România ultimilor ani. Pentru a putea da o definiţie explicită a codului de etică, este neîndoielnic util să precizăm câteva noţiuni de fundal. Valorile morale sunt idealuri sau aspiraţii ideale, niciodată complet tangibile, cum sunt dreptatea, 6 O analiză cu privire la amestecul tipului de reguli din codurile de conduită poate fi găsită în Emilian Mihailov, "Codul deontologic al farmaciştilor. Între mixtura obligaţiilor şi managementul eticii", în Farmacist.ro, nr. 133(2), (2010), pp. 54-59, disponibil online la http://librariamedicala.ro/folder_reviste/181/index.php INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 75 fericirea sau demnitatea7. Virtuţile etice sunt valori educabile, calităţi dispoziţionale ce înfrumuseţează caracterul omului, ajutându-l să ducă o viaţă omenească împlinită8. Principiile morale sunt prescripţii sau interdicţii foarte generale care ne cer să aspirăm spre aceste idealuri generale9. De exemplu, „dreptatea" e o valoare morală a societăţii, dar ea, ca atare, nu ne spune ceva despre conţinutul ei, ci în cel mai bun caz ne sugerează ceva vag. Principiul dreptăţii ne spune ce e dreptatea şi ne furnizeză un standard normativ foarte general pentru regulile morale însele, de tipul: „Tratează-i egal pe egali şi inegal pe inegali" (referindu-se la inegalitatea sau egalitatea după merit). Deci principiul dreptăţii ne cere să distribuim după merit dacă vrem să fim drepţi, să nu discriminăm, să nu părtinim în genere. O regulă morală particulară e o obligaţie sau interdicţie ce normează un tip de acţiuni care ţin de un domeniu particular, de exemplu de medicină, e.g. regula ca fiecare cetăţean să aibă un acces echitabil la o asistenţă medicală de bază e o regulă particulară a dreptăţii. Trebuie să distingem mereu aceste trei niveluri. Principiile etice sunt norme care apără valorile etice, iar regulile morale particulare sunt specificări ale principiilor pentru un anumit domeniu de activitate. Redus la esenţial, un cod de etică e definit în mod curent ca un sistem ordonat de reguli sau datorii morale menit să ghideze comportamentul managerilor şi personalului organizaţiei pentru a reduce riscurile generate de comportamentele imorale.10 Într-un sens mai larg, putem vorbi şi despre codul de afaceri care e un set de reguli ce „definesc responsabilităţile corporaţiei în raport cu stakeholderii şi conduita pe care o aşteaptă corporaţia de la personalul ei; ele stabilesc de asemenea obiectivele organizaţiei. Pe scurt, un cod de afaceri stabileşte i) misiunea organizaţiei (obiectivele ei principale); ii) responsabilităţile (obligaţiile) pe care le are faţă de stakehoderii interni şi externi; şi iii) valorile ei centrale.11 În mod evident, el vizează mai mult decât morala corporaţiei. Regulile numite îndeobşte „morale" sunt acelea care orientează sau coordonează acţiunile noastre pentru atingerea unor valori vitale pentru organizaţie (societate), într-un mod cât mai imparţial. Aceste valori sunt apărate de principiile codului iar normele au rolul de a coordona după aceste valori comportamentele unei mulţimi de indivizi animaţi de interese diverse. 7 Mureşan, Managementul eticii în organizaţii, pp. 106-107 şi urm. 8 Ibidem 9 Ibidem 10 Ibidem, p. 102. În realitate, după cum vom vedea, el e mult mai mult decât atât. 11 M. Kaptein, The Living Code, (Sheffield, UK: Greenleaf Publishing, 2008), p. 2. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 76 Iată de ce voi defini un cod de etică în felul următor: 1) Un document oficial, independent şi durabil al unei organizaţii, având o formă prescriptivă, nu descriptivă, incluzând valori morale, principii, reguli, drepturi şi virtuţi personale de tip moral, impus prin sancţiuni (morale şi non-morale), care asigură auto-reglarea organizaţiei ("din interior"); el ghidează activităţile managerilor şi angajaţilor şi este totodată produsul lor autonom. Acestea sunt, mai mult sau mai puţin, calităţile unui cod de etică în opinia lui Muel Kaptein12. Eu voi adăuga sau sublinia mai explicit următoarele caracteristici: 2) Un bun cod de etică ar trebui să fie întemeiat într-o teorie morală sau un cadru de evaluare morală care are rolul de a demarca domeniul moralului (aceasta rezolvă dintr-o dată problema: ce anume înseamnă că un sistem coerent de norme este un cod de etică). 3) Dat fiind că supunerea mecanică la regulile codului nu înseamnă neapărat un comportament moral, acţiunea morală trebuind să fie, în plus, responsabilă (adică voluntară şi făcută cu deplina cunoaştere a circumstanţelor acţiunii) e important să educăm virtuţile etice ca resort ultim, intern, al acţiunilor morale. 4) Un cod de etică tratează în mod imparţial, echitabil sau ca egale toate persoanele legate de organizaţie, mai ales stakeholderii externi, care nu trebuie discriminaţi. 5) Un cod de etică, pentru a fi funcţional, trebuie scufundat într-un sistem de management al eticii, singurul context în care el poate fi „viu". 6) Codul de etică protejează prin principiile sale valori fundamentale ale umanităţii, cum ar fi: asigurarea unei vieţi profesionale şi sociale integre şi pline de succese; sporirea bunăstării membrilor săi, a organizaţiei pe ansamblu şi a societăţii în general; diminuarea sau eliminarea prejudiciilor pe care tind să şi le creeze unii altora oamenii; respectarea demnităţii, integrităţii şi autonomiei tuturor celor implicaţi; asigurarea unei protecţii imparţiale tuturor membrilor organizaţiei în relaţiile lor reciproce, în relaţiile cu organizaţia şi cu societatea în sens larg. 7) Un cod de etică trebuie să fie aşadar produsul autonom al întregului colectiv al organizaţiei, nu un "jug" suplimentar impus de conducere, să fie imparţial în raport cu toate părţile implicate, să fie rezultatul unui acord social şi în cele din urmă să fie impus de societate (nefacultativ); în fine, să fie universal, adică să se aplice la fel tuturor organizaţiilor similare cu organizaţia de referinţă (altfel se creează un avantaj celor ce nu au coduri de etică). 12 Ibidem INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 77 Un cod de etică poate avea şi forma unui document de sertar: nefuncţional, el ilustrează lipsa reală de preocupare pentru viaţa morală a organizaţiei. Dacă vrem să avem un cod de etică viu, funcţional, atunci el însuşi trebuie să îndeplinească o serie de condiţii de redactare şi să fie pus într-un context. Contextul care-i dă viaţă e acela el unei „infrastructuri etice" sau al unui "sistem de management al eticii". Acest sistem nu are o formă fixă, ci trebuie adaptat la specificul organizaţiei. În mare, însă, elementele lui sunt următoarele: Fig. II.1. Codul de etică în sistemul de management al eticii Un cod de etică nu poate funcţiona decât într-un asemenea context. El e parte a unui sistem de management al eticii. Principala cauză a caracterului formal al actualelor coduri de etică din instituţiile româneşti (i.e. a faptului că MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 78 sunt simple hârtii în sertar) e aceea că s-a ignorat contextul.13 De aceea strategia „paşilor mărunţi" e greşită: e fals că instituirea codului e „primul pas" după care urmează alţii şi alţii. Tot sistemul trebuie instituit, atât cât practica ne-o permite, de la bun început. De asemenea, este impropriu să vorbim despre „eficienţa codului de etică": trebuie vorbit despre eficienţa întregului sistem. Prins într-un asemenea context, codul de etică trebuie să fie redactat clar, să fie cuprinzător, relevant pentru organizaţie, să reglementeze transparent relaţiile personalului cu organizaţia, relaţiile reciproce dintre oameni şi relaţiile cu stakeholderii externi sub aspect moral. De toate acestea se ocupă Comitetul (sau Comisia) de etică (el e creatorul codului, cel ce-l monitorizează şi cel ce-l dezvoltă). Dezvoltarea codului e mai importantă decât scrierea lui. De popularizarea şi înţelegerea lui de către personalul organizaţiei se ocupă organizatorii training-urilor etice, în speţă Biroul de etică. Tot Biroul de etică face programele etice ale organizaţiei şi se ocupă de punerea în practică şi vizibilitatea codului. Managementului superior al organizaţiei îi revine sarcina importantă de a susţine sistemul şi a asigura realizarea lui în practică în urma rapoartelor de audit de etică făcute de biroul specializat. Ombudsmanul, consultanţii morali şi linia telefonică dedicată asigură feedbackul, critic abilitatea codului şi discuţia liberă pe teme morale. De sancţionarea abaterilor de la normele codului se ocupă o comisie de disciplină care e distinctă de comitetul de etică. Confundarea răspunderilor specifice ale Comitetului de etică, Biroului de etică şi Comisiei de disciplină reprezintă unul dintre obstacolele cele mai puternice în calea realizării unor sisteme funcţionale de management al eticii. II.2. „Cadrul etic" al Uniunii Europene – o strategie autodistructivă? Demnă de comentat e şi poziţia oficială a UE, căci ea exprimă o anumită atitudine politică dominantă în Europa cu privire la sensul şi utilitatea codurilor de etică. Odată cu adoptarea aşa-zisului „cadru etic" (ethics framework) pentru administraţia publică (2004), ţările membre par să fi adoptat oficial un model de management al eticii aflat la intersecţia dintre modelul „integrităţii" 13 Nu vaguitatea sau faptul că sunt goale de conţinut face din codurile de etică un instrument ineficient, aşa cum susţin unii autori, ci faptul că un cod izolat, adică un cod care nu e prins într-un sistem de management al eticii, oricât ar fi de bun în principiu, nu poate funcţiona, e un simplu deziderat frumos gândit şi elegant aşternut pe hârtie. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 79 şi cel al „conformităţii". Sub bagheta unor eticieni nordici, cadrul etic e definit în termenii strategiei integrităţii: el e un Cod de Etică European neconstrângător în sens juridic (dar constrângător în sens moral), ce reflectă valorile centrale şi standardele specifice de conduită etică ale continentului, furnizând un ghid pentru dezvoltarea de coduri de conduită la nivel naţional şi local. Codul de conduită e gândit în acest cadru ca fiind un compromis între un regim etic bazat pe integritate şi unul bazat pe conformitate14. Dar Europa e diversă. Anglia şi Portugalia par să alunece mai mult spre modelul american de etică şi conformitate şi la fel sunt înclinate să o facă ţările Europei răsăritene, pe când Franţa şi Germania consideră că nu au nevoie de un sistem etic-normativ separat, căci marile valori morale sunt deja conţinute în legislaţia juridică existentă unde abia trebuie descoperite15. Cred că această ultimă poziţie nu e decât dovada unui profund conservatorism. În documentele UE se face distincţia între „coduri de etică", „coduri de conduită" şi „coduri de reguli şi reglementări"16. Codul de etică ar fi un document scurt (1-2 file) şi general ce fixează valorile şi principiile comportamentului moral. El e asociat de unii cercetători din Ţările Nordice cu un model de management al eticii bazat pe integritate: un cod eminamente aspiraţional, aşadar, în care nu regulile şi pedepsele contează, ci cultura organizaţională favorabilă eticii, cutumele, morala nescrisă şi încrederea în oameni. La cealaltă extremă, codul de reguli şi reglementări fixează în mod concret acţiunile aşteptate şi sancţiunile disciplinare, fiind asociat unui regim etic bazat pe conformitate. Se pare că jumătate din ţările europene au optat pentru introducerea unui hibrid între cele două, adică a unor coduri de 14 T. Moilanen, The Adoption of an Ethics Framework in EU Member States, Conference on Public Integrity and Anticoruption in Public Service, Bucharest, May, 2007. 15 Janos Bertok, "Getting the Public Ethics Right", în OECD Observer, 220, (2000), disponibil online la http://www.oecdobserver.org/news/archivestory.php/aid/293/ Getting_the_public_ethics_right.html; Christoph Demmke, Danielle Bossaert, Ethics in the Public Services of the European Union Member States (Institutul European de Administraţie Publică, 2004). 16 Pentru o trecere în revistă a acestor documente a se consulta http://ec.europa.eu/ commission_2010-014/sefcovic/administration/ethics/index_en.htm, http://ec.europa .eu/civil_service/admin/ethic/index_en.htm şi Morten Egeberg (ed.), Institutional Dynamics and the Transformation of Executive Politics in Europe (University of Mannheim: Connex, 2007). Pentru o perspectivă asupra abordării aspectelor de etică în Comisia Europeană a se vedea Michelle Cini, "The Reform of the European Commission: An Ethical Perspective", în Public Policy and Administration, 19 (3), (2004), pp. 42-54 şi Andreea Năstase, Ethics Management in the European Commission, Teză de Doctorat, Central European University, Ungaria, 2012. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 80 conduită. Acestea conţin norme de nivel mediu ce fixează valorile aspiraţionale, dar şi aşteptările concrete. El e considerat un instrument util menit să clarifice valorile şi standardele comportamentului oficial al funcţionarilor publici. După cum se vede din definiţie, el nu mai are o legătură directă cu etica. Unii autori mai fac distincţia între „declaraţia de valori asumate" (value statement) şi „codul de conduită". Declaraţia de valori asumate (de angajament) e un document menit să anunţe valorile (morale?) adoptate de instituţie fără să ofere reguli detaliate despre cum să aplicăm aceste valori în situaţii reale. Practic, el e echivalentul axiologic al codului de conduită. „Valorile centrale" identificate de „cadrul etic" european cu privire la funcţionarii publici sunt: respectarea legii, imparţialitatea (obiectivitatea), transparenţa, răspunderea, profesionalismul, încrederea şi amabilitatea. Acestea sunt valori profesionale ale funcţionarului public, dar prea puţine dintre ele au a face cu etica. Majoritatea statelor au introdus atât declaraţia de valori asumate cât şi codurile de conduită, deşi e clar că un bun cod de conduită trebuie să includă valorile centrale, eliminând astfel nevoia unui document separat. Astfel definite cele trei noţiuni şi având în vedere experienţa ţărilor europene (incipientă, totuşi), s-a considerat că a impune adoptarea unor „coduri de etică" pare a fi prea pretenţios căci în practică, în majoritatea cazurilor, acestea nu au fost decât succinte declaraţii de valori asumate, fără a preciza în mod clar principiile etice. Totuşi cercetările de teren efectuate arată că jumătate dintre ţările membre folosesc declaraţii de valori asumate şi jumătate coduri de conduită. Comisia Europeană pare să încurajeze scrierea unor coduri de conduită, cu precizarea că acestea trebuie să includă valorile şi principiile. De cele mai multe ori, codurile de conduită nu fac decât să adune la un loc fragmente de prevederi legale (sub numele de „etică") pentru a facilita utilizatorilor căutarea prin maldărul de legi17. De fapt, asistăm la diluarea lentă a eticii instituţionale sub oblăduirea instituţiilor politice ale UE şi cu contribuţia statelor membre. Există, aşadar, riscul, pe care Moilanen nu îl menţionează, ca fixarea politicii europene pe coduri de conduită, nu pe coduri de etică, să compromită întreg programul de etică administrativă pe care se spera să-l sprijine. Căci majoritatea organizaţiilor vor ignora observaţia că un cod de conduită trebuie să includă la bază o declaraţie de valori etice şi de principii etice (ceea ce autorul numeşte, distinct, un "cod de etică") şi la celălalt capăt reglementări concrete