TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XXXVII / 2015 / 1 JE FEMINISTICKÁ FILOSOFIE VĚDY POLITICKY KOREKTNÍ? Abstrakt: Článek se zabývá problematickou politické korektnosti ve vztahu k feministické fi losofi i vědy. Zaměřuje pozornost na užší pojem politické korektnosti – hodnotově motivovanou nekorektní práci s fakty. Konstatuje, že navzdory explicitnímu soustředění feministických autorek a autorů na význam hodnot v projektu vědy nelze chápat feministickou fi losofi i vědy jako politicky korektní nebo jako vybízení k politicky korektní vědě. Naopak se politicky korektní argumentace v tomto užším smyslu mohou dopouštět i práce vystupující proti feministické či politicky korektní agendě ve vědě. Klíčová slova: politická korektnost; feministická epistemologie; feministická fi losofi e vědy; hodnoty ////// studie / article /////////////////////////////////////////// Is the Feminist Philosophy of Science Politically Correct? Abstract: Th e paper deals with the question of political correctness with respect to feminist philosophy of science. It focuses on a narrower notion of political correctness – treating facts incorrectly due to value motives. It fi nds that despite the feminist authors' explicit focus on the importance of values in the scientifi c enterprise, feminist philosophy of science cannot be understood as politically correct or as promoting politically correct science. On the other hand, politically correct arguments (in this narrower sense) can be used also by works speaking against the feminist or politically correct agenda in science. Keywords: political correctness; feminist epistemology; feminist philosophy of science; values ONDŘEJ BERAN Filozofi cká fakulta Západočeská univerzita v Plzni Sedláčkova 268/38, 301 00 Plzeň ondrej.beran@fl u.cas.cz 30 1. Úvod: politická korektnost a feministické myšlení V tomto článku chci zmapovat složité vztahy mezi feministickými proudy na poli epistemologie a zvláště fi losofi e vědy a politickou korektností. Odkazuji se přitom na texty publikované ve Spojených státech v devadesátých letech a krátce po roce 2000 v rámci širší debaty, pro niž se vžilo označení Science Wars.1 Historicky je tato diskuse dnes již poněkud vyhaslá, domnívám se však, že je poučná a že na ní lze zřetelně ukázat složité vztahy mezi feministickou fi losofi í a pojmy politické korektnosti a objektivity. Pokusím se ukázat, že třebaže je mezi feministické myšlení a fenomén politické korektnosti často kladeno rovnítko nebo je mezi nimi konstatován úzký, nerozdělitelný vztah, skutečnost je složitější. Jedním z důvodů je komplikovaný charakter samotného pojmu politické korektnosti, u něhož je třeba rozlišovat několik vrstev. Na samotném začátku tedy věnuji určitý prostor rozboru tohoto pojmu, díky němuž snad dále bude jasné, v jakém ohledu mohou být problematické běžné způsoby, jimiž bývá asociován s feministickým myšlením. „Politická korektnost" (political correctness) je termín hojně používaný, pod kterým si téměř každý něco představí, který je ale také velmi mnohoznačný a má komplikovaný původ. Původně byl použit již na konci 18. století v právnické při doslovným způsobem jako označení politickoči právněfi losofi cky správné představy o zdroji autority a moci státu. Později se objevil v průběhu 20. století v prostředí levicových hnutí a myslitelů, kde byl poloironicky používán jako sebekritická refl exe případů toho, když členové těchto hnutí příliš doslovným nebo přehnaným způsobem lpěli na doktrinární liteře (typicky stranických dokumentů).2 V průběhu osmdesátých let se emancipoval spřízněný, avšak odlišný (a dnes patrně převládající) pojem politické korektnosti. Nebyl ustanoven 1 Zajímavý průhled do dění kolem Science Wars do roku 2000 poskytuje Ullica SEGERSTRÅLE, Beyond the Science Wars: Th e Missing Discourse about Science and Society. Albany: State University of New York Press 2000. 2 John K. WILSON, Th e Myth of Political Correctness. Th e Conservative Attack on Higher Education. Durham: Duke University Press 1995, s. 3ff Tato studie byla podpořena v rámci projektu OP VK „Výzkumné centrum pro teorii a dějiny vědy", reg. č. CZ.1.07/2.3.00/20.0138 spolufi nancovaného z Evropského sociálního fondu a státního rozpočtu České republiky. Za užitečné připomínky děkuji Marku Tomečkovi a dvojici anonymních recenzentů. Ondřej Beran 31 žádným autoritativním hlasem, ať už akademickým či mimo-akademickým, nýbrž se spíše jedná o široký diskursivní proud zahrnující akademické i neakademické hlasy, v němž mají defi niční body kánonu „politické korektnosti" povahu jakéhosi locus communis. Podle této diskursivní tradice je požadavek politické korektnosti represivní agendou snažící se ovládnout především univerzitní půdu, jejímiž hlavními nástroji jsou umlčování svobody slova, omezování kritické diskuse a restriktivní zásahy do slovníku běžného jazyka. Ty usilují o vymýcení údajně „nežádoucího" výraziva a v tomto svém záměru jsou cizí zdravému rozumu představovanému životní praxí většiny „obyčejných" mluvčích, pro něž se poněkud kuriózně staly defi nujícím znakem „politické korektnosti".3 Faktem ale je, že termínu „politicky korektní" se dnes užívá (téměř?) výhradně ve vztahu k druhým, s kritickým podtónem, a nikdo tímto způsobem neidentifi kuje sám sebe. Díky tomu výraz nese výlučně negativní konotace, navíc je používán poměrně víceznačně, v závislosti na tom, s kým nebo s čím se chce jeho uživatel vypořádat. Běžně zaznívající kritické argumenty však pracují se zkreslenou představou o tom, jak funguje jazyk. Za politicky korektní se považuje praxe nahrazování jednotlivých slov, nejčastěji generických jmen, např. „African American" namísto „black". V polemikách pracujících s argumentem slippery slope je za přirozenou extenzi tohoto vydáváno mechanické analogické nahrazování: nahradí-li se „deaf" opisným „hearing-impaired", je to vlastně totéž jako dosadit „vertically challenged" místo „short". Slova však mají svůj význam zasazena do kontextu – kontextu celých vět, ale i řečových situací; tj. urážlivými či morálně nesprávnými jsou činy, nikoli slova-lexikální jednotky. Intervence do jazyka usilují o nápravu v tomto smyslu, a tvoří-li systém, nemusí se překrývat se systémem lexika jazyka. Tvoření složenin s -impaired nebo -challenged není univerzálním nástrojem; za určitých okolností může být právě tak nevhodné. Jazyk také není depozitářem faktů, toho, co víme o světě (obrazem světa), nýbrž vyjadřuje (a také utváří) sadu hodnot a přístupů, které uplatňujeme v praxi. Specifi kum výrazu „negr" není v tom, že by vyjadřoval či zrcadlil realitu (fakta) věrněji nebo naopak méně věrně než některý výraz konkurenční, nýbrž v tom, že je rasistický. Vystupovat proti užívání takových výrazů neznamená diktovat uživatelům jazyka, co si mají myslet (zabraňovat jim v tom, aby si něco určitého mysleli), neboť to dost dobře 3 Richard FELDSTEIN, Political Correctness. A Response from the Cultural Left . Minneapolis: University of Minnesota Press 1997, s. 1. Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 32 není možné, nýbrž upravovat pravidla, jimiž se ve svých interakcích řídíme.4 Nejrůznější explicitní i implicitní směrnice a pravidla upravující to, jaký způsob chování nebo vyjadřování je nevhodný, byť často očividně arbitrární, nás přitom provázejí už velmi dlouho, aniž se nad tím někdo pozastavuje.5 Označit některou takovou směrnici za „politicky korektní" může být prostě jen nástrojem denunciace agendy, se kterou nesouhlasíme. Vystupovat proti nazývání starých lidí „dědky" a „bábami" je věcí „běžné lidské slušnosti" či „zdvořilosti", vystupovat proti nazývání černochů „negry" je už „politickou korektností". Třebaže kritikové politické korektnosti hovoří o rozdělení faktů i hodnot na ty, které jsou politicky korektní (rozuměj nepravdivé či nesprávné), a ty, které takové nejsou, vlastním, ač implicitním cílem jejich polemiky je poukaz k jistému druhu sofi smatu. Podle něj proponenti politické korektnosti se na základě své příslušnosti či přihlášení k systému určitých morálně-politicko-společenských hodnot snaží o uskutečnění kroků, jejichž smyslem je zásah pozměňující (falšující) realitu či fakta, nebo je zastírající tak, že nebudou poznatelná. Běžné rétorické spojování politické korektnosti s cenzurou, ideologií a neobjektivitou je vyjádřením – v obecném diskursu ne vždy explicitně artikulovaného – předpokladu, že tu jde o hodnotově motivovanou manipulaci s fakty. Tuto implicitní perspektivu explicitně formuluje kritika feministických přístupů na poli epistemologie a fi losofi e vědy jako politicky korektních. Podobných kritických prací je celá řada; já jako reprezentativní ukázku této kritiky využiji texty shromážděné v antologii Scrutinizing Feminist Epistemology (dále SFE).6 Domnívám se, že jsou jednak ilustrativní a cha4 Deborah CAMERON, Verbal Hygiene. Th e Politics of Language. London: Routledge 1995, kap. 4. Cameron (s. 151ff ) cituje v této souvislosti novinový článek Rogera Scrutona z osmdesátých let, podle kterého způsob vyjadřování prosazovaný a podporovaný v tehdejším východním bloku byl přímo obdobou newspeaku popsaného Orwellem a měl za cíl – a i fakticky se mu dařilo – znemožnit (ne jen navenek zakázat) svobodné myšlení. Tohoto charakteru jsou pak prý i politicky korektní snahy o nápravu jazyka. Cameron poukazuje na dva Scrutonovy chybné předpoklady: i) pokud náš jazyk nese správný obraz světa a obstál jako takový ve zkoušce času, není třeba jej před snahami o zásahy, tedy před dalšími zkouškami bránit (pokud tyto snahy nemohou k jeho vývoji a k tomu, aby nadále plnil svou úlohu, nijak přispět, neuchytí se); ii) po pádu komunistických režimů se ukázalo, že ani vyprázdněný ofi ciální jazyk fakticky neměl moc zbavit lidi schopnosti myslet v opozici vůči vládnoucí ideologii (včetně pociťování odporu a opovržení i vůči jazyku ofi ciálních sdělovacích prostředků). 5 WILSON, Th e Myth of Political Correctness, s. 91. 6 Cassandra PINNICK – Noretta KOERTGE – Robert ALMEDER (eds.), Scrutinizing Feminist Epistemology: An Examination of Gender in Science. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press 2003. Jako další zástupce této argumentační pozice lze uvést např. Paul GROSS – Norman Ondřej Beran 33 rakteristické (dnešní encyklopedické texty snažící se mapovat tuto debaty je uvádějí jako jeden z klíčových pramenů), jednak pozoruhodné tím, že se na ně zpětně odvolávají kritické reakce z prostředí feministické fi losofi e. Pojem politické korektnosti, s nímž texty v SFE pracují, je konkretizovaný. Zprvu má vycházet z konkrétní sady morálně-politicko-sociálních hodnot, k níž se takový „feministický badatel" (častěji feministická badatelka) přihlašuje: typicky to bývá opozice proti rasistickým a sexistickým postojům, důsledné hájení rovnoprávnosti marginalizovaných sociálních skupin atd.7 Ti, kdo feministické myšlení kritizují, však předpokládají, že feministické hodnoty motivují převrácený přístup ve vědecké práci, neboť „určují, které vědecké teorie by měly být přijímány". Takový vědec má předem jasno v tom, co chce dokázat, a tomu přizpůsobuje všechny své kroky. Sám postup, kdy v řetězcích argumentů stojí pohromadě soudy, tvrzení a teze faktové („is") i hodnotové („ought") a jedny mohou vyplývat z druhých, lze ovšem považovat za problematický (k tomu se ještě blíže vrátím). Jednou z podstatných point této kritiky ale je, že podřizovat vědecké bádání předem daným hodnotám znamená stavět samotný projekt poctivé (honest) vědy v nebezpečí, neboť pro vědecké zkoumání je podstatná nezaujatost, svoboda, naprostá nezávislost na politických idejích a hodnotách. Feministický „vědec" či „vědkyně" výsledky, které se jim nehodí do krámu, zavrhnou, a naopak budou zvýrazňovat ty, které se jim hodí, i když nebudou mít empirickou podporu; a feministická fi losofi e vědy je v takovém přístupu bude podporovat.8 Politicky korektní přístup ve fi losofi i vědy může mít ale i silnější podobu. Nemusí jít pouze o pokřivené zásady motivující výlučně praxi svého nositele – jednotlivého vědce. Lze ji vyhlašovat a prosazovat jako politický program, který je vnucován akademické komunitě jako celku: prosazování „politicky progresivních" hypotéz a naopak potlačování těch hypotéz, které LEVITT, Higher Superstition: Th e Academic Left and Its Quarrels with Science. Baltimore: Th e Johns Hopkins University Press 1994; Paul GROSS – Norman LEVITT – Martin LEWIS (eds.), Th e Flight from Science and Reason. New York: New York Academy of Sciences 1996; texty shromážděné v monotematickém čísle časopisu Th e Monist (roč. 77, 1994, č. 4) nebo další, dílčí články Noretty Koertgeové či Cassandry Pinnickové. Na některé z těchto zdrojů budu také odkazovat. 7 Viz např. CAMERON, Verbal Hygiene, s. 122. To je samozřejmě popis, který by podal zastánce agendy označované jako „politicky korektní", nikoli její kritik. 8 Susan HAACK, „Knowledge and Propaganda: Refl ections of an Old Feminist." In: PINNICK, C. –KOERTGE, N. – ALMEDER, R. (eds.), Scrutinizing Feminist Epistemology: An Examination of Gender in Science. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press 2003, s. 15ff (7–19). Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 34 progresivní nejsou. Takový přístup ohrožuje vědeckou komunitu jako celek, odnímá jí její (akademickou) svobodu myšlení; nezřídka jde o cílené bránění vědcům v tom, aby jistý druh („nepohodlných") pravd vůbec objevovali a prezentovali.9 Projekt moderní vědy to ohrožuje i v několika dalších ohledech: bylo by třeba rozhodnout, které politické hodnoty mají určovat „žádoucí směr" vědy, neboť tu bude hned několik soupeřících pretendentů o toto privilegium (tak údajné „radikálně levicové" politicky korektní hodnoty jsou neslučitelné např. s hodnotami a požadavky kreacionistického myšlení a oboje zároveň také s projektem objektivní a nezaujaté vědy). Nutnost takové zdlouhavé a znechucující debaty vůbec vést pouze vyzdvihne fakt, že vědci nedocházejí ke svým závěrům na základě důkazů, nýbrž na základě politické objednávky. A výsledkem boje, který bude o nasměrování této objednávky veden, může být pouze nutně problematický kompromis (čili ani žádná vznešená a chvályhodná idea) – což nutně důvěru lidí ve vědu podkopá.10 Argumenty kritizující feministickou epistemologii a fi losofi i vědy posouvají původní debatu o politické korektnosti poněkud jiným směrem. V jednom smyslu se jasně rozlišuje mezi hodnotami „politicky korektními", v americkém akademickém prostředí asociovanými automaticky s levicovým myšlením, a hodnotami jim protikladnými (které se časem pod jménem „politické nekorektnosti" staly poněkud nepochopitelně ctností samy o sobě). Ve druhém smyslu platí, že jakékoli hodnoty, pokud cenzurují výsledky vědeckého zkoumání či obecněji myšlenkové závěry, jsou tímto svým využitím příkladem politické korektnosti. To, že se s těmi, kdo se tohoto intelektuálního prohřešku dopouštějí, máme setkat častěji mezi autory, kteří se k nějaké podobě feministických hodnot přihlašují, nutně nevyplývá 9 Levicová feministická ideologie se na amerických univerzitách údajně stala imunní vůči jakékoli kritice a uzurpovala si postavení arbitra vůči ostatním, v důsledku čehož jsou ve vědě zjevně diskriminováni bílí muži (GROSS – LEVITT, Higher Superstition, s. 109). Z druhé strany (WILSON, Th e Myth of Political Correctness, s. 1ff .) naopak zaznívá, že toto je falešný rétorický strašák, neboť v reálu se na amerických univerzitách s nějakým „frontálním útokem na akademickou půdu" nebo cenzurou uplatňovanou na svobodu myšlení setkat nelze. 