REFLEXE 38/2010 Joseph Gredt ZÁKLADY ARISToTELSKo-ToMISTICKé FILoSoFIE Praha (Krystal oP) 2009, 583 str. Lucemburský benediktin Joseph August Gredt (1863–1940) je snad jediný z tomistů první poloviny 20. století, jehož původně latinsky psané dílo se dočkalo tolika reedic a recenzí, a to i několik desítek let po autorově smrti.1 Hlavním a nejvýznamnějším Gredtovým dílem je bezesporu dvousvazkové filosofické kompendium Elementa philosophiae aristotelico-thomisticae, které vyšlo poprvé v Římě v letech 1899 až 1901. Jen do roku 1961 však následovalo dalších 13 latinských reedic a mezi nimi i autorova vlastní, poněkud stručnější německá mutace Die aristotelisch-thomistische Philosophie (Freiburg im Breisgau: Herder, 1935), charakteristická plynulejším výkladem s méně scholastickou formou; právě z té také vychází i český překlad. Jde o překladatelský počin skupiny českých filosofů (V. Freie, D. Heidera, L. Nováka, P. Sousedíka, S. Sousedíka, D. Svobody a K. Šprunka), který představuje úctyhodný výkon, a Gredtovo myšlení se tak stává přístupným i těm čtenářům, kterým jsou latinské a německé originály z nejrůznějších důvodů méně přístupné. 1 Srv. D. Berger, Biographisch-Bibliographische Kirchenlexikon, Nordhausen 2003, s. v. Joseph Gredt, sv. XXI (2003), sl. 538–540. Není až tak běžné psát recenzi na dílo, které de facto vyšlo poprvé před více než sto lety a které bylo už mnohokrát recenzováno.2 Německá mutace díla, jak připomíná S. Sousedík ve své předmluvě (27), není zdaleka běžnou učebnicí, jako spíše filosofickým kompendiem, a to kompendiem mimořádně hutným a náročným. Přesně tento názor také mj. sdílel již r. 1935 H. Widart, ve své francouzské recenzi oné německé mutace.3 I tato německá verze našla bezprostřední ohlas mezi českými filosofy. Snad jako první, a to velmi positivně, na ni zareagoval J. Beneš (1892–1963) v recenzi uveřejněné následujícího roku.4 Naprostá většina těchto recenzí vyznívá velmi příznivě.5 2 První nám známá recenze pochází již z roku 1899, kdy byl k dispozici jen první díl; je podepsána zkratkou „S. R. P." a vyšla v Revue néo-scolastique, 23, 1899, str. 323–324. V češtině našlo Gredtovo dílo zhodnocení ve svérázné, ale velmi pečlivé recenzi od Karla Statečného v Časopise katolického duchovenstva (= ČKD), 5, 1911, str. 465–469 . 3 H. Widart, Joseph Gredt, Die aristotelisch-thomistische Philosophie, in: Revue néoscolastique de philosophie (= RNScP), 48, 1935, str. 542–543. 4 J. Beneš, Joseph Gredt, Die aristotelisch-thomistische Philosophie, in: ČKD, 3, 1936, str. 324–325. 5 Gredtovo dílo však nebylo rozhodně přijímáno nekriticky. Např. Fernand Van Steenberghen považoval dělení filosofie přírody podle tří typů pohybu za „un anachronisme flagrant" (RNScP, 43, 1934, str. 289) a Widart tyto korektury také požadoval. Nicméně celkové hodnocení díla je velmi pozitivní. 132 Recenze Gredtovy Základy tedy představují hutné kompendium tradiční tomistické filosofie rozdělené na formální (43–76) a materiální logiku (77–117), filosofii přírody (121–213), psychologickou část o duši (217–329), a také metafyziku obecnou i speciální (333– 510). Závěr tvoří etické pojednání, věnované také sféře sociální a právní (513–574) . V kratičkém, ale velice věcném úvodu do filosofie (28–29) sám autor definuje filosofii jako „poznání z posledních příčin na základě principů zřejmých přirozenému rozumu" (28). Tím ji jasně a explicitně vymezuje vůči nadpřirozenému, theologickému poznání. Celkové členění Gredtovy filosofie činí nepochybně krok směrem ke klasickému „předosvíceneckému" tomismu tím, že např. po logice formální následuje část materiální (nenazývaná gnoseologie) věnovaná přímo otázce universálií, predikabiliím, analogii a deseti aristotelským kategoriím. Je na místě ocenit i kratičkou zmínku o tzv. postpredikamentech, druhotných kategoriích, které bývají novějšími autory přehlíženy, ale jež tvoří vlastní kapitolu tradiční, scholastické logiky.6 Samotná logická část je taktéž pojata v klasickém duchu a těžiště for6 Jedná se o poslední část Aristotelových Kategorií (Cat. 11b17–15b32), jejichž autorství je poněkud sporné, na což také překladatel upozorňuje (str. 104, pozn. 86). Klasičtí tomisté „zlaté éry" (15.