derivate din primele. Ele vor ignora specificul organizării training-urilor de etică, specificul culturii organizaţionale favorabile eticii (şi nu 17 Ibidem INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 81 oricărui tip de valori instituţionale), faptul că fenomenele de imoralitate şi corupţie trebuie prevenite printr-un set de măsuri sui generis, care cer o profesionalizare etică aparte, distinctă de cea juridică ori de cea privind calitatea, eficienţa financiară ori întărirea reputaţiei. Marea pierdere e, aşadar, aceea a specificului moral al unei părţi a managementului organizaţiilor sub pretextul absurd că lumea se sperie de aceste cuvinte şi că a numi „etice" codurile existente e „prea mult". Rezultatul îl putem vedea în Legea nr. 7/2004 cu privire la normele de conduită ale funcţionarului public din România în care „se reglementează normele de conduită profesională ale funcţionarilor publici", nefolosindu-se niciodată cuvântul „etică". Acesta e un „cod de conduită" care nu are aproape nimic de-a face cu comportamentul moral. Toate materialele de training purtând în titlu cuvântul "etică" nu sunt decât selecţii de prevederi juridice care nu au nici o legătură cu etica. Mai exact, toate întâlnirile cu etica ale unui „cod de conduită" sunt accidentale. Strategia schiţată mai sus de Timo Moilanen de la Universitatea din Helsinki mi se pare de aceea autodistructivă. Căci, astfel încurajate, codurile de conduită vor reglementa nu aspectele etice ale vieţii organizaţiei, ci aspectele profesionale legate de eficienţă şi de asigurarea calităţii. Ea continuă mai vechea strategie a programelor de Responsabilitate Socială a Corporaţiilor (RSC) şi de Etică şi Conformitate (E & C) de a mima preocuparea pentru problemele etice concentrându-se, în realitate, pe alte tipuri de probleme: de imagine, de conformitate juridică, de eficienţă şi calitate a activităţilor profesionale etc. Şi acestea sunt, desigur, probleme importante. Dar concentrându-ne pe ele, riscăm să uităm total regulile morale. Politica UE se mândreşte cu două mari strategii de etică organizaţională: strategia „codurilor de conduită" şi aceea a RSC, reevaluată recent şi întărită de un standard ISO. Politicienii europeni trebuie însă să aibă grijă ca accentul pus pe ecologizare şi ajutarea comunităţilor să nu ducă la diluarea politicilor ce vizează obiectivul de prevenire a comportamentelor imorale în instituţii, mai cu seamă a problemei corupţiei. Se mai spune uneori că unele organizaţii au adoptat doar declaraţii de valori asumate şi că practică o morală aspiraţională, neconstrângătoare. Până la urmă, „merge şi aşa". Cred că ar fi mai bine dacă li s-ar spune că nu aşa trebuie procedat. Dacă privim la Declaraţia de valori asumate a firmei Lockheed Martin vom observa că valorile invocate sunt, de fapt, principii lacunar formulate (sunt imperative); apoi e de remarcat caracterul sărăcăcios al acestei declaraţii în materie de instrumente care să asigure efectiv orientarea comportamentului moral; caracterul vag al direcţionării e o invitaţie indirectă la imoralitate; şi, în al treilea rând, constatăm că nu se definesc valorile menţionate în text şi nu ştim de ce au fost alese acestea şi nu altele. O asemenea declaraţie de valori de o jumătate de MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 82 pagină e mai degrabă un poem managerial a cărui funcţie de reglare e aproape inexistentă. Dacă ar fi numai această Declaraţie (şi în multe locuri e numai ea, numită uneori pompos „cod de etică"), diferenţa faţă de situaţia în care nu există nimic nu ar fi prea mare. În realitate, în joc e o problemă mult mai generală: ce structuri organizaţionale şi culturale interne pot descuraja comportamentele imorale şi pot încuraja pe cele morale într-o organizaţie? Aceasta e, de fapt, tema centrală a managementului eticii. Lockheed Martin Declaraţie de valori Energizaţi de inovaţie. Ghidaţi de integritate. Noi ne ajutăm clienţii să-şi atingă cele mai provocatoare scopuri • Fă ceea ce e corect. • Respectă-i pe ceilalţi. • Caută excelenţa în tot ceea ce faci. Fă ceea ce e corect Ne angajăm să respectăm cele mai înalte standarde de conduită etică în tot ceea ce facem. Noi credem că cinstea şi integritatea presupun încredere, care e piatra de încercare a afacerii noastre. Ne supunem legilor Statelor Unite şi ale altor ţări în care lucrăm, ne străduim să fim buni cetăţeni şi ne asumăm responsabilitatea pentru acţiunile noastre. Respectă-i pe ceilalţi Suntem conştienţi că succesul nostru ca întreprinzători depinde de talentul, abilităţile şi expertiza oamenilor noştri şi de capacitatea noastră de a funcţiona ca o echipă strâns unită. Apreciem diversitatea noastră şi credem că respectul – pentru colegii noştri, clienţi, parteneri şi toţi aceia cu care interacţionăm – e un element esenţial al tuturor relaţiilor de afaceri pozitive şi productive. Caută excelenţa în tot ceea ce faci Înţelegem importanţa misiunii noastre şi încrederea pe care o investesc în ea clienţii noştri. Având toate acestea în minte, ne străduim să excelăm în orice aspect al afacerii noastre şi să abordăm orice provocare cu hotărârea de a învinge". Sursa: lockheedmartin.com INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 83 Un cod de etică trebuie să fie şi implementabil, adică aplicabil în mod cvasi-omogen de toţi angajaţii unei organizaţii. El nu trebuie să fie confuz sau vag – ceea ce încurajează nerespectarea lui. Or, declaraţia de valori asumate e un document eliptic, de regulă vag (nu se spune ce înseamnă termenii valorici folosiţi), prin urmare greu de respectat chiar dacă ai vrea. Graniţa dintre respectarea şi nerespectarea lui e ea însăşi vagă. Mai mult, strategia de mai sus conţine o eroare teoretică: valorile sunt conţinute în principiile morale, care le apără; deci un cod de valori e un cod de principii mascat. În plus, ea conţine şi o eroare practică: declaraţia de valori asumate tentează prin aceea că exprimă valorile „pe care le avem deja" în organizaţie, cu care suntem obişnuiţi şi pe care doar le identificăm, le generalizăm şi le popularizăm. Această fundamentare inductivă, empirică, a valorilor pe morala comună dă naştere unui cod aparte pentru fiecare organizaţie, deci unui relativism al valorilor extrem în care nu mai putem recunoaşte moralitatea – care e legată, într-un fel sau altul, de ideea de universalitate. E, totuşi, exclus să avem atâtea morale câte organizaţii. E exclus ca o firmă de construcţii să aibă o morală şi altă firmă de construcţii altă morală. Soluţia e să abandonăm ideea confuză de cod bazat pe valorile centrale tradiţionale ale instituţiei şi să promovăm ideea de cod bazat pe principii morale universale. Aceasta nu înseamnă, desigur, că am avea aceleaşi reguli morale. În fiecare organizaţie specificarea principiilor se poate face diferit. La limită, adoptând definiţia „integrităţii" din Declaraţia de la Barcelona, am putea spune că toate codurile bazate pe valori organizaţionale pot fi reduse la coduri cu un singur principiu moral, principiul integrităţii instituţionale, şi anume prescripţia care ne cere să respectăm acel nucleu de valori esenţiale şi intangibile care dau identitate unei instituţii, privită ca o comunitate morală, şi o disting de alte instituţii. 18 Accentul pus pe codurile de conduită în defavoarea codurilor de etică are cel puţin următoarele consecinţe nedorite: a) Marginalizarea şi până la urmă uitarea dimensiunii morale a unui management responsabil al oricărui fel de organizaţie. Într-o ţară cu o bogată tradiţie a micii corupţii, cum e România, introducerea codurilor de etică, mai ales a celor obligatorii, are toate şansele să pară un atentat la libertatea cetăţeanului şi să stârnească o mare opoziţie. 18 „Ideea de integritate exprimă nucleul intangibil, condiţia de bază a unei vieţi demne, atât fizice cât şi mentale, care nu trebuie să fie subiectul niciunei intervenţii externe. Integritatea se referă la coerenţa vieţii fiinţelor care au demnitate, demnitate care nu poate fi afectată sau distrusă" (Basic Ethical Principles in Bioethics and Biolaw, 1995-8). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 84 b) Respingerea specialiştilor în etică şi inexistenţa unor structuri educaţionale de formare a lor. În prezent universităţile pregătesc numai eticieni generalişti. c) În absenţa unor coduri de etică, companiile nu mai au obligaţii precise privind respectul faţă de clienţi, faţă de cetăţenii de rând, faţă de mediu etc. atâta vreme cât aceste obligaţii morale sunt amestecate vag printre alte obligaţii profesionale. d) Un cod care nu ţine cont în mod egal de interesele tuturor e un cod părtinitor, deci imoral sau non-moral. Viciul lui fundamental e relativismul – dependenţa de contextul cultural în care a apărut sau de grupul de susţinători. De asemenea un cod moral implicit, format din moravuri şi practici istorice, e relativ la cultura care l-a zămislit. Tocmai de aceea e nevoie de explicitarea şi formalizarea cât mai clară a codurilor morale. Unii ar spune că introducerea unui sistem de management al eticii sporeşte pericolul birocratizării organizaţiei. Birocratizarea e un exces managerial în orice domeniu al managementului şi nu văd de ce în cazul eticii ar fi o fatalitate, iar în alte cazuri nu. Haosul care domneşte în activitatea de construire a codurilor de etică este un motiv serios pentru care ele sunt privite cu neîncredere. O scurtă trecere în revistă a stării de fapt ne arată că există coduri fundamentate pe drepturile specifice domeniului, pe un singur principiu (al respectului demnităţii umane), pe datorii morale specifice instituţiei, pe mai multe principii de bază universale, pe tipuri de responsabilităţi, pe principii alese la întâmplare, pe aşa-zise principii morale, pe valorile morale definitorii ale instituţiei, pe nimic, ş.a.m.d. Deşi în Uniunea Europeană şi chiar la UNESCO există proiecte de unificare a formatului codurilor de etică bazate pe principii pentru a evita relativismul moral, această unitate pare a fi valabilă doar pe domenii: în domeniul ştiinţelor viului, în jurnalism, în universităţi, în servicii publice etc. Ceea ce putem observa în acest context e că se sugerează astfel că fiecare domeniu profesional are principiile lui morale specifice, diferite de ale celorlalte domenii. De exemplu, în Declaraţia Universală a UNESCO pentru Bioetică şi Drepturile Omului un principiu e cel al demnităţii, altul al binefacerii şi evitării răului, altul al consimţământului informat, al non-discriminării şi non-stigmatizării etc. În International Principles of Professional Ethics in Journalism (UNESCO) sunt prezente alte principii, chipurile specifice moralităţii acestei profesii: dreptul oamenilor la informaţie adevărată, responsabilitatea socială a jurnalistului, eliminarea războiului şi a altor rele cu care confruntă umanitatea (?), dar şi principiul demnităţii. Un studiu făcut pe codurile jurnaliştilor din Europa arată existenţa unui „nucleu comun de valori": a spune adevărul, libertatea de expresie şi INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 85 comentariu, egalitatea, corectitudinea, respectul surselor, refuzul mitei etc. În fine, dacă ne uităm la codurile firmelor comerciale vom întâlni alte „principii" specifice: integritatea înregistrărilor contabile, raportări exacte, transparenţa tranzacţiilor şi procedurilor, calitatea şi siguranţa serviciilor şi produselor etc. Această fundamentare a codurilor de etică ale unor domenii profesionale distincte pe principii etice distincte, specifice acelor domenii, este tot o formă de relativism. De ce ar avea jurnaliştii europeni o altă morală (adică alte principii) decât cercetătorii europeni? De ce ar avea diferite asociaţii de jurnalişti coduri morale bazate pe principii (parţial) diferite (atenţie: pe principii, nu pe reguli concrete)? Mai mult: ne-am putea întreba de ce un aşa-zis principiu cum e „a spune adevărul" e un principiu etic? Sigur, ni s-ar putea răspunde că l-am moştenit ca atare prin tradiţia meseriei. Dar un „principiu etic" nu e o regulă de conduită oarecare, ci un standard abstract pentru crearea de reguli de conduită şi, în cazul acesta, am putea arăta că tot prin tradiţie ştim că regula de „a nu minţi" (considerată de bază în presă) sau regula de a-ţi respecta contractele („a nu-ţi încălca promisiunile") sunt reguli „morale" pentru că sunt specificări sau concretizări ale veritabilului „principiu al respectului demnităţii" (minţind sau nerespectându-ţi promisiunile îi tratezi pe ceilalţi numai ca mijloace, instrumental, nu şi ca valori supreme), principiu care, de fapt, este ignorat. Prin urmare, cred că toate aceste aşa-zise principii specifice care dau impresia unor moralităţi profesionale distincte, pot fi reduse la un număr mic de principii morale universale veritabile care să unifice domeniile, nu să le ţină despărţite. De pildă, în cazul jurnaliştilor: a nu minţi în difuzarea informaţiilor se reduce la principiul demnităţii; libertatea de expresie şi comentariu e o instanţă particulară a principiului autonomiei; egalitatea prin nediscriminare e un caz particular al principiului dreptăţii; corectitudinea (fairness) în folosirea mijloacelor de culegere a informaţiilor e legată tot de respectul demnităţii persoanelor de la care culegi informaţiile; respectarea surselor etc. de asemenea; refuzul mitei etc. e o particularizare a principiului integrităţii. La fel se întâmplă la celelalte coduri. În aceste condiţii, e tot mai răspândită opinia că acele „coduri de etică ale corporaţiilor care nu sunt bazate pe un set de valori morale universale nu au o justificare morală şi, prin urmare, o legitimare normativă".19 O altă posibilă cale de a reduce această diversitate constă în fundamentarea codurilor pe un număr mic de „cadre etice" sau „teorii" 19 M. Schwartz, „Universal Moral Values for Corporate Codes of Ethics", Journal of Business Ethics, 59 (2005), p. 30. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 86 justificative. Un bun exemplu este principiismul. Vom arăta în continuare cum poate fi el folosit ca sursă de inspiraţie pentru construirea de coduri de etică. II.3. Un cod de etică principiist Studiile experţilor UE sunt mai degrabă optimiste în ceea ce priveşte unitatea morală a diferitelor comunităţi umane: „Etica ... pare să identifice un consens larg asupra valorilor etice care ar trebui să ne guverneze viaţa de zi cu zi în orice societate".20 Lucrurile nu stau deloc aşa dacă ne gândim la codurile de etică. Una dintre cauzele haosului care domneşte în lume în ceea ce priveşte aspectul codurilor de etică este absenţa unui fundal unitar şi stabil pentru construcţia lor. Teoriile etice sunt diverse, cadrele pragmatice de evaluare morală sunt şi ele diverse, lipsa specialiştilor încurajează anarhia. Totuşi, dacă am lua drept ghid marile teorii sau marile cadre metodologice ale eticii, am putea găsi o justificare raţională pentru construcţia codurilor şi pentru diminuarea, dacă nu chiar eliminarea, arbitrariului ce caracterizează astăzi articularea lor. Tocmai de aceea voi propune aici construcţia unui cod de etică bazat pe doctrina metodologică principiistă. Metoda principiistă a fost concepută pentru domeniul biomedical, dar poate fi uşor extinsă şi la alte domenii. Ea se bazează pe un nucleu de principii etice care sunt standarde acţionale larg recunoscute ce întemeiază sisteme de reguli morale. Principala sugestie făcută din start făuritorului de coduri de etică e că întotdeauna un bun cod trebuie să pună la baza lui, în mod explicit, principiile etice. Sugestia aceasta a fost avansată încă de autorii Raportului Belmont: nu e bine să luăm ca ghid legile sau regulamentele particulare ale cercetării ştiinţifice, căci acestea sunt extrem de diverse şi de variabile. E preferabil să luăm drept reper principiile – un criteriu stabil şi asupra căruia există un „consens larg". Pentru că diverşi autori de coduri au inventat principii ad hoc, multe dintre ele ridicole, ar fi util ca la nivelul UE sau UNESCO să se realizeze un portofoliu de principii etice universale sau larg recunoscute, dat fiind că lista actuală (care există şi reprezintă un bun punct de plecare) conţine multe imprecizii. E vorba de ceva analog listei drepturilor omului. Fiecare creator de cod îşi va putea alege din acest portofoliu acele principii care se potrivesc cel mai bine domeniului său. Cum principiile etice sunt norme foarte 20 V. Beekman et alia, Ethical Bio-Technology Assessment Tools for Agriculture and Food Production (The Hague: LEI, 2006), p. 13. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 87 abstracte care apără valorile morale centrale ale fiinţei umane, nu mai e nevoie să distingem între o „declaraţie de valori asumate" (value statement) şi principiile etice: valorile sunt presupuse în principiile etice. Din principiile etice pot fi derivate sau specificate regulile morale specifice unui domeniu, „datoriile morale". Din principiul autonomiei, bunăoară, vom specifica regula consimţământului informat pentru spitale, o alta pentru cercetare, dar şi regula libertăţii de expresie în presă. Regulile morale, spre deosebire de principii, ne spun ce avem voie să facem şi ce nu, sub aspect moral. Criteriul dezvoltării acestui sistem de reguli morale e cel al coerenţei cu principiile; sau, eventual, alte criterii (e.g. utilitariste). Atunci când vorbim despre reguli morale omitem de obicei o distincţie esenţială – pe care ne-o reamintesc însă principiiştii: aceea dintre „reguli morale de bază" (să nu minţi, să nu ucizi etc. – singurele pe care le luăm în seamă) şi, respectiv, „reguli de autoritate" (privitoare la ierarhizarea regulilor de primul tip într-o anumită situaţie sau referitoare la drepturile reprezentanţilor legali etc.) precum şi „reguli procedurale" (ce procedură să urmăm în caz de incompetenţă a bolnavului în cursul unei operaţii). Ultimele două categorii nu sunt reguli morale clasice, ci un fel de meta-reguli (de aceea şi sunt ignorate), dar ele sunt vitale pentru buna funcţionare a sistemului de norme morale. Regulile procedurale se referă la proceduri prin care ni se cere să respectăm regulile morale de bază atunci când ne aflăm în circumstanţe netipice. O specie aparte de reguli morale procedurale e reprezentată de ceea ce voi propune să numim „rutele topografiei morale" a organizaţiei, adică meta-procedurile care ghidează personalul, managerii şi stakeholderii pentru a găsi instanţele împuternicite să rezolve anumite probleme morale cu care se confruntă în organizaţie (lămurirea faptului dacă un act e moral sau nu, îmbogăţirea codului, plângeri ale clienţilor privind încălcarea codului etic, eliminarea din cod a unor prevederi vetuste etc.) evitând situaţia de haos moral în care fiecare ar putea hotărî un verdict moral pentru sine utilizând metode simple de decizie etică anume furnizate de firmă. De obicei ne oprim aici atunci când caracterizăm codurile: spunem că un cod de etică e un sistem de reguli morale (şi, dacă nu uităm, adăugăm că e bazat pe principii). Metoda principiistă ne sugerează, paradoxal, să continuăm. Un cod de etică trebuie să precizeze explicit şi drepturile membrilor comunităţii respective, mai exact, drepturile tuturor părţilor interesate. Drepturile sunt îndreptăţiri pe care societatea se obligă să le garanteze membrilor ei cu toată forţa instituţiilor de care dispune şi care sunt apărate normativ de seturi de datorii morale. Dreptul la libertatea de cercetare e garantat printr-un set de datorii (reguli morale) valabile pentru toţi cei ce au MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 88 legătură cu domeniul. Dar nu toate datoriile morale sunt corelative unor drepturi, sensul datoriilor morale şi al principiilor din care derivă e mai larg. Iată un motiv pentru care nu e posibil ca drepturile să fie ridicate la rang de principii etice: ar însemna să lăsăm pe dinafară o parte din sfera moralităţii. Totuşi, un capitol al codului ar putea specifica drepturile fundamentale ale membrilor comunităţii respective, ale tuturor stakeholderilor, aceste drepturi fiind un ghid pentru includerea la capitolul anterior („norme") a tuturor datoriilor morale relevante menite să apere aceste drepturi. Cele două sfere se controlează reciproc şi se bazează, ambele, pe principii. Dincolo de sfera drepturilor se află terenul mişcător al judecăţilor morale concrete în urma cărora adoptăm reguli noi sau evaluăm moral acţiuni şi decizii inedite. În fine, un ingredient de obicei ignorat în coduri e cel al virtuţilor morale ale profesiei. Acestea trebuie identificate cu grijă şi educate prin programe speciale. Ele sunt calităţi ale persoanelor care le fac să fie într-un anume fel, nu doar să respecte mecanic un cod de etică. Fig. II.2. Structura unui cod de etică principiist Prezenţa virtuţilor (şi viciilor) în codurile de etică este cvasi-ignorată astăzi, deşi mi se pare că luarea lor în considerare e absolut vitală pentru a INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 89 asigura în fapt unui sistem de reguli caracterul de cod moral.21 Virtuţile etice sunt trăsături ale caracterului membrilor organizaţiei (conducere, personal şi terţi), formate printr-un antrenament (training) sui-generis, şi care orientează pe posesorii lor spre a face în mod constant acţiuni lăudabile, spre a trăi virtuos. Ce înseamnă în acest context „acţiuni lăudabile" (din punct de vedere moral)? Calea cea mai simplă de a selecta acţiunile moralmente lăudabile şi virtuţile morale personale într-o organizaţie este prin corelarea lor cu datoriile morale specificate de cod. Din analiza acestor reguli convenite de organizaţie va rezulta în mare şi tabla virtuţilor şi viciilor pe care trebuie apoi să o inculcăm în toţi membrii organizaţiei, dat fiind că acest sistem de reguli circumscrie morala instituţiei. De aceea trainingul de interiorizare a codului de etică este deosebit de important şi merită să fie în mod continuu explorat sub aspectul metodelor utilizabile. Problema virtuţilor e vitală pentru o organizaţie deoarece ea vizează motivaţia respectării codului moral. Un membru al organizaţiei poate să respecte (formal) prevederile codului moral şi să acţioneze totuşi imoral (urmărind, de fapt un interes egoist), sau să acţioneze non-moral (având ca scop real o acţiune oportună). A acţiona propriu-zis moral înseamnă a respecta regulile codului de etică de dragul codului însuşi, altfel spus, de dragul principiului moral sau din conştiinţă şi nu urmărind alte scopuri ascunse. Prin urmare, a avea membri virtuoşi în organizaţie nu e un lux şi nici un moft, ci o condiţie sine qua non pentru a acţiona într-adevăr moral. Virtuţile etice (a nu se confunda cu virtuţile profesionale sau vocaţionale) ar fi bine să fie introduse la sfârşitul codului, sub principiul integrităţii. Acest principiu se va referi atât la integritatea morală a persoanelor: i.e. la virtuţile şi viciile morale personale legate de o profesie (organizaţie), cât şi la integritatea morală instituţională: i.e. la virtuţile şi viciile morale ale organizaţiei, adică acele condiţii organizaţionale care determină un comportament moral la membrii organizaţiei22. Pe această parte a codului de etică, anume aceea privitoare la virtuţi, se bazează apoi întreaga strategie de pedagogie morală privitoare la asimilarea unui cod de etică prin mecanismul formării unor virtuţi care să transforme regulile de conduită în a doua noastră natură. În concluzie, ceea ce ne sugerează principiismul e că un cod de etică e mai mult decât un sistem de datorii morale ale unei instituţii. El e un sistem 21 De regulă, prin cod de etică se înţelege „formularea explicită a idealurilor, principiilor şi normelor morale" dintr-o organizaţie (Regulament de organizare şi funcţionare a Consiliului Naţional de Etică din învăţământul preuniversitar, OM 5550/6 oct. 2011). 22 Kaptein, The Living Code. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 90 de principii (care conţin tacit valorile morale focale ale instituţiei, principii care trebuie refrazate de fiecare dată într-o formă adaptată domeniului normat), un sistem de reguli morale (de diferite tipuri, inclusiv unele care nu par a fi reguli morale), pachetul de drepturi specific profesiunii, corelativ unei părţi din sistemul regulilor şi, în sfârşit, constelaţia de virtuţi şi vicii ale caracterelor care trebuie educate (evitate) la membrii colectivului avut în vedere. În această viziune, un cod de etică presupune un enorm efort de implementare din care amatorismul tradiţional trebuie exclus. Efectul acestui amatorism endemic a fost încercarea de a fundamenta codurile de etică pe oricare dintre componentele de mai sus, mai puţin principiile. Principiismul ne lămureşte de ce o asemenea abordare improvizată e greşită. Bunăoară, una dintre erorile cele mai frecvente în crearea codurilor de etică este aceea de a începe cu câteva reguli morale ridicate, în mod arbitrar, la rang de „principii". Într-un cod al jurnaliştilor se decretează că, pentru ei, un principiu moral e „Urmăreşte să descoperi adevărul şi să-l spui". Prima obiecţie e că nimeni dintre aceia care se pricep la etică nu va recunoaşte în acesta un principiu moral. Mai degrabă e o regulă (morală?) particulară specifică domeniului ziaristicii. Dacă ar fi principiu, atunci şi următoarea regulă etică valabilă doar pentru profesorii-cercetători ar trebui considerată tot principiu etic: „Urmăriţi să descoperiţi şi să formulaţi adevărul aşa cum îl vedeţi (voi, profesorii) şi predaţi în consecinţă". Şi tot principiu etic ar fi această regulă pentru reparatorii auto: "Urmăriţi să reparaţi maşinile cât mai eficient cu putinţă şi învăţaţi-i şi pe ucenici acest lucru". Privite însă în sine, acestea nu sunt nici măcar reguli morale, ci nişte reguli care normează funcţia specifică a ziaristului, a profesorului-cercetător şi a mecanicului auto. Acestea sunt reguli non-morale. Ele pot deveni morale dacă sunt citite într-un alt registru, şi anume dacă sunt legate explicit de un principiu etic (de unde se vede importanţa formulării exprese a acestor principii). Bunăoară, regula jurnalistului poate fi privită ca o specificare a principiului moral al respectului demnităţii cititorilor („nu-ţi minţi niciodată cititorii, spune-le doar adevărul"); iar regula universitarilor are alură morală dacă e privită ca o specificare a principiului autonomiei („aşa cum îl văd ei" înseamnă a spune adevărul în mod autonom, liber, nu aşa cum vă e impus de alţii). Din schema de mai sus se vede şi de ce e greşit să începem un cod cu drepturile. Drepturile sunt corelative cu datoriile morale şi se bazează, ambele, pe principii etice. Drepturile din Declaraţia Universală a Drepturilor Omului se bazează pe principiul respectului demnităţii (vezi Preambulul). Dacă ignorăm principiile, ignorăm fundamentul recunoscut al drepturilor, nu ştim de ce am selectat anumite drepturi şi nici ce obligaţii decurg din ele INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 91 pentru noi şi pentru alţii; or, codul de etică tocmai aceste obligaţii trebuie să le expliciteze. În plus, sfera datoriilor morale e mai largă decât aceea a datoriilor corelative unor drepturi. Sunt şi coduri care încep cu virtuţile profesiei şi profesionistului. La fel de greşit. Căci ele încep cu sfârşitul: virtuţile etice presupun, cel puţin în parte, interiorizarea regulilor etice şi respectul valorilor morale apărate de principii. În plus, la o analiză mai atentă, vom vedea că toate codurile bazate pe virtuţile profesiei sunt reductibile la coduri bazate pe un singur principiu: principiul integrităţii aşa cum e definit în documentele UE. Şi o ultimă sugestie făcută de schema principiistă făuritorului de coduri de etică: rezultă clar acum de ce avem trei tipuri de training etic. Pentru că trainingul de conformitate e adecvat conştientizării şi înţelegerii principiilor şi regulilor morale. Adecvat formării virtuţilor şi interiorizării regulilor e trainingul de formare a dispoziţiilor morale centrat pe analize de caz, simulări, punere în situaţie etc. În fine, pentru a ne descurca la periferia unde judecăm noile fapte morale, e nevoie de un training de dezvoltare a gândirii morale bazat pe cunoaşterea şi interiorizarea unor metode de decizie etică. În concluzie, care sunt avantajele unui cod de etică bazat pe principiism şi pe... principii? 1) Principiile includ valorile morale şi sunt larg recunoscute în lume, peste graniţele profesiilor (nu trebuie să mai precizăm valorile în mod distinct şi nici să riscăm inventarea unor „principii" ad hoc); 2) Principiile circumscriu sfera moralului (şi astfel evită confuzia cu valorile profesionale şi cu „codurile de conduită" sau de „bune practici"). Ghidaţi de această confuzie, autorii unui cod spun că prin el noi „instituim o profesie"; corect ar fi să spunem că „instituim o profesie privită ca o comunitate morală". 3) Odată cu principiile avem un ghid sigur pentru extinderea codului (motivul pentru care majoritatea codurilor nu sunt dezvoltate e că nu există acest reper). 4) Nu puţin lucru, prin principiile etice larg recunoscute avem sentimentul apartenenţei la un etos comun (măcar „european"). Să presupunem că avem un asemenea cod de etică. Cum judecăm moral cu ajutorul lui? Pentru a-l folosi, trebuie să-l punem într-un context metodologic mai larg. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 92 II.4. Topografia morală a unei organizaţii23 Personalul unei organizaţii se poate confrunta în diferite moduri cu o problemă morală nouă. Cum trebuie să reacţioneze moralmente matur conducerea unei organizaţii şi fiecare membru al personalului ei atunci când se confruntă cu o dilemă morală? Iată, într-un fel, chiar problema deciziei etice. În una din ipostazele ei. Căci ar fi greşit să începem prin a crede că există o unică problemă a deciziei etice, aceeaşi la toţi oamenii, şi deci un unic instrument aplicabil şi un unic răspuns la întrebarea de mai sus. Sigur, mecanismele psihice care explică motivarea deciziei şi acţiunii morale ale omului pot fi explicate unitar de o teorie ştiinţifică a acţiunii. Aristotel a desţelenit acest drum. Dar într-o organizaţie, reacţia diferitelor categorii de personal este şi trebuie să fie diferită iar sensul deciziei etice se diversifică în consecinţă. Ceea ce contează în genere e că, într-o organizaţie structurată moral, nimeni nu trebuie să abordeze lucrurile la întâmplare, după bunul plac. Se crede îndeobşte că a cultiva un fel de „virtuozitate morală" prin inculcarea unor metode simple de decizie etică cu ajutorul cărora fiecare membru al personalului să poată judeca singur situaţiile dilematice sau inedite cu care se confruntă şi, apoi, să se comporte în consecinţă este un obiectiv ce trebuie urmărit cu prioritate la training-urile etice. Particulariştii, narativiştii şi diferiţi subiectivişti sunt partizanii radicali şi foarte vocali ai acestui punct de vedere. Se spune, de multe ori pe bună dreptate, că abuzul de reglementare şi de conformitate e contraproductiv şi că trebuie să acordăm o mai mare atenţie formării gândirii morale a întregului personal prin traininguri adecvate. În situaţii inedite sau dilematice, fiecare ar trebui lăsat să judece cu capul propriu şi să ia deciziile pe care le crede de cuviinţă, în mod responsabil24. Mi se pare evident că rezultatul nu ar fi, totuşi, decât un haos moral: fiecare cu verdictul său, transformat în fapte, adesea conflictuale. Voi arăta în continuare că acest potenţial haos moral poate fi contracarat prin trasarea câtorva rute morale importante în interiorul organizaţiei, rute care e bine să fie învăţate şi urmate sistematic de toţi membrii personalului 23 Într-o formă parţial diferită, acest capitol a apărut în limba engleză ca "An Organization's Moral Topography", Transilvanian Review, Vol. XXII, No. 1, Spring 2013. 