10 Noretta KOERTGE, „Feminist Values and the Value of Science." In: PINNICK, C. – KOERTGE, N. – ALMEDER, R. (eds.), Scrutinizing Feminist Epistemology: An Examination of Gender in Science. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press 2003, s. 229ff (222–233). Koertgeové článek poskytuje i doklad jakési obdoby Godwinova zákona v prostředí debat o feministické fi losofi i, když pojetí vědy, které kritizuje, přirovnává k lysenkovské vědě v Sovětském svazu (buďto na lysenkismus, nebo – to ještě o něco častěji – na odvolání se na orwellovský svět z 1984 dříve či později dojde téměř pokaždé – viz např. HAACK, „Knowledge an Propaganda," s. 16). Ondřej Beran 35 z podstaty věci. Na feministických (či levicových) hodnotách samotných nic problematického není.11 Musíme tedy rozlišovat mezi několika pojmy politické korektnosti: Zaprvé tu máme určitý konkrétní hodnotový světonázor, jehož zastánci budou jako své principy uvádět hodnoty ochrany a podpory rovných práv menšin a znevýhodněných skupin atp., a jehož odpůrci jej označí za „politicky korektní". V tomto smyslu se však kritika feministické fi losofi e vědy jako nepřijatelně „politicky korektní" netýká. Jiným případem je ovlivňování, zkreslování a cenzura výsledků vědy z hodnotových důvodů. I tady se však kritika dotýká více různých cílů – autocenzury vědce-jednotlivce a zároveň programu vnucovaného celé vědecké komunitě. Je také třeba uvážit, nakolik konkrétní hodnoty vědcem vyznávané motivují tento jeho intelektuální prohřešek. Pokud kritici feministické fi losofi e vědy poukazují na kategoriální problém směšování hodnotových a faktových soudů a závěrů, je klíčovým problémem ingerence hodnotových měřítek jako takových, nikoli to, že jde právě o feministické hodnoty. A přesto je z těchto pozic kritizován velmi různorodý proud feministického myšlení o vědě vůbec, což může mít dvě vysvětlení. Buď se této chyby dopouští podivnou shodou náhod velká většina nebo všichni autoři (autorky) tohoto směru, zatímco jiní autoři nikoli – do té míry, že už lze uvažovat o symptomatickém jevu – anebo chyba vězí v samotném přihlášení se k feministickým hodnotám. Protože to ale kritici feministické fi losofi e vědy odmítají, musí platit první možnost. Proč tomu tak ale je? Je feministickému myšlení z nějakého důvodu vlastní hodnotově motivovaná cenzura přijímaných teorií? V následujících oddílech se pokusím blíže rozebrat otázku vztahu mezi feministickou epistemologií a politickou korektností ve druhém z výše naznačených smyslů (kategoriální úvahové chyby, nikoli konkrétního hodnotového systému). Nejprve rozeberu dvě jakési případové studie – konkrétní texty z oboru fi losofi e vědy, dotčené diskusí o feminismu. Pokusím se odpovědět na to, zda je v jejich případě kritika pro politickou korektnost na místě a zda odpověď na tuto otázku může v jejich případě souviset se soustavou hodnot, k níž se autoři explicitně nebo implicitně přihlašují. (Je třeba rozlišovat i mezi tím, kdy se k dotčeným hodnotám autor v rámci textu hlásí a kdy jich opravdu využívá jako podkladu pro neoprávněnou 11 HAACK, „Knowledge and Propaganda," s. 17. Susan Haack sama sebe identifi kuje jako feministku a ke kritice znevýhodňování dívek ve vědeckých předmětech nebo podzastoupení žen ve vědě se přidává (s. 7n). Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 36 argumentaci – to není totéž.) V posledním oddíle rozšířím tento rozbor o obecnější charakteristiku některých nejvýznamnějších prací a přístupů z heterogenní feministické tradice. Poukážu na to, které topické argumenty jsou předmětem kritiky a zda je tato kritika oprávněná, tj. zda tu jde či nejde o dezinterpretaci. 2. Příklad č. 1: Helen Longino Výchozím terčem nařčení z politické korektnosti ve fi losofi i vědy bývají často práce Helen Longinové, zvláště její kniha Science as Social Knowledge z roku 1990, dodnes jedno z klasických a kanonických děl feministické fi losofi e vědy, tematizující zvláště zřetelně problém hodnot a jejich místa ve vědě. Podle Longinové připouští feministický vědec politické ohledy jako ne nepodstatné meze, které jsou uvažování kladeny.12 Tuto tezi lze snadno interpretovat jako požadavek omezit prostor prověřovaných hypotéz s ohledem na vědcem zastávané politické hodnoty.13 Tento výklad však mírně posouvá kontext toho, co Longino říká. Na rozdíl od jiných autorů či autorek soustřeďujících se na údajné specifi cky „ženské" způsoby uvažování a soubory hodnot, které vstupují do vědecké práce, je její pojem feministické vědy skromnější. Feministická věda připouští či konstatuje jako fakt (admits), že – tedy nepožaduje, aby – do jakéhokoli vědeckého zkoumání se hodnotové systémy, na jejichž pozadí se věda děje, promítají, a to ať už si to dotyčný vědec uvědomuje či ne, přeje či ne. Není přitom podstatného rozdílu v tom, zda je zkoumajícím a uvažujícím aktérem muž či žena.14 Takto omezená exegetická otázka je ale sama o sobě vytržena z kontextu celé úvahy Longinové. Navzdory důrazu na sociální kontext vědy refl ektovanému názvem knihy není Longino konstruktivistka; naopak se soustavně vyjadřuje kriticky k teoriím vědy snažícím se obejít požadavek empirického zakotvení evidence (empirie sice není postačující, avšak je nutná a nezastupitelná).15 Longinovou v její práci však zajímá systematická úloha hodnot ve vědě, nakolik do ní vstupují. Podklad jejích úvah tvoří klasické epistemologické práce Quinovy či Kuhnovy o nedourčenosti vědeckých teorií fakty samotnými. Naopak mnohé z toho, co nazýváme fakty, je pře12 Helen LONGINO, Science as Social Knowledge: Values and Objectivity in Scientifi c Inquiry. Princeton, NJ: Princeton University Press 1990, s. 193. 13 KOERTGE, „Feminist Values," s. 227. 14 LONGINO, Science as Social Knowledge, s. 192ff 15 Viz např. LONGINO, Science as Social Knowledge, s. 20ff ; nebo Helen LONGINO, „In Search of Feminist Epistemology." Monist, roč. 77, 1994, č. 4, s. 476 (472–485). Ondřej Beran 37 dem ovlivněno teoriemi, z nichž při svých pozorováních vycházíme.16 Pak je zvláště zajímavá otázka, z čeho vycházíme, máme-li zvážit výběr mezi dvěma konkurenčními, neslučitelnými teoriemi. Longino poukazuje na to, že v jakémkoli vědeckém zkoumání jsou hodnoty jistým způsobem přítomny od počátku a nemá smysl to popírat. Hodnoty tu mají podobu standardů, jimiž vědecké teorie poměřujeme, neboť jim mají dostát, mají-li být považovány za správné. To, že chceme či máme poskytovat dobrá vysvětlení světa kolem nás a dějů v něm, je normotvorný požadavek, který nemá oporu ve faktech. To, že za dobré vysvětlení považujeme vysvětlení empiricky adekvátní, jednoduchá, umožňující úspěšné predikce, co nejobecnější (s co nejširším záběrem), jsou také určité standardy, které si sami ukládáme. Zatímco tento typ hodnot (standardů) je podle Longinové vědci vesměs široce sdílen – můžeme je nazývat hodnotami „konstitutivními" – v jiném typu hodnot se jednotlivá vědci často rozcházejí. To jsou specifi cké standardy morální, politické a sociální – hodnoty „kontextové". V diskusích o hodnotové (ne)podmíněnosti