–17. stol.) také rozlišovali antepredicamenta, což představovalo úvodní pojednání převážně o analogii a jiných jazykově logických záležitostech, odpovídající Cat. 1a1–1b24. U Gredta však tato kapitola není takto označena. mální logiky stojí na výkladu sylogismu v mnoha jeho variantách a podobách. Právě proto je ale škoda, že zde (např. na rozdíl od Pospíšilovy Filosofie podle zásad sv. Tomáše Akvinského) nebyly uvedeny příklady pro všech 19 typů platných sylogismů (68–69). Tento nedostatek se týká i původní a rozsáhlejší latinské verze knihy, a student se tak může jen domýšlet, zda uvedené mody sestavil správně podle obecných norem, aniž by měl konkrétní srovnání. Absence těchto příkladů pro méně obvyklé mody sylogismů však představuje nedostatek vyskytující se u řady dalších autorů. Gredtův metodologický posun ke staršímu dělení filosofie vynikne ještě mnohem více v kapitole věnované „filosofii přírody" (nenazývané kosmologií), charakterizované (Van Steenberghenem kritizovaným) „proměnlivým jsoucnem" a pojednáním o „vzniku a zániku".7 Následující část věnovaná tématu duše (nenazývaná psychologií) vegetativní, smyslové a rozumové. Zvláštní pozornost si nepochybně zaslouží metafyzika. Ani její dělení není typicky novověké na ontologii, případně teodiceu. Některá specifika této taxonomie sám autor výslovně zdůvodňuje poznávacím řádem lidského ducha (334). Vlastní metafyzika pak začíná pojednáním „o jsoucnu o sobě" (335– 357), po kterém následuje dosti neobvyklá a rozsáhlá epistemologická 7 Kdybychom hledali jakousi pravděpodobnou Gredtovu inspiraci ve starších tomistických traktátech, asi bychom se dostali k Janu od sv. Tomáše (vl. jm. João Poinsot, 1589–1644) anebo k J. C. Guérinois (1640–1703). 133REFLEXE 38/2010 vložka „jsoucno jako předmět lidského poznání neboli lidská logická pravda" (358–396). Proti jejímu obsahu snad v rámci tomismu není co namítat. Spíš naopak. Těžko se ale lze ubránit dojmu, že svou povahou bytostně patří do logiky materiální, kterou takto nepříliš pochopitelným způsobem rozděluje na dvě části, v textu dosti vzdálené. V dalším oddíle věnovaném metafyzice speciální autor pojednává o „jsoucnu nehmotném stvořeném" (397–446), čímž myslí substanci a její principy a příčiny. Poslední metafyzickou kapitolu pak uzavírá traktát o „jsoucnu nestvořeném neboli o Bohu" (446–510). Tímto krokem se Gredt zařadil k tomistům sledujícím jistou aristotelskoavicennovskou linií (snad Kajetán, Jan od sv. Tomáše a především D. Bañez), která nemá problém pojednat v rámci metafyziky i o Boží esenci, byť pojmy stručnými a samozřejmě analogickými (458–466). Vlastní důkazy Boží existence však řadí do úvodu této kapitoly (446–458), čímž se odlišil od tomistů aristotelsko-averroistického směru (Soncinas, Javelli), kteří vlastní důkaz Boží existence kladli již do filosofie přírody neboli „fyziky". Závěrečná část věnovaná etickým otázkám pojednává tradičně jak o mravní povaze lidského jednání, tak i o filosofii práva a jeho sociálních dopadech. Gredt dosti důsledně a správně odlišuje ryze náboženská témata náležející theologii. Pokud o nich pojednává, činí tak s náležitým upozorněním, že znalost té či oné skutečnosti pochází z křesťanské víry. Přesto se značnou dávkou odvahy řadí do svého kompendia i nejnáročnější spekulativní kapitoly, jako je premoce lidské vůle (484–494) nebo Boží poznání kontingentních futuribilií (506–510). I z hlediska filosofie je to zcela korektní, byť v novější době méně obvyklé. Ve všech těchto případech však sleduje rozumovou