24 O poziţie moderată, conform căreia metodele simple intuitive nu sunt neapărat subiective, este susţinută de Emilian Mihailov în "Intuitive Methods of Moral Decision Making, A Philosophical Plea" (V. Mureşan, S. Majima (eds.), Applied Ethics. Perspectives from Romania, 2013, Hokkaido, Japonia: Center for Applied Ethics and Philosophy), pp. 62-78. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 93 alături de regulile care formulează datoriile morale concrete pretinse de organizaţie. Dezvoltarea gândirii morale independente e şi ea importantă dar nu pentru a justifica nerespectarea rutelor comune ce trebuie parcurse la confruntarea cu o situaţie inedită. Gândirea morală independentă e utilă în dezbaterea şi adoptarea, precum şi în dezvoltarea codului moral, care e sarcina întregului colectiv. Pe de altă parte, unul dintre principiile care merită să ne ghideze în calitate de creatori şi utilizatori de metode de decizie etică (inclusiv de coduri de etică) este acela al relativităţii tipologiei acestor metode la contextul în care sunt cel mai firesc utilizate. Unul e contextul larg al societăţii globale sau europene, altul e contextul naţional şi altul e contextul intra-instituţional sau personal. Fiecare nivel are propriile sale proceduri de decizie. La nivel global şi regional avem de-a face cu introducerea sau eliminarea de legi sau politici publice cu conţinut moral, cu luarea unor decizii politice având ample consecinţe sociale. Metoda adecvată pentru acest nivel poate fi, între altele, aceea a „pluralismului metodologic" (pe care am propus-o cu un alt prilej)25, pe când la nivelul unei firme sau instituţii alta trebuie să fie metoda. Sugestia mea este că teoria celor două niveluri ale gândirii morale a lui R. M. Hare poate oferi indicii pentru a proiecta o asemenea meta-procedură de decizie la nivelul organizaţiilor. La acest nivel vor fi folosite mai multe metode de decizie etică, dar una dintre ele trebuie să se ocupe de rutele cele mai eficace pentru un agent care vrea să obţină răspunsuri cât mai rapide şi mai competente la dilemele sale morale. Teoria lui Hare e sprijinită de modelul evoluţiei gândirii morale al lui L. Kohlberg26 care urmăreşte să explice felul în care evoluează stadial dimensiunea cognitivă a proceselor de decizie etică, înţelese ca procese mentale de evaluare sau alegere morală în anumite circumstanţe. Acest model psiho-moral e folosit apoi pentru a explica felul în care managerii, şi întregul personal, gândesc dilemele etice sau noutăţile etice cu care se confruntă la locul de muncă. Nivelul I, „preconvenţional", e cel la care se află majoritatea angajaţilor fără pretenţii de judecată morală independentă. Ei se subordonează regulilor codului moral şi obedienţa lor e obţinută prin pedepse. Ei trăiesc, aşadar, la „nivelul intuitiv" al gândirii morale, cum ar spune Hare. Abia în stadiul al treilea al lui Kohlberg, cel al „principiilor", omul acţionează conform principiilor morale pe care le-a ales şi e în stare să modifice regulile morale curente dacă ele intră în conflict cu 25 V. Mureşan, "A Pluralist Ethical Decision-Making Procedure", Journal of Applied Ethics and Philosophy, vol. 4 (2012), Hokkaido, Sapporo, Japonia. 26 L. Kohlberg, The Philosophy of Moral Development: Moral Stages and the Idea of Justice (San Francisco: Harper and Row, 1981). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 94 principiile, cu alte cuvinte e în stare să vadă dincolo de regulile prezente şi de habitudinile impuse de autoritatea de grup.27 Omul principiilor e omul „gândirii critice". Dacă asociem acum nivelurile evoluţiei morale cu diferite categorii de personal implicate în morala organizaţiei, atunci vom putea spune că semnificaţia deciziei etice nu e aceeaşi pentru toţi: membrii comitetului de etică, de exemplu, sunt cei care trebuie să aibă o educaţie care să-i plaseze pe nivelul cel mai înalt, „critic", al gândirii morale, personalul de rând şi managerii situându-se de regulă la nivelurile inferioare. Studiile empirice confirmă faptul că „marea majoritate a managerilor raţionează în legătură cu dilemele morale apărute la locul de muncă la nivelul convenţional": ei se uită la setul de datorii agreate şi la ceea ce zic cei din jur28. Noi căutăm însă aici un alt fel de procedură de decizie etică decât cea descrisă de modelul lui Kohlberg: noi căutăm un instrument normativ care să ajute procesele de judecare morală sau de decizie etică în sensul lui Kohlberg. Trebuie precizat că propunerea mea este doar o procedură-cadru de topografiere morală, care stabileşte restricţiile generării unei hărţi a acelor rute stabile ce favorizează rezolvarea matură a problemelor etice. Ea nu e o procedură de evaluare morală. Teoria celor două niveluri a lui Hare nu va mai fi privită aici ca bază a unei metode utilitariste, ci ca fundament al topografiei morale a organizaţiei în care codul de etică şi diferitele rute morale procedurale îşi găsesc locul numai ca momente ale procesului decizional. Evident, această procedură trebuie scoasă din contextul istoric în care a apărut, ca metodă de decizie utilitaristă, şi generalizată adecvat. Să vedem cum s-ar putea întâmpla acest lucru atunci când vrem să evaluăm moral un caz nou, cu care nu ne-am mai confruntat dar care ni se pare imoral, sau când vrem să eliminăm din cod unele prevederi vetuste. [Procedura-cadru de topografiere morală] Să zicem că un cercetător, George, constată că un grup de cercetare din institut foloseşte voluntari fără a le furniza toate datele despre experiment şi spune în gura mare, în presă, că se comite o imoralitate pentru că aceşti oameni sunt expuşi unor riscuri de îmbolnăvire, chiar prietena lui făcând parte dintre ei. Acesta e un fapt care i se pare profund imoral. El se simte obligat să reacţioneze. Dar ce înseamnă a reacţiona matur din punct de vedere instituţional? 27 L. K. Trevino, „Ethical Decision Making in Organizations: A Person-Situation Interactionism Model", Academyof Management Review, vol. 11, no. 3 (1986), pp. 601-617. 28 Ibidem, p. 608. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 95 Să zicem că el judecă astfel: ceea ce se întâmplă în institut înseamnă a încălca demnitatea umană. El apelează în plus la consecinţe şi constată că soldul binefacerilor e negativ, apoi apelează iar la acest principiu kantian al respectului demnităţii, de care a auzit la şcoală. De la şedinţele de training etic i-au rămas în minte îndemnurile de a nu rămâne prizonierul respectării normelor, ci a deveni un „virtuos al moralei", adică un om dotat cu suficiente scheme de decizie etică încât să poată judeca cu propriul cap acest caz în aşa fel încât judecata lui să fie una virtuoasă; şi, pe această bază, să decidă singur cum să se comporte. Ei bine, pare să judece moralmente matur acest domn. El îşi pune în aplicare cunoştinţele de etică instituţională dobândite la training-urile etice şi judecă acest caz cu capul propriu încercând să-şi impună verdictul. Mai rămâne un pas până îl va livra presei stârnind un nou scandal. Dar trebuie şi el înţeles: se apără. Şi în lipsa altor metode, foloseşte scandalul şi presa. Nu cumva e vina instituţiei că nu i-a oferit rute alternative? Răspunsul meu e că, în realitate, el nu judecă moralmente matur. Căci prima întrebare a oricărei persoane dintr-o organizaţie, muncitor sau membru al comitetului etic, nu trebuie să fie „cum să aplic la acest caz metoda utilitaristă sau kantiană învăţată la şcoală" sau cum să judec după flerul meu moral format „la bunici", ci: „daţi-mi voie să verific în Codul de etică dacă această acţiune e normată". Dacă e interzisă, atunci e imorală şi trebuie pedepsită; dacă e obligatorie, atunci e o datorie; dacă e permisă atunci nu ridică probleme morale. Ghidul omului de rând, mai ales, e codul de etică scris şi cel interiorizat sub forma unor dispoziţii morale. El nu aplică metode sofisticate de decizie etică, între altele şi pentru motivul că majoritatea oamenilor nici nu au auzit de ele. Şi apoi, nu aceasta e menirea lui. Atunci când a evaluat moral cazuri mai mult sau mai puţin fictive la orele de etică din şcoală, el a simulat un proces de decizie etică şi a acţionat ca şi cum ar fi membru într-un comitet de etică. Studiile empirice arată că majoritatea oamenilor obişnuiţi, chiar majoritatea managerilor, nu depăşesc acest nivel al comparării conformităţii acţiunilor lor cu regulile recunoscute. Ce ne spune, aşadar, codul? El poate spune că noul caz e o datorie, e imoral sau e acceptabil moral. În cazul în care codul nu spune nimic despre acest caz, trebuie oare George să-şi impună, măcar acum, verdictul personal? Nu, George nu trebuie să treacă nici măcar acum la aplicarea unor metode de decizie etică personale sau ale unora împrumutate de pe internet, ci e dator să meargă la Comitetul de Etică şi să ceară clarificarea situaţiei. Numai CE are voie să propună modificarea codului şi să lămurească asemenea cazuri inedite. Ele presupun totuşi mai multă competenţă şi experienţă practică decât improvizaţiile lui George. Tocmai de aceea Comitetul de Etică trebuie MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 96 încadrat cu experţi care ştiu utiliza metode sofisticate de decizie etică. Sigur, modificarea efectivă a codului de etică nu revine numai comitetului de etică, trebuie antrenaţi toţi angajaţii. Aici experienţa în materie de metode de decizie etică i-ar putea fi, într-adevăr, de folos lui George. Dacă nu există cod de etică, atunci se va spune că, în sfârşit, George trebuie să-şi scoată la bătaie cunoştinţele etice şi să reflecteze el însuşi, alături de colegi, la evaluarea cazului dat utilizând metode simple de decizie etică („Ce ar spune ceilalţi colegi dacă ar afla?", „Ce consecinţe are acţiunea grupului?"). Din nou greşit. El trebuie să meargă la conducere, să semnaleze cazul şi să ceară instituirea unui sistem de management al eticii apt să ţină sub control asemenea abuzuri. Sigur, George e liber să facă propriile evaluări. Dar evaluarea rapidă făcută de el nu poate fi numită „morală" în sensul moralei instituţionale. Ea e o evaluare de oportunitate şi poate fi cel mult un exerciţiu personal. Poate fi desigur şi un exerciţiu personal de evaluare morală dar având ca reper datorii etice diferite de cele ce aparţin eticii organizaţiei şi deci care nu au relevanţă pentru ea (de pildă regulile „externe" ale moralei creştine). Mai putem adăuga că multe judecăţi personale făcute după aşa-zise metode simple de decizie etică sunt aproximative, unele dintre ele fiind minate de vicii ascunse şi deci putând justifica acte dintre cele mai imorale. Pentru ca să avem o judecată propriu-zis „morală" a cazului va trebui ca membrii Comitetului de etică să se întrunească şi să dezbată cazul utilizând metode sofisticate de decizie etică, metode sprijinite, la limită, pe teorii. Acest proces de deliberare al Comitetului de etică ar trebui însoţit şi de măsuri pentru facilitarea participării personalului şi a stakeholderilor la luarea acestei decizii (audienţe la Comitetul de etică, dezbateri pe web sau prin participare directă). Decizia privind îmbogăţirea codului de etică trebuie luată cu o participare cât mai largă a personalului (nu pe ascuns şi nici arbitrar), fie prin participarea lui directă, fie prin adunări reprezentative (cum e Senatul unei universităţi, de exemplu). George poate participa la instituirea unei noi reguli morale, dar ca persoană nu poate institui o regulă morală nouă. Ca persoană privată el ar putea evalua acţiunea în cauză şi sub aspect moral, dar pentru aceasta ar trebui să aibă la îndemână o regulă morală impusă de societate în mod transparent prin sancţiuni, regulă care să impună o acţiune-tip, nu una singulară, în urma unui proces de omologare socială a regulii. Pentru judecăţile morale făcute în viaţa de zi cu zi, regulile morale au prioritate în faţa consecinţelor în decizia etică; or, George s-a ghidat numai după consecinţe, ceea ce e extrem de riscant, cu atât mai mult cu cât a ignorat probabilitatea lor. Aceasta e o judecată vulgar utilitaristă. Prin urmare, chiar INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 97 dacă e evident în cazul dat că efectele rele preponderează, ceea ce poate spune George pe această bază e doar că acţiunea nu e oportună, dar nu că e imorală. El îi poate bănui sau acuza de imoralitate pe cei din grup, dar nu are întotdeauna mijloacele să dovedească acest lucru. Datoria organizaţiilor integre e să pună la dispoziţia personalului asemenea mijloace. În fine, în judecarea cazului agentul trebuie să fie imparţial, ceea ce nu pare a fi cazul cu George a cărui prietenă e în grup. În orice caz, judecăţile morale individuale (chiar şi cele ce utilizează metoda cazuistică sau matricea etică) nu pot institui noi reguli morale ci, eventual, te pot ajuta să judeci mai lucid din punct de vedere moral atunci când participi la omologarea socială a unei noi reguli ca angajat al unei organizaţii. Similar, exerciţiile de seminar sunt doar simulări ale deciziilor etice reale, imaginarea simplificată a unui complicat şi îndelung proces social. Instituirea unei noi reguli morale e, în ultimă instanţă, o chestiune de acord social. Decizia poate fi, finalmente, una politică. Iată, în sinteză, cum funcţionează un cod de etică în interiorul hărţii morale a unei organizaţii aflate în faţa introducerii unei reguli morale noi sau a eliminării uneia vetuste. Structura acestei meta-proceduri de decizie etică pe două niveluri e inspirată de teoria lui R. M. Hare: 1. Stabiliţi cât mai exact faptele ce trebuie evaluate. Ce acţiune (regulă nouă, politică instituţională, decizie de a acţiona, dilemă etică, program de cercetare) evaluaţi şi circumstanţele relevante în care ea are loc; fiţi cât mai neutri cu putinţă, ignorând identitatea celor interesaţi; nu vă luaţi după zvonuri şi lăsaţi la o parte sentimentalismele; la nevoie, apelaţi la experţi în domeniul aflat în proces de evaluare. Să presupunem că e o faptă care ni se pare evident că e imorală, dar nu am mai fost confruntaţi cu ea până acum. 2. Nu vă avântaţi în judecăţi personale; verificaţi conformitatea acţiunii evaluate cu codul moral existent Acea acţiune e morală care respectă regulile codului de etică al organizaţiei (sau regulile cele mai uzuale ale moralei comune, poate şi alte reglementări etice recunoscute de organizaţie) şi e imorală aceea care le încalcă. Permisiunea înseamnă că acţiunea evaluată nu încalcă vreo regulă morală cunoscută (nu ridică probleme morale). Conformitatea cu regula nu asigură automat moralitatea acţiunii; mai trebuie ca acţiunea să fie responsabilă, i.e. făcută 1) pe baza cunoaşterii circumstanţelor şi 2) din proprie voinţă, neconstrâns, neforţat, neşantajat etc., adică liber). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 98 3. În comportarea de zi cu zi, respectarea regulilor morale (şi a dispoziţiilor noastre morale) e ceea ce contează din punct de vedere etic şi nu calcularea consecinţelor faptelor. A judeca utilitarist nu înseamnă pur şi simplu a judeca prin calcularea consecinţelor faptelor. Dacă, la un moment dat, o acţiune oarecare respectă regulile codului de etică al instituţiei dar prin ea facem rău colegilor (inclusiv nouă înşine), nu ni se poate reproşa nimic din punct de vedere moral şi trebuie să respectăm în continuare regula; doar suntem, nu-i aşa, oameni cu principii morale! Ca şi în drept, trebuie să urmărim să fim acoperiţi în ceea ce facem de regulile codului de etică. Chiar şi un utilitarist, care gândeşte în termeni de consecinţe, va da în acest moment prioritate regulilor dacă e un utilitarist evoluat. − Crearea unui modul de rute morale care structurează moral o organizaţie şi o stabilizează sub aspectul integrităţii. 4. Alertă pentru Comitetul de etică – se cere modificarea codului moral! În cazul în care fapta jenantă de mai sus se repetă şi devine simptomatică (căci, altfel, ea poate fi un accident nefericit), vom avertiza Comitetul de etică pentru a analiza şi, eventual, modifica prevederile Codului de etică: la fapte noi, e necesară o regulă nouă; regulile vetuste ale codului care, dacă sunt respectate, produc mai multe daune decât beneficii, vor fi respectate până când Comitetul de etică le va modifica; nu e dreptul fiecărei persoane să le modifice. Persoanele pot cere Comitetului de etică modificarea sau chiar abandonarea acelei reguli care, dacă e respectată în genere, produce mai multe efecte negative decât pozitive în organizaţie şi în raporturile cu clienţii. 5. O acţiune nu poate fi numită „morală" dacă nu e reglementată de un Cod de etică. Când apare un caz cu totul nou, nereglementat în Cod, e.g. un tip de acţiune care ne aduce mari beneficii, noi nu putem să o numim „morală" atâta vreme cât nu-i corespunde o regulă în cod. Numai pe baza regulilor codului de etică putem confirma moralitatea unei acţiuni. Prin urmare, dacă credem că e vorba de un caz tipic, deosebit de important pentru organizaţie, trebuie să cerem Comitetului de etică să introducă (sau nu) o nouă regulă morală în codul de etică (nu în codul de conduită) care să reglementeze acest nou caz. Dintre acţiunile nereglementate de cod, unele sunt goluri în normare (şi trebuie umplute) iar altele sunt acţiuni supererogatorii (dincolo de ceea ce-ţi cere datoria) care nu trebuie normate. Acţiunile ce ţin de RSC fac parte din această ultimă categorie. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 99 6. Îmbogăţirea Codului de etică cu o regulă morală nouă are drept condiţie necesară oportunitatea acesteia sau faptul că respectă demnitatea umană (sau a fiinţelor vii). Comitetul de etică poate decide îmbogăţirea codului cu o regulă morală nouă referitoare la acţiunea X verificând dacă înfăptuirea repetată a lui X de către oameni diferiţi şi în momente diferite are mai degrabă consecinţe pozitive decât negative asupra tuturor celor implicaţi (a căror listă trebuie stabilită) şi să nu aducă atingere demnităţii umane. Dacă are aceste consecinţe, atunci tipul X de acţiune e oportun şi putem formula o regulă nouă R care să-l justifice şi să-l impună prin forţa sancţiunilor. Dacă nu are asemenea consecinţe bune, atunci putem abandona speranţa că acţiunile de tip X sunt morale. (La fel se judecă în cazul rezolvării unor dileme morale: o nouă regulă care ierarhizează regulile conflictuale poate da rezolvarea oficială a dilemei). Judecata trebuie să fie imparţială: întrebaţi-vă aşadar – în timp ce verificaţi consecinţele posibile asupra tuturor părţilor implicate – dacă acţiunea X şi consecinţele ei ar conveni oricăreia dintre aceste părţi, aflate în circumstanţe similare, imaginându-vă pe rând în locul lor. Comitetul de etică poate judeca şi după o diversitate de criterii etice (respectul demnităţii, virtuţile sau viciile manifestate de acţiune etc.), cu condiţia ca preşedintele Comitetului de etică să sintetizeze în final un verdict pe care-l agreează toţi. 7. Pentru ca regula nouă să fie „morală" ea trebuie, în plus, să fie „dominantă" şi deci să aibă asociate sancţiuni sociale de diferite tării – printr-un proces de omologare organizaţională. Omologaţi social noua regulă (sau soluţia dilemei morale) dezbătând-o public (cu întreg personalul organizaţiei – prin audienţe la Comitetul de etică, training-uri etice etc.) şi verificând dacă: i) tipul de utilitate apărat de regulă e „vital" pentru organizaţie ca întreg, dacă e de felul celor apărate de principiile etice; ii) dacă noua regulă e compatibilă cu alte reglementări morale şi juridice; iii) dacă noua regulă nu încalcă alte valori importante ale instituţiei sau societăţii (religioase, politice, economice etc.). Codul de etică trebuie să fie public şi adoptat pe multiple criterii de larg interes pentru organizaţie şi stakeholderi. O regulă care favorizează organizaţia dar defavorizează beneficiarii sau publicul nu poate fi morală (egoistă). Omologarea instituţională poate fi făcută, în urma dezbaterii publice, şi de un for reprezentativ. 8. Internalizaţi noua regulă morală. Sancţiunile tipic morale sunt remuşcările propriei conştiinţe şi oprobriul opiniei publice în caz de încălcare a regulii. Pot fi şi sancţiuni administrative. Această motivaţie morală în favoarea respectării regulii poate fi formată prin lansarea unor programe de informare şi educare morală: i) training etic şi ii) formarea unei culturi instituţionale favorabile eticii. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 100 Sub formă de graf, procedura de topografiere morală – care ar putea fi numită ruta fundamentală de orientare morală în interiorul organizaţiei – arată astfel: INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 101 În cazurile cotidiene de judecată morală nu ne ajută cu nimic, ci ne încurcă procedurile simpliste cum sunt: „ce ar spune colegii mei dacă ar afla ceea ce se face?" (depinde ce interese au); „ce ar spune mama?" (nu s-ar pricepe); „ce efecte are acţiunea?" (rele, dar poate să fie permisă de cod şi atunci nu ai ce le reproşa celor ce o fac; poţi să te baţi pentru schimbarea codului). Metodele de decizie etică sofisticate şi teoriile nu sunt pentru angajatul obişnuit al organizaţiei. Dar respectarea unor rute morale simple e în beneficiul organizaţiei dacă acestea sunt funcţionale din punct de vedere instituţional. În plus, formarea prin training a unui caracter moral şi ascultarea vocii lui în faptele pe care le facem e o datorie a fiecăruia. În „modulul de rute morale" putem avea asemenea instrumente etice: [Ruta 1] De pildă, un medic poate fi acuzat de malpraxis şi vrea să ştie dacă acesta reprezintă o culpă morală sancţionabilă; la fel, pacienţii, nemulţumiţi, vor să ştie şi ei care e ruta intrainstituţională prin care pot reclama ceea ce ei consideră a fi un malpraxis fără a-şi crea complicaţii personale. La ce uşi bat ei, cine le rezolvă o asemenea problemă? Are spitalul structurile capabile să facă faţă în mod competent acestor solicitări? Putem face graful lor? Trebuie oare ca fiecare dintre cei implicaţi să-şi formeze o părere proprie pe baza judecării sau intuiţiei personale (care trebuie educate) sau trebuie, dimpotrivă, să asimilăm anumite rute comportamentale comune impuse de instituţie prin mai multe „reguli morale procedurale", şi să apelăm la consultanţii morali? Similar e cazul unui angajat care vrea să facă o plângere. Care e ruta lui? Acum, el apelează mecanic la direcţiunea instituţiei, care nu ar trebui să aibă nici o cădere să se amestece în diferendele etice, ea fiind o instanţă administrativă. Prin tradiţie, spitalele româneşti nu au avut şi nici nu au, decât într-o formă vagă ce predispune mereu la evitarea lui, un asemenea traseu bine organizat pe care atât personalul cât şi publicul să-l urmeze automat într-o asemenea situaţie. Acesta nu e decât un simptom al calităţii slabe a asistenţei medicale. Simptom ignorat căci se consideră că nu e de natură medicală. Etica medicală nu e o problemă medicală, deci poate fi ignorată – iată una dintre cele mai păguboase prejudecăţi ale multor medici. [Ruta 2] Sau, noi avem îndeobşte de-a face în organizaţii cu fapte neutre din punct de vedere moral. Ele sunt astfel pentru că noi nu ştim să recunoaştem dimensiunea lor morală; sau pentru că ele capătă o dimensiune morală numai atunci când sunt conexate cu anumite principii etice; sau pur şi simplu pentru că nu au nicio dimensiune morală. Cum recunoaştem dimensiunea morală în fapte? Cum ne asigurăm că am recunoscut-o bine? O MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 102 rută morală e necesară şi în acest caz. Ea e foarte simplă: dacă avem un cod bine făcut, urmărim dacă fapta în litigiu se încadrează sau contrazice o obligaţie a codului. Dacă se subsumează obligaţiei, atunci e un caz de faptă morală recunoscută în organizaţie. Dacă e în conflict cu normele codului atunci e o acţiune imorală. Dacă nici nu contrazice şi nici nu se subsumează, atunci fapta aceea poate fi permisă moral dacă mai întruneşte nişte condiţii definitorii ale faptelor morale. Toate aceste lucruri pot fi învăţate la trainingurile etice şi transformate în obişnuinţe de gândire. Evaluarea alternativă, în caz că prima eşuează, e pe bază de fler moral, dar şi de cunoştinţe etice referitoare la spinoasa problemă a demarcării sferei moralului. Oricum, pentru confirmarea estimării, membrul personalului trebuie să treacă şi pe la consultantul moral şi să-i ceară opinia. Învăţarea şi respectarea acestei rute morale poate face dintr-un om simplu un om care e tot mai matur moral. [Ruta 3] Un pacient reclamă un presupus caz de comportare vulgară, brutală a medicului faţă de el (sau invers, medicii sunt bruscaţi verbal de rudele pacienţilor). Pacienţii/doctorii se întreabă: un astfel de caz, repetat în zeci de feluri parţial diferite, este oare o culpă juridică fără conţinut moral, este una morală fără semnificaţie juridică sau este din toate câte ceva? Cât timp asemenea fapte vor mai fi ele tolerate tacit? Cine rezolvă asemenea cazuri evident anormale? Cum poate un medic/pacient afla acest lucru? Ce traseu trebuie să parcurgă în interiorul organizaţiei pentru a primi rapid cel mai bun sfat pe această temă? Cum poate fi construită o cultură instituţională există Există o dimensiune morală în următoarele fapte: ....? Comparaţi faptele cu prevederile codului de etică în vigoare. Judecaţi faptele independent, urmărind trăsăturile unei acţiuni morale: să fie subsumată unei reguli, să ducă la maximizarea utilităţii, să nu dăuneze demnităţii umane etc. Abordaţi un consilier moral. Trataţi dimensiunea morală cu mijloace specifice eticii. nu există există nu există există există INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 103 care să excludă asemenea comportamente? În acest caz, ruta morală se termină probabil la Comisia de litigii şi începe la telefonul dedicat. Concluzionând, am arătat în acest capitol că problematica elaborării codurilor de etică, deşi pare mai simplă decât alte probleme de management al eticii, nu e suficient de bine aşezată în realitatea ţării noastre. În prezent, ea e minată de tendinţe periculoase care îi ameninţă evoluţia. În acest cadru plin de controverse, am arătat felul în care metoda principiistă ar putea fi o sursă de sugestii pentru elaborarea unei strategii eficiente privind construcţia şi dezvoltarea codurilor de etică, precum şi a altor elementele ale infrastructurii etice a unei organizaţii. Apoi, pe acest model de cod de etică, am arătat felul în care trebuie reacţionat moralmente matur, într-o organizaţie medie sau mare, la o situaţie etică inedită sau în faţa unei dileme etice. Conceptul de „rută morală" a fost introdus şi exemplificat ca unul dintre instrumentele de bază pentru asigurarea unei maturizări cât mai rapide a unei organizaţii sub aspect etic. Medic acuzat de tratament vulgar şi brutal. Comisia de litigii sau Ombudsmanul. Primul contact se realizează prin hotline-ul securizat care trebuie cunoscut de toţi. Propuneri către Biroul de etică pentru a gândi un program etic în acest sens. Comisia de etică Soluţii consultare ANEXE 105-

ANEXA I Chestionarul cercetării CERCETARE NAŢIONALĂ PRIVIND RESPONSABILITATEA SOCIALĂ & MANAGEMENTUL ETICII ÎN ORGANIZAŢIILE DIN ROMÂNIA Stimată Doamnă/ Stimate Domn, Vă mulţumesc că aţi acceptat să participaţi la cercetarea naţională privind situaţia programelor de responsabilitate socială şi managamentul eticii în organizaţiile din România prin completarea chestionarului următor. Datele colectate vor fi utilizate în cadrul unui proiect de cercetare doctorală în domeniul eticii aplicate în organizaţii, condus de Drd. Mihaela Constantinescu şi derulat în cadrul Centrului de Cercetare în Etică Aplicată al Facultăţii de Filosofie, Universitatea din Bucureşti. Proiectul de cercetare beneficiază totodată de sprijinul Responsabilitate Sociala.ro, portal specializat în domeniul RSC. Eşantionul stabilit pentru această cercetare calitativă cuprinde următoarele trei categorii de organizaţii: companii listate în anuarul "TOP 100 cele mai valoroase companii din România", organizaţii neguvernamentale cu statut de utilitate publică şi instituţii publice centrale. Chestionarul conţine patru secţiuni, fiecare cu un număr variabil de întrebări şi poate fi completat maximum 15 minute. Majoritatea întrebărilor sunt tip-grilă şi presupun bifarea unui singur răspuns – cu excepţia cazurilor unde se specifică "răspuns multiplu". Informaţiile furnizate prin intermediul acestui chestionar sunt anonime, prin urmare utilizatorul acestor date nu va face publice decât concluziile generale ale cercetării pe baza prelucrării depersonalizate de date statistice. Pentru a putea finaliza acest segment al cercetării în timp util, am rugămintea să completaţi şi să returnaţi chestionarul până pe data de ............, prin următoarele metode: fie completare în timp real accesând direct link-ul online aici; fie completare electronică în format Word sau imprimare şi completare în format fizic apoi scanare – în ambele variante chestionarul va fi transmis prin e-mail la adresa mihaela.constantinescu@etica-aplicata.ro; fie expediere la adresa: Splaiul Independenţei nr. 204, Bucureşti, 060024 – Centrul de Cercetare în Etică Aplicată, Facultatea de Filosofie, Universitatea din Bucureşti, cu menţiunea: "În atenţia Drd. Mihaela Constantinescu". Cu stimă, Drd. Mihaela Constantinescu Centrul de Cercetare în Etica Aplicată (www.ccea.ro) Facultatea de Filosofie, Universitatea Bucureşti MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 108 I. DATE GENERALE DESPRE ORGANIZAŢIE I.1. Sectorul de activitate: Public Privat Neguvernamental Nu ştiu / Nu răspund I.2. Domeniul de activitate: I.3. Forma de constituire: Societate cu răspundere limitată Societate pe acţiuni ONG Instituţie publică Regie autonomă Nu ştiu / Nu răspund I.4. Structura participaţiilor: Română Străină Mixtă Nu ştiu / Nu răspund I.5. Număr de angajaţi: II. RESPONSABILITATE SOCIALĂ II.1. Aţi auzit vorbindu-se în organizaţia din care faceţi parte despre responsabilitatea socială a organizaţiei (RSC/CSR)? Da, la nivel de conducere Da, între