vědy zpravidla jako zásadní otázka vystupuje (ne)závislost vědy na hodnotách onoho druhého typu, zatímco ingerence hodnot prvního typu nebývá chápána jako ohrožení integrity vědy. Pak je ovšem nezbytné, aby se mezi oběma druhy hodnot dalo jednoznačně a ostře rozlišovat.17 To ovšem podle Longinové dost dobře není možné, a to už ze zcela přízemních důvodů, jakým jsou např. mechanismy fi nancování vědy ve vyspělých společnostech. Nelze např. tvrdit, že by agenda stanovování zajímavých vědeckých otázek (např. zkoumání – nejen – lidského genomu) a zajímavých a úspěšných vědeckých odpovědí (např. nalézání nástrojů úspěšně využitelných v komerčním genovém inženýrství) byla nezávislá na hodnotách společnosti.18 Longino naznačuje, že hodnoty se promítají do vědeckého zkoumání jako jeho vstupy i výstupy: např. zjištění o tom, co je pro lidi „přirozené" či vrozené může podstatným způsobem ovlivňovat naše morální hodnocení určitých činů či způsobů chování. Kontext zkoumání fakt a naše hodnotové systémy od sebe jednoduše nejsou odděleny, nýbrž jde spíše o oboustrannou interakci. Nejedná se však o nedostatek, ný16 Detailním rozborem řady konkrétních příkladů, s přesahy ke gestaltteoretickým úvahám, je Norwood Russell HANSON, Patterns of Discovery. Cambridge: Cambridge University Press 1965 (viz např. kap. I). 17 LONGINO, Science as Social Knowledge, s. 4ff 18 Tyto odpovědi také naplňují určité praktické společenské potřeby a společenskou poptávku (bez pejorativního podtextu) – schopnost být tímto způsobem společnosti prakticky užitečná je pro vědu klíčová (viz k tomu LONGINO, „In Search of Feminist Epistemology," s. 481). Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 38 brž o podstatnou charakteristiku vědeckého zkoumání, přičemž „poznávací struktury vědeckého zkoumání si takovou interakci vyžadují".19 Kamenem úrazu vzhledem k problému politické korektnosti jsou situace, kdy je nedourčenost teorií fakty taková, že můžeme zvažovat dvě alternativní, stejně hodnotné a prozatím přípustné teorie. Politická korektnost by spočívala v tom, že by se nějaké sadě hodnot (řekněme „feministických") dávala vždy jednostranně přednost do té míry, že by výsledná teorie protiřečila faktům (to, že fakta sama k dourčení teorie nestačí, neznamená, že ji nemohou falzifi kovat). Anebo i když by neprotiřečila, přesto by měly feministické hodnoty přednost. Longino však takový přístup explicitně odmítá; ze dvou alternativních teorií, které jsou obě plausibilní, žádná nemůže druhou vyloučit (displace) a nelze o ní takto uvažovat. Pokud se pracuje pouze s jednou variantou, lze to zdůvodňovat spíše metodologicky: teorie vysvětlující evoluci lidské schopnosti vytváření nástrojů potřebami sběru a zpracování (rostlinné) potravy (woman-the-gatherer theory) není sama o sobě explanačně lepší než teorie připisující tento vývoj potřebám lovu a zabíjení zvířat (man-the-hunter theory). Je však zajímavá tím, že samotnou svou plausibilitou ilustruje jistou nahodilost či arbitrárnost dříve zavedené a nezpochybňované teorie „mužské".20 Nejedná se však o rozhodnutí se pro jednu teorii a zavržení druhé, nýbrž spíše o rozvíjení vysvětlujících možností zvolené teorie (do určité míry formou myšlenkového experimentu). Longino připouští, že tato volba může být motivována osobními („kontextovými") hodnotami, které konkrétní vědci zastávají. Je-li na výběr např. mezi biologickým a sociálním vysvětlením nějakého sociálního uspořádání či instituce (a dokud jsou obě vysvětlení přípustná), je pro mnoho (byť ne pro všechny) feministických vědců či vědkyň legitimní a logickou volbou přiklonit se k tomu vysvětlení, které umožňuje pojímat lidi-jedince jako svobodné a rovnoprávné aktéry, a nikoli k tomu, které je vidí jako biologicky determinované. Což neznamená, že biologický determinismus je jako možné vysvětlení popírán.21 19 LONGINO, Science as Social Knowledge, s. 5ff 20 Ibid., s. 130. 21 Elizabeth ANDERSON, „Knowledge, Human Interests, and Objectivity in Feminist Epistemology." Philosophical Topics, roč. 23, 1995, č. 2, s. 51 (27–58). Longino sama zdůrazňuje, že příklon k jedné teorii namísto druhé není motivován tím, že jedna z nich je hodnotového zatížení zcela prostá (anebo alespoň více prostá než ta druhá), a tuto podobu nemůže mít ani žádná plausibilní feministická kritika androcentrických koncepcí ve vědě. Výběr je motivován pouze heuristicky, přitom vědomí vlastního specifi ckého hodnotového zázemí je nezbytné. Viz Helen LONGINO, „Can Th ere Be a Feminist Science?" Hypatia, roč. 2, 1987, č. 3, s. 60 (51–64). Ondřej Beran 39 Nařčení podobného konceptu vědy z politické korektnosti je nerelevantní v několika ohledech. Zaprvé, jak jsem již naznačil, „ani" feministická věda nesmí prosazovat teorii, která v daném okamžiku protiřečí faktům či kterou fakta vzhledem k jiné, konkurenční teorii výrazně znevýhodňují. Vždy se musí jednat o výběr mezi teoriemi, z nichž ani jedna nemá aktuálně sílu druhou vyloučit a které neprotiřečí známým faktům. Empirismus je pro Longinovou nepostradatelnou zásadou. Longino také přikládá velký význam intersubjektivním procedurám, které ve vědeckých institucích fungují. Objektivity se dosahuje „efektivními kritickými interakcemi" mezi zúčastněnými vědci, přičemž nemá jeden subjektivní pohled převládnout nad ostatními, nýbrž má být teorie podrobena kritice z co nejvíce různých (relevantních) úhlů pohledu a stanovisek. Klíčovou feministickou hodnotou v této koncepci přitom není upřednostňování nějakého specifi cky „ženského" pohledu, nýbrž právě důraz na diverzitu kritických perspektiv a (rovnoprávnou) otevřenost kritické procedury.22 Otázka hodnotově motivovaného výběru mezi teoriemi, která je kritiky politické korektnosti feministické fi losofi e vědy vyzdvihována, má u Longinové ve skutečnosti mnohem méně ústřední postavení. Vystupuje pouze v neproblematické podobě rozvažování mezi aktuálně otevřenými směry zkoumání, z nichž žádný není v rozporu s empirií ani v konfl iktu s intersubjektivně ustavenými standardy vědecké práce. 3. Příklad č. 2: Robert Almeder Robert Almeder je významným současným americkým fi losofem vědy, autorem zajímavých prací o Peircovi či Quinovi, o etických a biomedicínských otázkách i o tak zdánlivě obskurních tématech jako je reinkarnace.23 Almederův příspěvek k diskusi o feministické epistemologii se z kontextu antologie SFE poněkud vymyká. Nejedná se o epistemologickou práci (jako jsou texty Longinové) ani o epistemologickou polemiku, nýbrž výslovně a cíleně pojednává o vztahu mezi feministickou fi losofi í jako akademickou agendou a jejími (Almederem předpokládanými) politickými a společenskými 22 Helen LONGINO, Th e Fate of Knowledge, Princeton, NJ: Princeton University Press 2001, s. 129ff 23 Viz např. Robert ALMEDER, „A Critique of Arguments Off ered Against Reincarnation." Journal of Scientifi c Exploration, roč. 11, 1997, č. 4, s. 499–526. Tato – nikoli jediná Almederova práce na toto téma – je ukázkou autorovy schopnosti zblízka číst text, s nímž polemizuje, a přinést k němu řadu věcných a zajímavých komentářů. O to zvláštnější je jeho přístup k feministickému myšlení, jak uvidíme. Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 40 souvislostmi. Tímto záběrem se poněkud odlišuje od svých souputníků, kteří podobná pozorování vkládají do svých textů, orientovaných více epistemologicky, většinou v podobě okrajových poznámek nebo anekdotických pozorování. Almeder naproti tomu usiluje o to, dát své polemice s akademickým feminismem tvar uceleného argumentu, který je centrální náplní odborného textu. Starší verze jeho textu, publikovaná pod poněkud odlišným názvem, totiž vychází přímo z kontextu diskusí o politické korektnosti na amerických univerzitách, který jsem načrtl v oddíle 1. Almeder zde vymezil pojem „liberálního feminismu", tj. přesvědčení, že nikdo nemá být jakkoli znevýhodňován nebo utlačován na základě svého genderu a že tohoto cíle může být dosaženo na půdě kapitalistické demokracie standardního západního typu. I když to samozřejmě neznamená, že kapitalistická demokracie je nutně jediné nebo nejlepší politické zřízení, které tento výdobytek umožňuje, přesto toho již aktuálně (psáno v roce 1993) dosahováno je a podobně je tomu s odstraňováním nespravedlnosti i na jiných, např. rasových základech. Proti „liberálnímu feminismu" postavil Almeder feminismus ne-liberální, jediným pojítkem jehož zastánců (zastánkyň) je odmítnutí liberální zdrženlivosti a snaha o různé ingerence do přirozeně se vyvíjejícího systému platné legislativy, akademických kurikul apod. Almeder na základě jen v podstatě anekdotické nebo poměrně omezené evidence konstatuje, že tento druhý typ feminismu je v silné převaze na amerických univerzitách, a že je tedy možno používat termínů „neliberální" a „akademický" feminismus zaměnitelně (on sám nadále hovoří o akademickém feminismu).24 Kvůli své snaze o politické ovládnutí akademické půdy a o autoritativní intervence do osnov toho, co vyučováno být má, a co ne, se akademický feminismus dostává do rozporu s některými zavedenými zásadami západní civilizace. Jednak se snaží zasahovat do svobodné politické soutěže a porušuje zásadu obecné rovnosti, když jednostranně zvýhodňuje některé skupiny obyvatel, jednak zasahuje do akademických svobod, když usiluje o vymýcení některých názorů z univerzitní půdy. V obojím případě jde o zásahy do svobod (Almederova kritika je bytostně egalitariánská a libertariánská).25 K obrázku, který Almeder načrtává, je samozřejmě na místě mít řadu výhrad. Na první pohled čtenáře zarazí už to, že ačkoli autor sám svůj text označuje za hlas pro feminismus, je v jeho očích jedinou přijatelnou formou 24 Robert ALMEDER, „Liberal Feminism and Academic Feminism." Public Aff airs Quarterly, roč. 8, 1994, č. 4, s. 299ff (299–315). 25 Ibid., s. 301ff Ondřej Beran 41 feministického názoru na svět ta, která neusiluje o to cokoli na stávajícím společenském uspořádání měnit. Jistý rozpor almederovského feminismu lze ilustrovat jednoduchým poukazem na to, že v rámci vývoje kapitalistické demokracie se sice podařilo dosáhnout takových pokroků, jakým bylo např. zavedení všeobecného volebního práva, že by k tomu však pravděpodobně nedošlo nebo došlo o mnoho později, nebýt angažovaných jedinců usilujících o „nepřirozené" zásahy do v té době platného právního a společenského uspořádání. Proti teorii akademického spiknutí hovoří i prostá fakta, že práce autorů vystupujících proti tomuto „útoku na svobody" dodnes úspěšně procházejí recenzním řízením a vycházejí v renomovaných časopisech a nakladatelstvích.26 A to dokonce i tehdy, obsahují-li nepravdivá tvrzení či argumentační nedostatky, na něž již bylo poukázáno.27 (Stejně tak vznik a otevírání oborů jako gender studies na univerzitách nemá za následek – a pravděpodobně ani za cíl – uzavírání jiných, „nepohodlných" oborů. Ostatně, které by to měly být? Filosofi e „bez přívlastků"?) Základní rámec Almederovy statě se podstatným způsobem neposunul, a jeho zařazení do SFE tedy může působit zvláštně, neboť specifi ckých otázek feministické epistemologie a fi losofi e vědy se přímo nedotýká. V duchu Almederova pojetí je však toto spojení přípustné, neboť autorky a autoři prací z feministické fi losofi e se obvykle vřazují do širokého proudu „akademického feminismu" už svými občanskými postoji. Přinejmenším úvahy o roli hodnot ve vědě (k nimž může vědec dokonce za určitých okolností, jak ukazuje Longino, explicitně přihlížet) rámec politicky indiferentního a inertního „liberálního feminismu" překračují. V přepracované verzi Almeder poněkud pozměnil terminologii – „liberální feminismus" byl nahrazen „spravedlivým feminismem" či „feminismem spravedlnosti" (equity 26 Phyllis ROONEY, „Th e Marginalization of Feminist Epistemology." In: GRASSWICK, H. (ed.), Feminist Epistemology and Philosophy of Science. New York: Springer 2011, s. 7ff (3–24), upozorňuje na to, že za upozaďovanou by se naopak dala považovat epistemologie feministická, přinejmenším v tom ohledu, že práce proti ní se vymezující opomíjejí – pravděpodobně vůbec neznají – podstatná (novější) díla této disciplíny; přesto stále vycházejí, aniž tak může skutečná kritika vůbec začít. 27 Elizabeth Anderson ve své obsáhlé recenzi SFE (Elizabeth ANDERSON, How Not to Criticize Feminist Epistemology: a Review of Scrutinizing Feminist Epistemology [online]. 2006. Dostupné z: <http://www-personal.umich.edu/~eandersn/hownotreview.html> [citováno 13. 5. 2013]) poukazuje na to, že stať Susan Haackové převzatá do SFE (knihy vydané v roce 2003) je nezměněnou verzí jejího článku původně vyšlého roku 1993, na který – jakkoli nepochybně zajímavý a hodnotný – bylo od té doby v odborné literatuře opakovaně kriticky reagováno, aniž to editory SFE nebo samotnou autorku motivovalo k byť jen dílčím zásahům do textu. Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 42 feminism), častěji však „konzervativním feminismem spravedlnosti", proti němuž stojí „radikální feminismus" (spravedlnosti), ovládající univerzity. Radikální univerzitní feminismus se v cílech (rovnost příležitostí pro ženy atp.) s umírněným, konzervativním shoduje, avšak podle Almedera vyjadřuje přesvědčení, že těchto cílů nelze dosáhnout beze „změny biologie, změny některých genderových rolí nebo změny v systému politické ekonomie".28 Aby však ideologie vyžadující takové změny jako nutné byla udržitelná, musí podle Almedera zavírat oči před některými nepohodlnými fakty. Feministická fi losofi e tak propojuje výběrový, dogmatický či cenzurující přístup k faktům (kreativní fi losofi i vědy) s problematickou akademickou politikou. Protlačuje podezřelé studijní programy jako Women Studies na univerzitní půdu, přičemž jsou ze zapojení do nich a z možné kritické diskuse vylučováni akademici-muži i akademičky-ženy zastávající protikladné názory.29 Akademický feminismus tak podle Almedera chybuje ve dvojím ohledu. 1) Není schopen nebo ochoten uznat, že status quo kapitalistické demokracie současného západního typu je postačující (možná i nutnou) půdou pro uskutečnění hodnot podporovaných jakýmkoli feminismem spravedlnosti. 2) Změny, o něž usiluje, pravděpodobně podkopávají některé konstitutivní hodnoty tohoto demokratického zřízení (svobodu, rovnost, kritické myšlení), aniž je přitom jasné, zdali je jejich prostřednictvím možné uskutečnění feministických cílů reálně dosáhnout. Náprava obojí chyby poukazuje stejným směrem: aby feminismus přestal napadat a zpochybňovat současnou kapitalistickou demokracii (nezapomínejme, že to zprostředkovaně činí i v abstraktních úvahách o nedourčenosti a hodnotovém zatížení teorií). Ve skutečnosti je proti němu třeba aktivně vystupovat, neboť zázemí pro uskutečnění feministických cílů již k dispozici máme a změnami vlastně dáváme v sázku více, než co je možno získat.30 28 Robert ALMEDER, „Eq uity Feminism and Academic Feminism." In: PINNICK, C. – KOERTGE, N. – ALMEDER, R. (eds.), Scrutinizing Feminist Epistemology: An Examination of Gender in Science. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press 2003, s. 188 (183–200). 29 Ibid., s. 185ff 30 Ibid., s. 185: „Akademická komunita by neměla podporovat existenci akademického feminismu jako samostatného studijního programu" (kam by ovšem spadaly veškeré women studies, gender studies a podobně). Anderson (ANDERSON, How Not to Criticize) poukazuje na to, že Almederova kritika je nekonzistentní: společensko-politické změny je možno navrhovat a prosazovat i proto, že za stávajícího zřízení je uskutečnění nějakých cílů obecně přijímaných jako žádoucí prostě méně pravděpodobné, ale ne nutně vyloučené – což je jakési poloironické echo slov samotného Almedera, který připouští, že ani „liberální feminismus" nemusí kapiOndřej Beran 43 Almederův argument ve prospěch kapitalistické demokracie je obdobou karikaturního pseudohegelovského „co je rozumné, je i skutečné". Vzhledem k tomu, jak je toto politické zřízení nastaveno – všeobecným volebním právem – je přece nemožné, aby systematicky znevýhodňovalo polovinu (podle demografi ckých údajů vlastně ve skutečnosti mírnou nadpoloviční většinu) všech oprávněných voličů. Pokud navzdory tomu, že všechny ženy mají volební právo, jsou voleni zastupitelé a udržováno zřízení nepodporující změny údajně „nutné" pro odstranění znevýhodnění všech žen, je tím radikální/akademický feminismus v praxi vyvracen.31 Pro otázku politické korektnosti je linie Almederova argumentu zajímavá jako velmi ilustrativní příklad: 1) přípustný je pouze čistě teoretický, na praxi rezignující liberální feminismus či konzervativní feminismus spravedlnosti; 2) jakýkoli jiný feminismus nesplňující tuto podmínku lze pro účely argumentu považovat za radikální/akademický (uvažujeme o něm jako o homogenním tělese; pars pro toto); 3) jakýkoli radikální/akademický feminismus lze chápat jako podstatným způsobem napadající konstitutivní hodnoty společenského zřízení kapitalistické demokracie; 4) kapitalistická demokracie je jakožto společenské zřízení postačující (a prozatím jedinou známou, tedy nutnou) podmínkou pro uskutečnění cílů rozumného, spravedlivého feminismu a zároveň hodnotou, které se nelze zříci; tedy 5) jakýmkoli feministickým teoriím a konceptům klasifi kovatelným jako feminismus radikálního/akademického typu je třeba zásadně oponovat už jen proto, že představují potenciální ohrožení pro společenské zřízení kapitalistické demokracie. Akademický feminismus je ovšem celé těleso obsahující i faktografi cky zaměřené práce: ať už průkopnická díla Donny Harawayové nebo Lindy Fediganové z oboru feministické primatologie, nebo cenné příspěvky k historiografi i vědy např. Londy Schiebingerové. I proti těm je třeba vystoupit kvůli jejich nebezpečným implikacím. Podstatným argumentem pro odmítnutí těchto trendů – včetně faktografi cky orientovaných prací – je apriorně přijímaný hodnotový základ: politickospolečenské stanovisko spatřující v udržení status quo kapitalistické demokracie hodnotu nadřazenou následným rozhodnutím. V tomto smyslu jde z Almederovy strany o příklad chybné, protože politicky korektní argumentace.32 talistickou demokracii nutně považovat za jediné možné nebo nejlepší společenské zřízení přátelské pro feminismus. 31 ALMEDER, „Liberal Feminism and Academic Feminism," s. 301ff 32 Takto – jako politicky korektního autora – čte Almedera Anderson (ANDERSON, How Not to Criticize), dokonce jako politicky korektního v silném smyslu slova, neboť nejenže Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 44 4. Problém hodnot: feministická epistemologie a politická korektnost Důvody, proč autorům či častěji autorkám prací z feministické epistemologie bývá připisováno politicky korektní zkreslování argumentace, nejsou čistě politické. Jakkoli např. Almederova polemika vyrůstá poměrně přímočaře z prostředí debat o politicko-společenském směřování akademického prostředí ve Spojených státech (což je určující a výchozí kontext debat o problematice politické korektnosti jako takové, jak jsem se pokusil naznačit v prvním oddíle), jsou tu i věcnější důvody. Na prvním místě je tu tematizace otázky hodnot v epistemologii a teorii vědy, ke které se feministické autorky postavily přímočařeji a razantněji, než bylo předtím obvyklé. Nejenže připustily, že poznávání faktů a vytváření teorií o světě je s hodnotovými soudy a předpoklady neoddělitelně spjato, ale rozvíjely tento předpoklad tím směrem, že to tak má být a že je to pro vědecké poznání prospěšné. Místa, které připisuje hodnotám ve vědě Helen Longino, jsem se už krátce dotkl. Příbuzný, avšak poněkud odlišný argument předkládá Lynn Hankinson Nelson. Svou úvahu o hodnotách rozvíjí jako součást své specifi cké interpretace Quinovy epistemologie. Quinův holismus zbořil přehradu mezi jednotlivými fakty a celky teorií, v jejichž rámci je uchopujeme. Ukázal také, že celky našich teorií jsou závislé na jazyce, jehož pomocí je formulujeme – kontingentní a priori našich jazyků je nedílnou součástí aparátu formulování teorií. Quine nicméně v rámci své naturalizované epistemologie vyjadřuje explicitní distanci vůči jakýmkoli hodnotovým vstupům do vědy: „vědecké teorie se hrdě a neochvějně drží dál od hodnotových soudů". Podle Nelsonové je však začlenění hodnotových soudů nevyhnutelným důsledkem holistické koncepce. Quine například říká, že vědecké poznání světa má zahrnovat příspěvek obyčejného „zdravého rozumu" (common sense); vykládá si však zdravý rozum nepochopitelně fyzikalisticky – jako soubor tezí o materiálně chápaném vnějším světě hmotných objektů. Zcela ve vlastní práci dospívá k nepodloženým, ale svým politickým stanoviskem předzjednaným závěrům, nýbrž dokonce na tomto základě vyzývá k umlčování či vypuzování určitých myšlenek z akademické půdy. Zdá se mi, že je to čtení snad poměrně nevstřícné, ale ne nemožné. Almeder sám přinejmenším svou rétorikou nepůsobí primárně útočně, nýbrž defenzivně; je pozoruhodné, že vlastně obě strany sporu se vyjadřují, jako by byly v akademickém prostředí obklopeny nepřátelskou většinou a byly v defenzivě. Oboje zjevně není v reálu možné. Za zmínku stojí, zdá se mi, to, že Almeder nebo také Koertge (viz např. Noretta KOERTGE, Political Correctness in the Science Classroom [online]. 2007. Dostupné z: <http://www. indiana.edu/~koertge/PCsciC3.pdf> [citováno 13. 5. 2013]) ve znatelně větší míře pracují s anekdotickou evidencí a uvádějí historky, jichž byli sami aktéry nebo je od někoho slyšeli; v porovnání např. s Elizabeth Andersonovou a její analytickou polemikou. Ondřej Beran 45 pomíjí, že „zdravý rozum" se ke světu vztahuje také prostřednictvím teorií zasazených do praxe každodenního života, přičemž tato přesvědčení a praktické strategie refl ektují a re-produkují mj. i řadu hodnotových názorů na politické a společenské uspořádání (mj. rozdělení genderových rolí, určitý pohled na osobní a občanská práva jednotlivců rozdělující politická zřízení na přijatelná a nepřijatelná apod.). V tom je také dosah jednotlivých komunitních „zdravých rozumů" více či méně lokální, v souvislosti (ne nutně čistě koextenzivní) s geografi ckým rozšířením kultur různých jazyků. Vědecký zájem např. o původ „naší" morálky, ale také naturalizace (či spíše úsilí o naturalizaci – a čím je motivováno?) druhdy pouze lidově-psychologických soudů o osobnostních rozdílech mezi lidmi různého věku, původu, pohlaví atd., naznačuje, že vědecká zkoumání nejsou a priori oddělená od hodnotové vrstvy institucí lidských společností.33 Poměrně obecné úvahy o nezastupitelném místu hodnot ve vědeckém zkoumání je ale třeba konkretizovat – právě tak jako lze dezinterpretovat fakta nebo na základě fakt činit chybné