colegi Nu Nu ştiu / Nu răspund Altele: II.2. Organizaţia dvs. derulează Da INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 109 programe de responsabilitate socială (RSC / CSR)? Nu Se doreşte acest lucru Nu ştiu/ Nu răspund Dacă aţi bifat varianta "da", vă rugăm treceţi la întrebarea următoare. Pentru oricare altă variantă bifată, vă rugăm săriţi direct la întrebarea II.12 II.3. Ce tipuri de activităţi cuprind programele de responsabilitate socială derulate de organizaţia dvs.? Întrebare cu răspunsuri multiple Ecologice Sociale Educaţionale / culturale Sportive Voluntariat în comunitate Programe pentru angajaţi Sponsorizări Activităţi ce ţin de morala internă a organizaţiei (implementarea unui cod de etică, a unor traininguri etice, audit etic intern etc.) Politici care sprijină diversitatea, drepturile omului, egalitatea de şanse Activităţi ce urmăresc minimizarea impactului negativ al comportamentului organizaţional prin măsuri precum: Altele: Nu ştiu / Nu răspund II.4. Ce structuri se ocupă în organizaţia dvs. de gestionarea proiectelor de responsabilitate socială? Un departament / birou / serviciu specializat (vă rugăm menţionaţi denumirea): O persoană (vă rugăm menţionaţi titulatura): Altele: Nu ştiu / Nu răspund II.5. În ce an au fost înfiinţate aceste structuri? MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 110 II.6. Există personal specializat în domeniul responsabilităţii sociale care lucrează în aceste structuri? Da, în urma studiilor universitare Da, în urma studiilor post-universitare Da, în urma participării la training-uri specializate Nu Nu ştiu / Nu răspund II.7. Faţă de cine se subordonează aceste structuri? Întrebare cu răspunsuri multiple Board / Preşedinte / Director / CEO / GM / Country Manager Director Resurse Umane Director Relaţii Publice / Comunicare Director Public Affairs / Community Relations Director Juridic Altele: Nu ştiu / Nu răspund II.8. Câţi angajaţi numără aceste structuri? II.9. Cât de des au loc activităţi specifice programelor de responsabilitate socială în organizaţia dvs.? Lunar Trimestrial Semestrial Anual Altele: Nu ştiu / Nu răspund II.10. Responsabilitatea socială este reglementată în organizaţia dvs. prin intermediul: Unei politici interne, şi anume: Unei proceduri interne, şi anume: Unui document public, şi anume: Altele: Nu ştiu / Nu răspund II.11. Activităţile de responsabilitate socială din organizaţia dvs. sunt asociate: Întrebare cu răspunsuri multiple Activităţilor de relaţii publice / comunicare Activităţilor de management al eticii şi conformităţii Activităţilor de resurse umane / INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 111 dezvoltare instituţională Activităţilor de Public Affairs / Community Relations Altele: Nu ştiu / Nu răspund II.12. Consideraţi că responsabilitatea socială reprezintă: Un proces instituţional formal prin care organizaţiile integrează preocupări sociale, de mediu, etice sau ale consumatorilor în strategia de funcţionare O practică instituţională prin care organizaţiile derulează programe sociale în beneficiul stakeholderilor Un stil de management care ia în calcul toate tipurile de impact ale activităţilor organizaţiei asupra societăţii Altele: Nu ştiu / Nu răspund II.13. Organizaţia dvs. raportează rezultatele activităţilor de responsabilitate socială? Da, într-un raport specific Da, în raportul anual consolidat Organizaţia nu derulează activităţi de responsabilitate socială Nu Altele: Nu ştiu / Nu răspund II.14. Pe o scală de la 1 la 5 (unde 1 exprimă dezacordul total iar 5 acordul total), cum evaluaţi următoarele afirmaţii: Responsabilitatea socială ar trebui reglementată prin standarde mai stricte astfel încât să devină o preocupare obligatorie a organizaţiilor, nu doar una voluntară Responsabilitatea socială este un artificiu folosit de organizaţii prin care acestea derulează programe caritabile care maschează probleme reale de funcţionare Între teoria şi practica MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 112 responsabilităţii sociale este o diferenţă majoră Practicile de responsabilitate socială din România sunt similare cu cele occidentale II.15. Credeţi că planificarea şi derularea programelor de responsabilitate socială se face pe baza unei analize? De ce tip? Întrebare cu răspunsuri multiple Socială Cost-beneficiu ROI Financiară Etică Nu se face o astfel de analiză Altele: Nu ştiu/ Nu răspund II.16. Care din următoarele afirmaţii surprinde cel mai bine sensul pe care organizaţia dvs. îl acordă responsabilităţii sociale: Responsabilitatea socială înseamnă programe comunitare caritabile (sociale, culturale, de mediu etc.) Responsabilitatea socială înseamnă programe adresate tuturor categoriilor de stakeholderi interni şi externi prin care organizaţia aduce plusvaloare socială Responsabilitatea socială înseamnă implicarea stakeholderilor interni în programe de voluntariat în beneficiul unor stakeholderi externi (comunitatea, grupuri defavorizate etc.) în acord cu valorile organizaţiei Responsabilitatea socială înseamnă dialog continuu cu stakeholderii si ajustarea obiectivelor organizaţiei în funcţie de aşteptările şi cerinţele legitime ale acestora (în general prin minimizaea impactul negativ al organizaţiei asupra stakeholderilor) Altele: Nu ştiu / Nu răspund INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 113 II.17. În organizaţia dvs. se consideră că derularea unor programe de responsabilitate socială contribuie la eficienţa economică sau vă încurcă în acest demers? Programele de responsabilitate socială sporesc eficienţa economică a organizaţiei prin îmbunătăţirea imaginii si evitarea unor riscuri de natură reputaţională Programele de responsabilitate socială nu au nicio legătură cu eficienţa economică a organizaţiei Programele de responsabilitate socială împiedică eficienţa economică a organizaţiei Altele: Nu ştiu / Nu răspund III. MANAGEMENTUL ETICII III.1. Aţi auzit vorbindu-se în organizaţia din care faceţi parte despre morala / etica internă a organizaţiei sau despre comportamentul moral al organizaţiei (managementul eticii)? Da, la nivel de conducere Da, între colegi Nu Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.2. Organizaţia dvs. derulează programe de etică instituţională (managementul eticii)? Da Nu Se doreşte acest lucru Nu ştiu / Nu răspund Dacă aţi bifat varianta "da", vă rugăm treceţi la întrebarea următoare. Pentru oricare altă variantă bifată, vă rugăm săriţi direct la întrebarea III.12 MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 114 III.3. Ce tipuri de activităţi cuprind programele de management al eticii derulate de organizaţia dvs.? Întrebare cu răspunsuri multiple Redactarea şi implementarea unui Cod de Etică Sancţionarea abaterilor de la Codul de Etică Actualizarea Codului de Etică Auditul intern de etică Realizarea periodică de autotraininguri etice online Organizarea de traininguri de etică şi / sau conformitate Monitorizarea respectării reglementărilor interne de etică şi / sau conformitate Coordonarea serviciului de sesizări de natură etică (TelVerde / Hotline pentru semnalarea problemelor de etică în interiorul organizaţiei) Activităţi ce urmăresc minimizarea impactului negativ al comportamentului organizaţional prin măsuri precum: Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.4. Ce structuri se ocupă în organizaţia dvs. de gestionarea programelor de etică instituţională (managementul eticii)? Întrebare cu răspunsuri multiple Un birou / serviciu de etică Comitetul de etică Ombudsman-ul Consilierul de etică O comisie de disciplină Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.5. În ce an au fost înfiinţate aceste structuri? III.6. Există personal specializat în domeniul eticii instituţionale (managementului eticii) care lucrează în aceste structuri? Da, în urma studiilor universitare Da, în urma studiilor post-universitare Da, în urma participării la training-uri specializate Nu Nu ştiu / Nu răspund INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 115 III.7. Faţă de cine se subordonează aceste structuri? Întrebare cu răspunsuri multiple Board / Preşedinte / Director / CEO / GM / Country Manager Director Resurse Umane Director Relaţii Publice / Comunicare Director Public Affairs / Community Relations Director Juridic Director Conformitate Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.8. Câţi angajaţi numără aceste structuri? III.9. Cât de des au loc activităţi specifice programelor de etică internă (managementul eticii) în organizaţia dvs.? Lunar Trimestrial Semestrial Anual Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.10. Managementul eticii este reglementat în organizaţia dvs. prin intermediul: Unei politici interne, şi anume: Unei proceduri interne, şi anume: Unui document public, şi anume: Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.11. Activităţile de etică instituţională (managementul eticii) din organizaţia dvs. sunt asociate: Întrebare cu răspunsuri multiple Activităţilor de relaţii publice / comunicare Activităţilor de responsabilitate socială Activităţilor de resurse umane / dezvoltare instituţională MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 116 Activităţilor de Public Affairs / Community Relations Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.12. Consideraţi că managementul eticii reprezintă: Un proces de organizare a eticii la nivel instituţional prin structurarea activităţilor cu implicaţii etice O practică instituţională de implementare a unor programe ce creează infrastructura etică a organizaţiei: training etic, audit etic, coduri de etică, hotline etic etc. O formă de management care administrează programele etice ale unei organizaţii Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.13. Organizaţia dvs. raportează rezultatele activităţilor privind morala organizaţiei (managementul eticii)? Da, într-un raport specific Da, în raportul anual consolidat Organizaţia nu derulează activităţi de management al eticii Nu Altele: Nu ştiu/ Nu răspund III.14. Pe o scală de la 1 la 5 (unde 1 exprimă dezacordul total iar 5 acordul total), cum evaluaţi următoarele afirmaţii: Managementul eticii ar trebui reglementat şi în România prin standarde mai stricte, astfel încât să devină o preocupare obligatorie a organizaţiilor, nu doar una opţională Managementul eticii este un artificiu folosit de organizaţii prin care derulează programe de instruire morală a angajaţilor INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 117 care să mascheze probleme reale de funcţionare Între teoria şi practica managementului eticii este o diferenţă majoră Practicile de management al eticii din România sunt similare cu cele occidentale III.15. Credeţi că planificarea şi derularea programelor de management al eticii se face pe baza unei analize? De ce tip? Întrebare cu răspunsuri multiple Socială Cost-beneficiu ROI Financiară Etică Nu se face o astfel de analiză Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.16. Care din următoarele afirmaţii surprinde cel mai bine sensul pe care organizaţia dvs. îl acordă managementului eticii: Managementul eticii înseamnă conformitatea acţiunilor organizaţiei cu normele etice şi juridice impuse de societate Managementul eticii înseamnă programe de monitorizare şi combatere a acţiunilor imorale ale angajaţilor prin acţiuni de prevenire şi sancţionare (prin instituirea unui Cod de Etică, a unui audit de etică, a unei comisii de etică, a unui responsabil de etică etc.) Managementul eticii înseamnă efortul organizaţiei de a crea un context instituţional care educă şi stimulează angajaţii să aibă o conduită etică, astfel încât să poată fi atinse aşteptările şi cerinţele legitime ale stakeholderilor (în general prin minimizarea impactul negativ al organizaţiei MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 118 asupra acestora) Altele: Nu ştiu / Nu răspund III.17. În organizaţia dvs. se consideră că derularea unor programe de management al eticii contribuie la eficienţa economică sau vă încurcă în acest demers? Programele de management al eticii sporesc eficienţa economică a organizaţiei prin îmbunătăţirea imaginii şi evitarea unor riscuri de natură morală Programele de management al eticii nu au nicio legătură cu eficienţa economică a organizaţiei Programele de management al eticii împiedică eficienţa economică a organizaţiei Altele: Nu ştiu / Nu răspund IV. RESPONSABILITATE SOCIALĂ VS. MANAGEMENTUL ETICII IV.1. Raportul dintre activităţile de responsabilitate socială şi managementul eticii din cadrul organizaţiei dvs. poate fi descris astfel: Activităţile se suprapun, fiind subordonate aceluiaşi departament / responsabil Activităţile sunt diferite, se subordonează unor departamente diferite / responsabili diferiţi Activităţile se suprapun parţial Altele: Nu ştiu / Nu răspund Se va răspunde numai dacă în cadrul organizaţiei există structuri de responsailitate socială şi structuri de management al eticii INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 119 IV.2. Consideraţi că programele de responsabilitate socială au implicit o componentă de moralitate? Da Nu Responsabilitatea socială şi moralitatea nu au nicio legătură Altele: Nu ştiu / Nu răspund IV.3. Credeţi că este vreo diferenţă între responsabilitatea socială şi responsabilitatea morală a unei organizaţii? Da, dar nu ştiu să explic în ce constă diferenţa Nu Da, şi anume: Altele: Nu ştiu / Nu răspund IV.4. Credeţi că este oportun ca programele de etică şi cele de responsabilitate socială să fie derulate de acelaşi departament / aceeaşi persoană? Da Nu Este irelevant Altele: Nu ştiu / Nu răspund IV.5. Ce raport credeţi că există (sau ar trebui să existe) între programele de etică şi cele de responsabilitate socială? Întrebare cu răspunsuri multiple Programele de responsabilitate socială sunt / ar trebui să fie subordonate programelor de etică ale unei organizaţii Programele de etică sunt / ar trebui să fie subordonate programelor de responsabilitate socială ale unei organizaţii Ar trebui să fie complementare Ambele se subordonează activităţilor de PR / comunicare ale unei organizaţii Altele: Nu ştiu / Nu răspund ANEXA II Grafice şi interpretare pe baza răspunsurilor la chestionar Majoritatea respondenţilor la întrebările II.1 şi III.1. declară că au auzit vorbindu-se, la nivel de conducere, de responsabilitatea socială a organizaţiei (75%) şi, respectiv, de managementul eticii (70%), un număr mai mic semnalând astfel de discuţii între colegi (20% cu privire la responsabilitatea socială iar 30% cu privire la managementul eticii). Sunt aşadar diferenţe mici între răspunsurile privind RSC şi cele privind ME. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 121 Dacă ne uităm la împărţirea răspunsurilor pe categorii de organizaţii, vedem o pondere mai mare la nivelul companiilor în cazul respondenţilor care au auzit vorbindu-se de RSC la nivel de conducere a organizaţiei (87,5% faţă de 66,7% în ONG-uri şi, respectiv, instituţii publice), în timp ce lucrurile sunt mai echilibrate în cazul celor trei categorii de organizaţii în privinţa ME (77,8% dintre companii, 70% dintre instituţii publice şi 60% dintre ONG-uri). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 122 Aceeaşi pondere majoritară de respondenţi (75%) declară la întrebările II.2. şi III.2. că organizaţia din care fac parte derulează programe de RSC, respectiv ME, iar 10% dintre respondenţi declară că în organizaţia lor se doreşte implementarea unor programe de ME. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 123 În ceea ce priveşte împărţirea răspunsurilor pe categorii de respondenţi, toţi reprezentanţii companiilor declară că organizaţia lor derulează programe de RSC, respectiv, ME, în timp ce mai puţine instituţii publice şi ONG-uri derulează programe de RSC (66,7% în ambele cazuri), respectiv ME (66,7% instituţii publice şi 55,6% ONG-uri). Valorile procentuale trebuie totuşi nuanţate, dat fiind că în chestionar nu s-a folosit o definiţie unitară nici pentru RSC, nici pentru ME, astfel că răspunsurile se pot referi, de pildă, la implementarea unor componente de ME, nu la existenţa unei infrastructuri etice propriu-zise. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 124 Dintre respondenţii organizaţiilor care derulează programe de RSC, cei mai mulţi declară la întrebarea II.3. că aceste programe includ activităţi sociale (14%), activităţi ce ţin de morala internă a organizaţiei – precum implementarea unui cod de etică, a unor training-uri etice, audit etic intern (13%), sponsorizări şi voluntariat în comunitate (câte 12%), precum şi activităţi ecologice şi educaţionale/ culturale (ambele câte 11%). Ponderi mai INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 125 mici au activităţile sportive şi programele pentru angajaţi (câte 8%), precum şi politici care sprijină diversitatea, drepturile omului, egalitatea de şanse (6%). Dacă ne uităm la ponderile răspunsurilor pe categorii de organizaţii, putem observa că ONG-urile sunt cele care derulează în procent mai mare activităţi ce ţin de morala internă a organizaţiei în cadrul programelor de RSC (19%), în timp ce instituţiile publice derulează în proporţii egale (50%) numai două tipuri de activităţi – sociale şi voluntariat în comunitate. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 126 În ceea ce priveşte tipul activităţilor derulate în cadrul programelor de ME, cei mai mulţi respondenţi la întrebarea III.3. declară că acestea privesc redactarea şi implementarea unui cod de etică (19%), sancţionarea abaterilor de la codul de etică şi monitorizarea respectării reglementărilor interne de etică şi / sau conformitate (câte 18%), actualizarea codului de etică (16%). Un procent mai mic este înregistrat în cazul unor activităţi precum organizarea de training-uri de etică şi / sau conformitate (9%), coordonarea serviciului de sesizări de natură etică – TelVerde / Hotline pentru semnalarea problemelor de INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 127 etică în interiorul organizaţiei (8%), realizarea periodică de autotraining-uri etice online (5%) sau auditul intern de etică (4%). Dacă ne uităm la ponderile răspunsurilor pe categorii de organizaţii, vedem că instituţiile publice acordă o importanţă substanţial mai mare redactării şi implementării unui cod de etică (27,3%), în timp ce ONG-urile pun accent pe monitorizarea respectării reglementărilor interne de etică şi / sau conformitate (26,3%). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 128 Dacă proiectele de responsabilitate socială sunt majoritar gestionate de un departament/ birou/ serviciu specializat (69%) şi numai în proporţie de 23% de o persoană (conform răspunsurilor la întrebarea II.4.), programele de managementul eticii sunt majoritar gestionate de o persoană (conform răspunsurilor la întrebarea III.4.) – consilierul de etică (24%) sau alte structuri nespecializate (24%), precum departamentul juridic, resurse umane, comunicare sau direct şefii de departamente (în cazul companiilor) ori managementul/ directorii (în cazul ONG-urilor). Este important de observat că programele de ME sunt în bună măsură gestionate de structuri instituţionale specializate, după cum indică 32% dintre respondenţii la întrebarea III.4 (20% comitetul de etică şi 12% biroul de etică). INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 129 În ceea ce priveşte împărţirea ponderilor pe categorii de organizaţii, avem diferenţe destul de mari în cazul gestionării programelor de responsabilitate socială între companii (în 85,7% dintre cazuri sunt gestionate de un departament) şi instituţii publice (în totalitatea cazurilor sunt gestionate de o singura persoană). În cazul gestionării programelor de ME, ponderea cea mai mare la nivel de companii este raportată în favoarea comitetului de etică (28,6%), la nivel de instituţii publice în favoarea consilierului de etică (60%), iar la nivel de ONG-uri în favoarea altor structuri nespecializate (50%). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 130 Cuantificarea răspunsurilor la întrebările II.5 şi III.5. privind anul înfiinţării structurilor de RSC, respectiv ME, indică în pondere majoritară înfiinţarea structurilor de RSC înaintea celor de ME (63%), în timp ce în 25% din cazuri structurile au fost înfiinţate în acelaşi an şi numai în 13% dintre cazuri structurile de ME au fost înfiinţate înaintea celor de RSC. Am cuantificat aici atât răspunsurile care indicau în mod exact anul înfiinţării fiecărui tip de structuri, cât şi răspunsurile care au indicat un an numai pentru unul din cele două tipuri de structuri (aici am considerat că celălalt tip de structuri nu a fost încă înfiinţat). INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 131 Dacă privim distribuirea răspunsurilor pe categorii de organizaţii, companiile înregistrează ponderea cea mai mare (87,5%) în privinţa structurilor de RSC înfiinţate anterior celor de ME, în timp ce instituţiile publice raportează ponderi egale în privinţa înfiinţării cronologice a structurilor de ME şi RSC (50%), iar 42% din ONG-uri au înfiinţat mai întâi structuri de RSC, faţă de numai 14,3% care au înfiinţat mai întâi structuri de ME. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 132 Respondenţii la întrebarea II.6. declară că majoritatea personalului care lucrează în structurile de RSC este specializat fie în urma studiilor universitare (30%), fie în urma participării la training-uri specializate (30%), sau în urma studiilor post-universitare (20%). O pondere mai mică a personalului nu are specializare în domeniul RSC (20%). Este totuşi neclar modul în care personalul s-a specializat în urma studiilor (post)universitare, dat fiind că universităţile din România nu oferă studii de licenţă, master sau doctorat specializate pe zona de RSC. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 133 Comparativ, 44% dintre respondenţii la întrebarea III.6. declară că personalul din organizaţia lor este specializat în urma participării la traininguri pentru a lucra în structurile de ME, în timp ce 22% din personal este specializat în urma studiilor universitare, 11% în urma studiilor postuniversitare şi o proporţie mai mică, de 11%, nu are niciun fel de specializare. De remarcat că, în cazul instituţiilor publice, personalul care lucrează în structuri de RSC sau de ME nu este specializat. Şi aici este neclar modul în care personalul s-a specializat în urma studiilor universitare, dat fiind că universităţile din România nu oferă studii de licenţă specializate pe zona de management al eticii. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 134 Majoritatea structurilor de RSC (79%) şi ME (72%) sunt direct subordonate faţă de Board / Preşedinte / Director / CEO / GM / Country Manager, în timp ce 21% din structurile de RSC sunt subordonate Directorului de Relaţii Publice / Comunicare, iar 11% din structurile de ME sunt subordonate faţă de Directorul de Resurse Umane şi tot 11% faţă de Directorul de Conformitate (conform răspunsurilor înregistrate la întrebările II.7. şi III.7.). INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 135 MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 136 În ceea ce priveşte numărul angajaţilor care lucrează în aceste structuri, respondenţii la întrebările II.8 şi III.8 declară cifre cuprinse între 1-6 angajaţi în cazul structurilor de RSC şi între 1-18 angajaţi în cazul structurilor de ME. Numărul aparent mare al angajaţilor din structurile de ME este însă relativ la tipul organizaţiilor respondente şi este generat de respondenţii din sistemul bancar, unde vorbim de direcţii de conformitate (răsăunsurile indică un număr de până la 18 angajaţi în structurile de ME), însă astfel de direcţii nu sunt preocupate exclusiv de aspecte de etică, urmărind mai ales aspecte ce ţin de legalitate. Totodată, numărul mare de angajaţi prinşi în structuri de ME este generat de respondenţii din companii cu structuri de ME precum Comitetul de Etică (structuri ce cuprind până la 10 angajaţi) sau din instituţii publice cu structuri precum Comitet de Etică şi Consilier de Etică (ce raportează până la 8 angajaţi care lucrează în structuri de ME). Media de angajaţi care lucrează în structurile de RSC este astfel de 3 angajaţi, comparativ cu 4.6 angajaţi prinşi în structurile de ME. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 137 Putem remarca o diferenţă considerabilă în ceea ce priveşte frecvenţa derulării programelor de RSC, respectiv ME. Astfel, dacă 57% dintre respondenţii la întrebarea II.9. declară că în organizaţia lor se derulează lunar activităţi de RSC, 40% dintre respondenţii la întrebarea III.9. declară că în organizaţia lor se derulează anual activităţi de ME (faţă de 27% care declară că aceste activităţi se derulează lunar). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 138 La nivel de categorii de organizaţii, companiile au frecvenţa cea mai mare în privinţa derulării de activităţi de RSC (62% lunar), iar instituţiile publice au frecvenţa cea mai mare în privinţa derulării de activităţi de ME (50% lunar). Frecvenţa destul de mare a programelor de ME raportată de instituţii publice trebuie însă corelată cu tipul de activităţi pe care acest tip îl derulează, centrate în jurul codurilor de etică. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 139 În privinţa reglementării activităţilor de RSC şi ME în interiorul organizaţiilor, respondenţii la întrebările II.10 şi III.10. declară în majoritate că ambele tipuri de programe au la bază o politică internă (53% în cazul RSC şi 39% în cazul ME), dar şi o procedură internă (27% în cazul RSC şi 28% în cazul ME). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 140 Interesant este că, în timp ce 28% dintre respondenţi declară că ME este reglementat pe baza unui document public, procentul este 0% în cazul RSC. Procentul de 28% pentru reglementarea ME pe baza unui document public provine însă numai din două categorii de organizaţii: companii şi instituţii publice. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 141 O situaţie interesantă apare în privinţa răspunsurilor la întrebarea II.11, respectiv III.11, ce se referă la asocierea care se face în organizaţii între activităţile de RSC sau ME şi alte tipuri de activităţi. Astfel, 31% dintre respondenţi declară că activităţile de RSC sunt asociate activităţilor de relaţii publice / comunicare din organizaţia lor, 28% activităţilor de management al eticii şi conformităţii şi 21% activităţilor de MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 142 resurse umane. Comparativ, 55% dintre respondenţi declară că activităţile de ME sunt asociate activităţilor de resurse umane / dezvoltare instituţională din organizaţia lor, 20% activităţilor de responsabilitate socială şi 10% activităţilor de relaţii publice / comunicare. Ierarhia procentuală în cazul asocierii activităţilor de ME este similară la nivelul fiecărei categorii de organizaţii, atât companiile, cât şi instituţiile publice şi ONG-urile asociind activităţile de ME majoritar cu cele de resurse umane. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 143 Întrebările II.12. şi III.12. au încercat să surprindă sensul în care respondenţii utilizează noţiunile de RSC şi ME. Astfel, proporţii egale de respondenţi (43%) consideră că RSC reprezintă „un proces instituţional formal prin care organizaţiile integrează preocupări sociale, de mediu, etice sau ale consumatorilor în strategia de MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 144 funcţionare" sau „un stil de management care ia în calcul toate tipurile de impact ale activităţilor organizaţiei asupra societăţii" şi un procent mai mic (14%) consideră că RSC reprezintă „o practică instituţională prin care organizaţiile derulează programe sociale în beneficiul stakeholderilor". Ponderile sunt similare la nivelul fiecărei categorii de organizaţii. Comparativ, 52% dintre respondenţi consideră că ME reprezintă „o practică instituţională de implementare a unor programe ce creează infrastructura etică a organizaţiei: training etic, audit etic, coduri de etică, hotline etic, etc.", în timp ce 38% consideră că ME reprezintă „un proces de organizare a eticii la nivel instituţional prin structurarea activităţilor cu implicaţii etice" şi numai 10% consideră că ME reprezintă „o formă de management care administrează programele etice ale unei organizaţii". INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 145 Ierarhiile sunt însă diferite la nivelul fiecărei categorii de organizaţii, unde 66,7% companii consideră că ME reprezintă o practică instituţională, 66,7% dintre instituţii publice consideră că reprezintă un proces instituţional de organizare a eticii, iar ONG-urile consideră că ME reprezintă o practică sau un proces instituţional în proporţii egale (44,4%). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 146 În ceea ce priveşte raportarea rezultatelor programelor de RSC, 40% dintre respondenţii la întrebarea II.13. declară că organizaţia din care fac parte raportează rezultatele de RSC în raportul anual consolidat, 20% într-un raport specific, iar 25% nu raportează aceste rezultate. Defalcat pe categorii de organizaţii, se poate observa că, în timp ce 50% dintre companii raportează rezultatele de RSC într-un raport specific, 66,7% dintre instituţiile publice nu raportează aceste rezultate, iar 55,6% dintre ONG-uri raportează rezultatele în raportul anual consolidat. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 147 În paralel, 37% dintre respondenţii la întrebarea III.13. declară că organizaţia lor raportează rezultatele activităţile de ME în raportul anual consolidat, 21% într-un raport specific, iar 21% nu raportează aceste rezultate. De data aceasta, 66,7% dintre instituţii publice raportează rezultatele de ME într-un raport specific, în timp ce 62,5% dintre ONG-uri în raportul anual consolidat. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 148 La întrebările II.14. şi III.14. respondenţii au fost rugaţi să noteze, pe o scală de tip Lickert notată de la 1-5, acordul sau dezacordul cu privire la o serie de afirmaţii despre RSC şi ME. Astfel, respondenţii consideră în mai mare măsură că ME ar trebui reglementat şi în România prin standarde mai stricte, astfel încât să devină o preocupare obligatorie a organizaţiilor, nu doar una opţională (4.1 puncte) faţă de RSC (2.87 puncte). Apoi, respondenţii sunt în general în dezacord cu afirmaţia că ME sau RSC ar reprezenta „un artificiu folosit de organizaţii prin care derulează programe de instruire morală a angajaţilor/ RSC care să mascheze probleme reale de funcţionare". Respondenţii consideră totodată în mai mare măsură că INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 149 există o diferenţă majoră între teoria şi practica RSC (3.53 puncte) decât între teoria şi practica ME (2,6 puncte). În plus, respondenţii au o atitudine moderată faţă de afirmaţia că practicile de RSC sau ME din România ar fi similare cu cele occidentale (2,43, respectiv 2,5 puncte). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 150 Defalcat pe categorii de organizaţii, companiile susţin în mai mare măsură reglementarea RSC (3.6 puncte), în timp ce instituţiile publice consideră în mai mare măsură că avem diferenţe importante între teoria şi practica RSC (4.5 puncte). În plus, companiile consideră în mai mare măsură că practicile de ME sunt similare cu cele occidentale (3.3 puncte), în timp ce instituţiile publice susţin mai puternic reglementarea ME (4.6 puncte). INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 151 MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 152 Potrivit declaraţiilor respondenţilor la întrebările II.15 şi III.15, planificarea programelor de RSC se face în proporţie de 24% pe baza unei analize sociale, 22% pe baza unei analize etice, 18% pe baza unei analize cost-beneficiu şi 16% pe baza unei analize financiare. În schimb, planificarea programelor de ME se face în măsură de 42% pe baza unei analize etice şi în ponderi mai mici, egale (12%) pe baza unei analize sociale sau financiare. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 153 Dacă ne uităm la ponderile pe categorii de respondenţi, observăm că 29% dintre companii fac o analiză socială în vederea derulării programelor de RSC, iar 33,3% dintre instituţiile publice fac o analiză financiară. Comparativ, 54,5% dintre companii fac o analiză socială în vederea derulării programelor de ME, iar 50% dintre respondenţii din instituţii publice declară că nu ştiu / nu răspund. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 154 Respondenţii la întrebarea II. 16. consideră în cea mai mare proporţie (33%) că în organizaţia din care fac parte „responsabilitatea socială înseamnă programe adresate tuturor categoriilor de stakeholderi interni şi externi prin care organizaţia aduce plusvaloare socială" şi în pondere de 28% că „responsabilitatea socială înseamnă programe comunitare caritabile (sociale, culturale, de mediu etc.)". INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 155 Respondenţii din companii alocă cele mai mari ponderi interpretării RSC ca dialog continuu cu stakeholderii (37,5%), cei din instituţii publice ca programe adresate tuturor categoriilor de stakeholderi (66,7%), iar cei din ONG-uri ca implicare a stakeholderilor interni (42,9%). MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 156 Comparativ, 50% dintre respondenţii la întrebarea III.16. consideră că, în organizaţia lor, „managementul eticii înseamnă efortul organizaţiei de a crea un context instituţional care educă şi stimulează angajaţii să aibă o conduită etică, astfel încât să poată fi atinse aşteptările şi cerinţele legitime ale stakeholderilor (în general prin minimizarea impactul negativ al organizaţiei asupra acestora)". INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 157 Majoritatea respondenţilor din companii (55,5%) şi din ONG-uri (62,5%) declară că în organizaţiile din care fac parte se consideră că ME este centrat pe crearea unui anumit context instituţional, în timp ce majoritatea respondenţilor din instituţii publice (66,7%) consideră că ME înseamnă programe de monitorizare şi combatere a acţiunilor imorale. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 158 Majoritatea respondenţilor la întrebările II.17 şi III.17. consideră că atât programele de RSC (68%), cât şi cele de ME (84%) „sporesc eficienţa economică a organizaţiei prin îmbunătăţirea imaginii si evitarea unor riscuri de natură reputaţională", în timp ce 21% consideră că programele de RSC nu au nicio legătură cu eficienţa economică, iar 16% consideră că programele de ME nu au nicio legătură cu eficienţa economică a organizaţiei. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 159 MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 160 INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 161 Secţiunea a IV-a a chestionarului, ce a urmărit percepţia respondenţilor cu privire la raporturile dintre RSC şi ME, a relevat următoarele aspecte. Cei mai mulţi respondenţi la întrebarea IV.1. (50%) consideră că activităţile de RSC şi ME se suprapun parţial, în timp ce 33% consideră că „activităţile sunt diferite, se subordonează unor departamente diferite / responsabili diferiţi" şi numai 6% consideră că „activităţile se suprapun, fiind subordonate aceluiaşi departament / responsabil". MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 162 Împărţirea pe categorii de organizaţii arată că cei mai mulţi respondenţi din companii (75%) şi ONG-uri (42,9%) consideră că activităţile se suprapun parţial, în timp ce majoritatea respondenţilor din instituţii publice (66,7%) consideră că activităţile sunt diferite. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 163 Totalitatea respondenţilor la întrebarea IV.2., indiferent de categoria de organizaţii din care fac parte, consideră că programele de RSC au implicit o componentă de moralitate. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 164 În acelaşi timp, majoritatea respondenţilor la întrebarea IV.3. (76%) consideră că există diferenţe între responsabilitatea socială şi responsabilitatea morală a organizaţiei. Dintre aceştia, 41% consideră că diferenţa constă în aspecte precum „dimensiunea morală se referă la setul de valori al organizaţiei, dimensiunea socială la relaţiile cu stakeholderii" sau „responsabilitatea sociala e legată de parametrii economici, responsabilitatea morală nu", ori „responsabilitatea socială include responsabilitatea morală a organizaţiei", iar 35% nu ştiu să explice această diferenţă. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 165 În acelaşi timp, jumătate dintre respondenţii la întrebarea IV.4. (50%) consideră că este irelevant dacă programele de etică şi cele de responsabilitate socială sunt derulate de acelaşi departament / aceeaşi persoană, în timp ce 39% consideră că nu este oportun iar 11% dimpotrivă, că este oportun ca cele două programe să fie coordonate de aceeaşi persoană/ departament. Raportat la categoriile de organizaţii din care fac parte respondenţii, apar diferenţe notabile la nivelul instituţiilor publice, unde 66,7% dintre respondenţi consideră că nu este oportun ca programele să fie derulate de aceeaşi persoană/ departament, în timp ce reprezentanţii companiilor consideră în proporţii egale (50%) că nu este oportun sau că este irelevant ca programele de RSC şi ME să fie derulate de aceeaşi persoană/ departament. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 166 Majoritatea respondenţilor la întrebarea IV.5. (71%) consideră că programele de etică şi cele de responsabilitate socială ar trebui să fie complementare, 14% consideră că programele de etică sunt / ar trebui să fie subordonate celor de responsabilitate socială, iar 5% că programele responsabilitate socială sunt / ar trebui să fie subordonate celor de etică (trebuie notat aici că procentul provine numai din răspunsurile reprezentanţilor ONG-urilor – 11% dintre aceştia au furnizat acest răspuns, în timp ce niciun reprezentant al companiilor sau al instituţiilor publice nu a bifat această variantă de răspuns). INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 167 ANEXA III Lista interviurilor realizate Organizaţia Persoana Data Locul Durata Funcţia* KPMG Muel Kaptein 18.04.2012 Rotterdam School of Management 0.20 Partner KPMG Forensic&Integrity KPMG Jan van den Herik 03.04.2012 KPMG Amstelveen 0.50 Director – Corporate Social Responsibility KPMG Kim Arts 03.04.2012 20.04.2012 KPMG Amstelveen 0.20 0.40 Manager Risk Consulting –KPMG Advisory Universitatea Erasmus Ingrid de Vries 15.03.2012 18.04.2012 Rotterdam School of Management 0.45 0.30 Associate at Centre for Corporate EcoTransformation Universitate a Erasmus Marjolijn Vermeule n 26.04.2012 Erasmus University 0.36 RSC Coordinator Rabobank Françoise M. Rost van Tonningen 24.04.2012 Rabobank Utrecht 0.40 Ethics Office – Cooperative & Sustainable Business TNT Express Jeroen Brabers 19.04.2012 TNT Express Hoofddorp 0.30 Group Director Integrity TNT Express Perry Hijne 19.04.2012 TNT Express Hoofddorp 0.35 Group Director Corporate Responsibility Primăria Rotterdam Els van Coblijn 25.04.2012 Primăria Rotterdam 1.00 Ex-IntegrityBureau * la data interviului BIBLIOGRAFIE 169-

Bibliografie Albareda, Laura, Josep M. Lozano, Antonio Tencati, Atle Midttun, Francesco Perrini, "The Changing Role of Governments in Corporate Social Responsibility: Drivers and Responses", în Business Ethics: A European Review 17, nr. 4 (2008), pp. 347-363. Beauchamp T., J. Childress, Principles of Biomedical Ethics, Oxford: Oxford University Press, 1979. Beekman, V. et alia, Ethical Bio-Technology Assessment Tools for Agriculture and Food Production, The Hague: LEI, 2006. Bertok, Janos, "Getting the Public Ethics Right", în OECD Observer, nr. 220 (2000), http://www.oecdobserver.org/news/archivestory.php/aid/293/Getting_the _public_ethics_right.html Borţun, Dumitru (ed.), Responsabilitatea socială corporativă: de la relaţiile publice la dezvoltarea durabilă, Bucureşti: SNSPA, 2010. Centrul de Resurse Juridice, Etica şi Conformitatea în Companiile din România, CRJ: Bucureşti, 2013. Carroll, Archie, "A Three-Dimensional Conceptual Model of Corporate Social Performance", în Academy of Management Review, 4, nr. 4 (1979) pp. 497-505. Carroll, Archie, "The Pyramid of Corporate Social Responsibility: Toward the Moral Management of Organizational Stakeholders", Business Horizons 34 (1991), pp. 39-48. Cini, Michelle, "The Reform of the European Commission: An Ethical Perspective", înPublic Policy and Administration, 19 (3), (2004), pp. 42-54. Constantinescu, Mihaela, Responsabilitatea Morală a Organizaţiilor, Teză de doctorat, Facultatea de Filosofie, Universitatea din Bucureşti, februarie 2013. Comisia Europeană, Promoting a European Framework for Corporate Social Responsibility, COM (2001). Comisia Europeană, Corporate Social Responsibility: A Business Contribution to Sustainable Development, COM (2002). Comisia Europeană, A Renewed EU Strategy 2011-14 for Corporate Social Responsibility, COM (2011). Demmke, Christoph, Danielle Bossaert, Ethics in the Public Services of the European Union Member States, Institutul European de Administraţie Publică, 2004. Egeberg, Morten (ed.), Institutional Dynamics and the Transformation of Executive Politics in Europe, University of Mannheim: Connex, 2007. FDSC, Romania 2010. Sectorul neguvernamental – profl, tendinţe, provocări, Bucureşti: FDSC, 2010. MIHAELA CONSTANTINESCU, VALENTIN MUREŞAN 172 Freeman, Edward, Strategic Management: a Stakeholder Approach, Boston: Pitman Publishing, 1984. Hasnas, J., "Whereis Felix Cohen When We Need Him?: Transcendental Nonsense and the Moral Responsibility of Corporations", Brooklyn Journal of Law and Policy 19 (2010), pp. 55-82. Jeurissen, R. J. M. „Moral Complexity in Organizations", în UR Frontisseries: 5. Ethics for lifescientists, M. Korthals, R. WageningenBogers (ed.), pp. 11-20, Dordrecht: Springer Management Series, 2004. Kaptein, Muel, Ethics Management. Auditing and Developing the Ethical Content of Organizations, Dordrecht: Kluwer Academic Pub., 1998. Kaptein, M.; J. Wempe, "Twelve Gordian Knots When Developping an Organizational Code of Ethics", Journal of Business Ethics, 17, (1998). Kaptein, M.; M. S. Schwartz, "The Effectivness of Business Codes: A Critical Examination of Existing Studies and the Development of an Integrated Research Model", Journal of Business Ethics 77 (2008), 111-127. Kaptein, Muel, The Living Code, Sheffield, UK: Greenleaf Publishing, 2008. Kohlberg, L., The Philosophy of Moral Development: Moral Stages and the Idea of Justice, San Francisco: Harper and Row, 1981. Menzel, Donald C., Ethics Management for Public Administrators: Building Organizations of Integrity, New York: M. E. Sharpe, 2007. Mihailov, Emilian, "Codul deontologic al farmaciştilor. Între mixture obligaţiilor şi managementul eticii", în Farmacist.ro, nr. 133(2), (2010), pp. 54-59, disponibil online la http://librariamedicala.ro/folder_reviste/ 181/index.php Mihailov, Emilian, "Intuitive Methods of Moral Decision Making, A Philosophical Plea", în Applied Ethics. Perspectives from Romania, V. Mureşan, S. Majima (eds.), pp. 62-78, Hokkaido, Japonia: Center for Applied Ethics and Philosophy, 2013. Moilanen, T., The Adoption of an Ethics Framework in EU Member States, Conference on Public Integrity and Anticoruption in Public Service, Bucharest, May, 2007. Mureşan, Valentin, Managementul Eticii în Organizaţii, Bucureşti: Editura Universităţii din Bucureşti, 2009. Mureşan, Valentin, Situaţia Managementului Etiicii în România. Rezultatele cercetării, 2009, http://www.ccea.ro/home/publicatii/articole/valentin-mu resan-situatia-managementului-etic-in-romania, ultima accesare: 25.08.2012. Mureşan, V., "A Pluralist Ethical Decision-Making Procedure", Journal of Applied Ethics and Philosophy, vol. 4 (2012), Hokkaido, Sapporo, Japonia. Năstase, Andreea, Ethics Management in the European Commission, Teză de Doctorat, Central European University, Ungaria, 2012. INSTITUŢIONALIZAREA ETICII: MECANISME ŞI INSTRUMENTE 173 OECD, "Managing Ethics: An OECD Recommendation", în Focus. Public Management Gazette, nr. 9, (1998). OECD, Managing Government Ethics, PUMA Policy Brief, Feb. 1997. Okoye, Adaeze, "Theorising Corporate Social Responsibility as an Essentially Contested Concept: Is a Definition Necessary?", Journal of Business Ethics 89 (2009), pp. 613-627. Phillips, M. J., "Corporate Moral Responsibility: When It Might Matter", Business Ethics Quarterly 5, nr. 3 (1995), pp. 555-576. Roll, Hans-Achim, Management etică în funcţia publică. Studiu comparativ, Bucureşti, 2008. Schwartz, M., "Universal Moral Values for Corporate Codes of Ethics", Journal of Business Ethics, 59 (2005). Transparency International România, Integritatea în mediul de afaceri din România. Cercetare asupra mecanismelor de instituţionalizare a eticii în companii, 2011. Trevino, L. K., "Ethical Decision Making in Organizations: A Person-Situation Interactionism Model", Academy of Management Review, vol. 11, no. 3 (1986), pp. 601-617. Tulder, Rob van, Alex van der Zwart, International Business-Society Management. Linking Corporate Responsibility and Globalization, New York: Routledge, 2006. Vlăsceanu, Mihaela, Organizaţiile şi cultura organizaţională, ediţia a-II-a, Bucureşti: Editura Trei, 2002. Weidenbaum, Murray, "Who Will Guard the Guardians? The Social Responsibility of NGOs", în Journal of Business Ethics 87, (2009), pp. 147-155. Werhane, Patricia H., Corporate Social Responsibility, Corporate Moral Responsibility and Systems Thinking: Is There a Difference and the Difference it Makes, în Leadership and Business Ethics, G. Flynn (ed.), pp. 269-290, Dordrecht: Springer, 2008. Ziarul Financiar, "Top 100 cele mai valoroase companii din România. 2011". www.kpmg.com (ultima accesare: 22.07.2012) www.rabobank.com (ultima accesare: 20.07.2012) www.rotterdam.nl (ultima accesare: 19.07.2012) www.tnt.com (ultima accesare: 22.07.2012) www.eur.nl (ultima accesare: 21.07.2012). http://ec.europa.eu/commission_2010-014/sefcovic/administration/ethics/inde x_en.htm, (ultimaaccesare: 12.05.2013) http://ec.europa.eu/civil_service/admin/ethic/index_en.htm, (accesatpe: 18.06.2013) Tiparul s-a executat sub c-da nr. 3394/2013, la Tipografia Editurii Universităţii din Bucureşti