závěry, je třeba stejné uvážlivosti i v práci s hodnotovými předpoklady. Přinejmenším je pravda, že i když samotná přítomnost hodnotové složky ve vědeckém zkoumání neznamená, že se taková věda stává dogmatickou, politicko-korektní, či ideologickou, také to neznamená, že by hodnotové premisy nemohly vést k chybným závěrům.34 Obecné tvrzení o hodnotové zatíženosti vědy jako by naznačovalo, že všechny hodnoty vstupující do vědeckého procesu jsou si jaksi rovny. Spe33 Lynn Hankinson NELSON, „Who Knows: From Quine to Feminist Empiricism." In: NELSON, L. H. – NELSON, J. (eds.), Feminist Interpretations of W. V. Quine. University Park, PA: Pennsylvania State University Press 2003, s. 76ff . (59–93). Jack Nelson (Jack NELSON, „Th e Last Dogma of Empiricism?" In: NELSON, L. H. – NELSON, J. (eds.), Feminist Interpretations of W. V. Quine. University Park, PA: Pennsylvania State University Press 2003, s. 308, 314ff (307–334)) poukazuje na to, že naše teorie jsou soubory vět a o oprávněnost našich tvrzení rozhoduje způsob jejich integrace do celku teorií a jejich podíl na tom, jak naše teorie jako celek predikují, vysvětlují a osmyslují naše smyslová data. V tom se ovšem hodnotové soudy od faktových tvrzení nijak neliší. Naše teorie nás také zavazují tvrdit existenci (skutečnost) toho, co kladou (posit) – i zde však není podstatného rozdílu mezi skutečností stromů, automobilů atd. na jedné straně a na straně druhé emocionálních prožitků, rasových a sexuálních kategorií atd. (kde je významný hodnotový obsah). Považovat hodnoty za jakési subjektivní haraburdí si v první řadě prostě nemůžeme dovolit, protože by to kompromitovalo celý podnik vědy (o což feministická epistemologie neusiluje), neboť v něm jsou hodnoty od počátku přítomny. 34 Anderson (ANDERSON, „Knowledge, Human Interests, and Objectivity," s. 36) poukazuje na to, že doporučení Longinové řídit se v případě alternativy hodnotovými preferencemi sice není dogmatické, ale může jednoduše vést ke v posledku chybnému výsledku (ze dvou aktuálně možných). Což je pro vědu dostatečný problém samo o sobě. Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 46 cifi cky feministický výběr by pak byl přinejlepším arbitrární a přinejhorším motivovaný politicky. „Feministické" hodnoty" spočívající v důrazu kladeném na rozdílnost mezi jednotlivými lidmi a v připravenosti kriticky přehodnocovat stereotypy mohou ale být i epistemicky produktivní, zvláště v sociálních vědách, v porovnání se „stereotypnějším" designem výzkumu založenému na nerefl ektovaných patriarchálních předpokladech. Elizabeth Anderson uvádí příklad výzkumu o rozvodech, který nestranně studoval veškeré důsledky této životní situace v životech svých subjektů, bez tradičního sklonu spatřovat v rozvedené rodině rodinu rozbitou, nefunkční či poškozující své členy. Takto se lze zaměřit i na možné pozitivní přínosy rozvodu (v tomto konkrétním případě se prostor k takovému zkoumání otevřel specifi ckým zaměřením také na zkušenost a perspektivu rozvedených žen). Takový respekt k různosti (akceptování různosti individuálních perspektiv jako hodnoty) někdy umožňuje obohacení výzkumu a zajímavější, bohatší výsledkový materiál. Ve výběru feministické hodnotové perspektivy namísto tradičnější, „patriarchální", tak nemusí hrát roli osobní stanovisko badatele, ale interní zájem výzkumu samého.35 Feministická epistemologie a fi losofi e vědy samozřejmě netvoří jednotné těleso, a to ani pokud jde o úlohu, kterou hrají hodnoty ve vědeckém zkoumání. Většina prací tvořících mainstream tohoto proudu se však shoduje alespoň v několika základních bodech. Jednak určité hodnotové soudy a rozhodnutí provázejí samu existenci vědy jako instituce; už samo vědecké poznání světa je považováno za věc hodnotnou. Hodnotově je ovlivněn i výběr předmětů, které jsou zkoumány, také s ohledem na možnosti jejich praktického využití nebo na „zajímavost", která je sama o sobě hodnotou.36 A na druhou stranu vědecké objevy mohou mít dopad na naše hodnotové soudy (např. morální). Přesto je pro vědce nepřekročitelným a nenahraditelným zdrojem materiálu pro jeho práci empirie, která – na rozdíl od čistě 35 Elizabeth ANDERSON, „Uses of Value Judgments in Science: A General Argument, with Lessons from a Case Study of Feminist Research on Divorce." Hypatia, roč. 19, 2004, č. 1, s. 11ff (1–24). 36 Cameron (Deborah CAMERON, Th e Myth of Mars and Venus. Oxford: Oxford University Press 2007, kap. 1) uvádí, že velmi mnoho výsledků vědeckého zkoumání nespatří světlo světa (ať už autocenzurou badatelů samotných, nebo proto, že nejsou v recenzním řízení shledány dost zajímavými pro publikaci) čistě proto, že neobjevily zajímavý rozdíl mezi nějakými dvěma fenomény, které porovnávaly. Objev se jako vědecká pravda etabluje také díky tomu, že (např.) mezi muži a ženami je v tom či onom objeven rozdíl; zatímco výzkumy, které shledaly, že mezi nimi podstatný rozdíl konstatovat nelze, se jako nedostatečně zajímavé prostě neprosadí. (Anebo mohou být sice vydány, ale ne už dále citovány, atd.) Ondřej Beran 47 hodnotových soudů – má sílu navrhované hypotézy falsifi kovat. Vědec tedy nikdy nesmí protiřečit tomu, co lze empiricky doložit. Důraz feministických vědců a vědkyň a teoretiků a teoretiček vědy na roli hodnot má tedy vymezenou podobu: je dobře být si vědom toho, jaké hodnotové soudy a rozhodnutí (ať už sociální stereotypy, nebo osobní názory) hrají roli při vytyčení cíle nějakého zkoumání, jak ovlivňují např. pojmy, s nimiž pracujeme. Hodnotové vstupy nelze sice z vědy eliminovat,37 ale učiníme-li je explicitními, můžeme zkoumat více variant hodnotového čtení nějakého fenoménu (např. jako v případě problematiky rozvodu a jeho dopadu na život těch, kdo touto situací prošli), a tím paradoxně učinit naše zkoumání objektivnějším. Hodnotové předpoklady naproti tomu nemají vědce vést k tomu, aby nějaký směr zkoumání zakazoval nebo omezoval nebo aby ignoroval nebo dezinterpretoval fakta. K tomu však feministická fi losofi e vědy nijak nevybízí. Co tedy modelový feministický vědec či feministická vědkyně udělá, kdyby ve svém zkoumání narazili na nějaký fakt „nehodící" se k jejich osobním feministickým hodnotám?38 Uvažme například kontext zkoumání, zda mezi muži a ženami jsou nějaké rozdíly co do rozumových schopností a zda jsou tyto vrozené, tj. doložitelné např. na neurobiologickém základě (hard- -wired).39 Dejme tomu, že by bylo nevývratně zjištěno – což zatím nebylo 37 Kristen INTEMANN („Feminism, Underdetermination, and Values in Science". Philosophy of Science, roč. 72, 2005, č. 5, s. 1011 (1001–1012)) vyvozuje, že hodnotové premisy nepřidáváme do vědeckého argumentu vědomě, explicitně a ex post, protože bychom si uvědomovali, že fakta samotná nestačí na dourčení teorie; hodnotové premisy jsou v teorii prostě od počátku přítomny jako její nedílná součást. 38 Anderson (ANDERSON, „Use of Value Judgments in Science", s. 8) poznamenává, že samo nařčení, že feministická teorie vybízí vědce k ignorování fakt „nepohodlných" pro jejich hodnotová stanoviska, tj. předpoklad, že existují „pohodlná" a „nepohodlná" fakta, je argumentem proti jasnému oddělení faktů od hodnot. Pokud by mezi fakty a hodnotovými soudy (stanovisky) nebyl žádný vztah, nemohla by existovat žádná „nepohodlná" fakta. 39 Kourany (Janet KOURANY, Philosophy of Science aft er Feminism. New York: Oxford University Press 2010, s. 4ff .) zmiňuje tuto zvláštní vědeckou agendu právě jako příklad ne-neutrálního (hodnotově motivovaného) výzkumu. Dosud pravděpodobně nebyla dána jasná odpověď na tuto otázku (respektive vycházejí výzkumy s protichůdnými výsledky); a z nějakého důvodu je této otázce věnováno neobyčejně mnoho pozornosti (Kourany uvádí přibližně 15 000 prací mezi lety 1968 a 2008). Zjištění (či konstatování) o tom, že ženy jsou v tom či onom ohledu méně vybaveny než muži (s výjimkou takových „schopností" jako vrozená schopnost péče o děti), se objevují – a jsou zas zpochybňována – opakovaně už desítky let a nejpravděpodobněji tvoří součást folk psychology, která časově i „zkušenostně" výzkumu většiny jednotlivých vědců předchází. Zajímavou otázkou je, proč se vůbec předpokládá, že stojí za to vložit tolik času, úsilí a prostředků do studia „sex diff erences in cognition", zatímco věnovat podobnou pozornost např. „racial diff erences in cognition" by dnes bylo nepředstavitelné. Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 48 – že vrozené kognitivní schopnosti žen jsou obecně odlišné od mužů a že ženy uschopňují k pečujícím a komunikačním dovednostem, zatímco muži „od přírody" předčí ženy v abstraktním a teoretickém myšlení a problem- -solving. Měla by feministická vědkyně takováto prototypicky „politicky nekorektní" fakta ignorovat?40 Nikoli, žádná fakta, ať už taková či onaká, feministická vědkyně popírat nebo ignorovat nemůže. Pro feministickou fi losofi i vědy by pak takový objev byl motivací pro podrobnější analýzu toho, jak se toto zjištění promítne do hodnotových a normativních soudů, které na jeho základě nebo v souvislosti s ním vyslovíme. Mělo by to např. znamenat, že odteď všechny ženy mají plnit jisté sociální role a muži zas jiné (jinými slovy, máme uplatňovat jistá omezení na svobodu sebeurčení jednotlivce)? Také by se mohla tázat po hodnotových předpokladech toho, že právě toto tázání bylo výrazem určité společenské potřeby a že jeho výzkum byl jistým (také institucionálním) způsobem podporován. Tj. proč se vůbec věda v takovém rozsahu zajímala o to, zda jsou si ženy a muži nějak intelektuálně či kognitivně ne-/ rovny. (To neznamená, že věda se o to zajímat neměla či nesměla, jen že je přinejmenším pro sociologii vědy zajímavé, proč právě o tuto otázku, a ne o jiné.) Naproti tomu feministický koncept vědy neznamená a priori potřebu podobným „nefeministickým" zjištěním oponovat, i když vědec, který jim začne věnovat kritickou pozornost, aby zjistil, zda – nikoli že – jde o nějakou chybu či zjednodušení, tak samozřejmě může činit i na popud feministických hodnot, k nimž se osobně hlásí. 5. Závěr Na otázku, zda je takto vymezený feministický koncept vědy politicky korektní, se tak liší odpověď podle toho, s jakým pojmem politické korektnosti pracujeme. Nejhrubší pojem bývá vztahován na fakta samotná – některá fakta politicky korektní jsou, jiná ne. Např. se očekává, že dosud nerozhod40 Mezi novějšími (od druhé vlny feminismu dále) feministickými autorkami je běžnější explicitní opozice vůči tvrzením o vrozené rozdílnosti pohlaví (viz např. LONGINO, Science as Social Knowledge, s. 188). V kritických (antifeministických) pracích se naproti tomu paradoxně lze setkat s poukazem (od sedmdesátých let dále už víceméně neoprávněným) na feministický důraz na specifi cky ženské, tedy odlišné poznávací kvality a schopnosti – a je-li feministická epistemologie postavena na nich, bude mít za důsledek i) epistemický relativismus a ii) sociální konzervatismus – dívky zůstanou nadobro „těmi, které nejsou dobré v matematice". Viz např. Noretta KOERTGE, „Feminist Epistemology: Stalking an Un-Dead Horse." In: GROSS, P. – LEVITT, N. – LEWIS, M. (eds.), Th e Flight from Science and Reason. New York: New York Academy of Sciences 1996, s. 417ff (413–419). Ondřej Beran 49 nutý spor o (vrozeně) rozdílných schopnostech mužů a žen bude rozsouzen objevením příslušného faktu. Kdyby to byl ten fakt, že mezi muži a ženami podstatné skupinově specifi cké rozdíly nejsou, tento fakt by nejspíš byl považován za politicky korektní; opačné zjištění nikoli. Feministická fi losofi e vědy by na jedné straně vědce nejspíš nepovzbuzovala v tom, touto otázkou se vůbec zabývat. V každém případě však nepředpisuje, že by s jeho výsledky měli pracovat rozdílně podle toho, zda budou zjištěná fakta v tomto smyslu politicky korektní. Problematické na tomto užití pojmu je, že by bylo velmi obtížné specifi kovat, v čem spočívá politická korektnost těch kterých fakt. Zdá se, že tento pojem vznikl shodou historických okolností a je přinejlepším instituční: politicky korektní fakta jsou ta, jejichž objev uvítá určitým způsobem defi novaná zájmová skupina (politická? badatelská?). Jiný pojem politické korektnosti se vztahuje k systému morálních, sociálních a politických hodnot, k nimž se jedinec či societa hlásí. Zde opět platí, že některý hodnotový systém je považován za inherentně politicky korektní (např. ten hlásící se k rovnosti práv, příležitostí a osobní hodnoty všech lidí bez rozdílu a podporující ji, pokud je třeba nějakou nerovnost odstranit) a jiný ne. V tomto smyslu feminismus jako hodnotový a světonázorový systém podmínku politické korektnosti splňuje. Samo hlášení se k takovým hodnotám však nemusí nijak interferovat do vědecké práce vlastní nebo někoho jiného (řada autorů kritizujících „problém politické korektnosti" se co do osobních hodnot, k nimž se hlásí, považuje za feministy – Susan Haack, Noretta Koertge nebo Steven Pinker). Ztotožnění těchto politicky korektních hodnot s nesourodými politicko-společenskými hodnotami (americké univerzitní) levice41 však naznačuje, že i tento pojem politické korektnosti je svou povahou instituční. Třetí možný pojem politické korektnosti, jehož jsme se dotkli, je nejkomplexnější. Vztahuje se k argumentační či úsudkové chybě, kdy politicko- -společenské hodnotové předpoklady (ať už stereotypy platné v dané societě, nebo osobní preference) jsou motivem pro cenzurování, ignorování nebo dezinterpretování fakt empirického charakteru, ať už v případě sebe sama, nebo v podobě doporučení či příkazu druhým. Pouze v případě tohoto pojmu také platí, že atribut „politicky korektní" má jednoznačně negativní význam. Pokusil jsem se ukázat, že přinejmenším v programatické podobě se hlavní proud feministické fi losofi e vědy tohoto prohřešku nedopouští. 41 Viz např. GROSS – LEVITT, Higher Superstition, s. 2ff . (Gross a Levitt nezmiňují ovšem „politickou korektnost" doslova, nýbrž hovoří o politicky motivovaných nepřátelských útocích na vědu apod.). Je feministická filosofie vědy politicky korektní? 50 A naopak některé polemické texty vystupující proti feministickému stanovisku ve fi losofi i vědy jako proti politické korektnosti lze jako nepřijatelně politicky korektní chápat (případ Roberta Almedera). Označit feministickou fi losofi i jako celek za politicky korektní podnik v tomto smyslu by bylo lze pouze při splnění dvou podmínek: i) pokud by v jejím rámci obecně doporučovanou a prosazovanou praxí bylo hodnotově motivované zkreslování faktů a zároveň ii) pokud by těmito motivujícími hodnotami byly v komunitě feministických autorů obecně sdílené hodnoty feministické. I když feminističtí autoři a autorky se pravděpodobně ve většině hlásí k feministickým hodnotám (tedy hodnotám politicky korektním ve druhém naznačeném smyslu slova), splnění klíčové podmínky (i) konstatovat nelze. Politická korektnost a feministické stanovisko tak představují dvě nezávislé charakteristiky, které se protínat mohou, avšak nemusejí. V každém případě feministické projekty politicky motivované intervence do praxe vědy nevyžadují a standardně hovoří proti nim. Ondřej Beran