stránku věci, zvláště pak argumentační korektnost, a to bez odkazů na náboženskou autoritu, která by nahrazovala formální správnost úsudku. V etické části Základů je také třeba pozitivně ocenit srozumitelné a důkazně průhledné pojednání o právu a o zákonu, včetně konkrétních, praktických konsekvencí (553–574). Český překlad Gredtova díla si nepochybně zaslouží i nemalou pozornost z hlediska terminologického a jazykového. Ustálit českou scholastickou terminologii bylo konečně i jedním z cílů tohoto překladatelského počinu, jak také doznává S. Sousedík ve své předmluvě (27). Překladatelé si tento krok jistě nijak neusnadnili použitím německé mutace Gredtovy knihy. Postavili se tím před úkol zvolit české ekvivalenty pro scholastické termíny vyjádřené samotným autorem v němčině, třebaže de facto odkazují na původní, latinskou předlohu scholastického aparátu. V celku lze jen s potěšením konstatovat, že celý překladatelský záměr prohloubil a pokračoval směrem, který právě S. Sousedík započal svým nesporně užitečným a pedagogicky přínosným dílkem Jsoucno a bytí, publikovaným na počátku 90. let.8 Tato linie ve své podstatě usiluje – tak jako naprostá většina moderních překladů scholastických děl do národních jazyků – o nalezení přijatelných ekvivalentů, které by po8 S. Sousedík, Jsoucno a bytí, Úvod do četby sv. Tomáše Akvinského, Praha 1992 . 134 Recenze kud možno zjevně vycházely a rezonovaly s latinskou předlohou. Místo původní české „bytnosti" zde máme esenci, místo „podstaty" substanci, místo „případku" akcident, místo „uskutečnění" akt, místo „možnosti" potenci atd. Zvláště je třeba ocenit i méně známé neologismy, vycházející z této linie, jako fantasma, habitus, futuribilia, premoce, viální (přechodná) entita, atd. Vedle těchto ekvivalentů latinského původu můžeme připomenout i zdařilé české ekvivalenty jako „jednotící smysl" pro sensus communis nebo „ráz" pro ratio ve smyslu „povahy věci". Podobně i zpodstatnělá přídavná jména jako „dobrovolné" pro voluntarium a „násilné" pro violentum (524–526) jsou zdařilým krokem. Přes všechny tyto přednosti nelze nevidět, že právě vytváření českých ekvivalentů patří ke slabší části tohoto překladatelského počinu. Tak například dříve hodně užívaný, avšak stále méně srozumitelný termín „mohutnosti duše" (224) mohl být přeložen jako „schopnosti" a následující výklad tuto variantu také výslovně připouští. Podobně i „látka" by asi našla lepší ekvivalent s původní rezonancí v latinizujícím matérie (422) a naopak „metafyzické grady" by snad bylo bývalo vhodnější nazvat stupni. Nejvíce rozpaků budí nejspíše dosti neobvyklý tvar „dobrost" pro označení bonitas (346, 476). Přirozenější „dobrota" by se sice nevyhnula některým nefilosofickým asociacím, nicméně jazykově by pěkně stála v korektní linii dalších česky pojmenovaných transcendentálií jako jednota, pravda a krása. Podobnou neobvyklost asi představuje i důsledné podržení latinského termínu figura pro jednu z deseti aristotelských kategorií, které by snad pořád ještě více slušel český ekvivalent „tvar". Je sice pravda, jak poznamenává i překladatel (99, pozn. 82), že v českém tomistickém dávnověku se tento termín používal pro označení formy – ale kontext je natolik odlišný, že by k podobné záměně snad jen stěží došlo. Mezi nejnáročnější překladatelské úseky nepochybně patří rozlišení ratio a intellectus. Překladatelé zde uvádějí i německé ekvivalenty Vernunft a Verstand, což je jistě jen k prospěchu věci. obojí však překládají jako „rozum", třebaže s jistým výkladem (269). Ačkoliv většinu těchto nedostatků mírní průběžné uvádění latinské předlohy v závorce a závěrečný terminologický, česko-latinský rejstřík, v případě „rozumu" však tato konfúze trvá i ve speciální kapitole jemu věnované, kde původní termín není vůbec uveden (284 a dále). Pravděpodobně by tuto terminologickou distinkci lépe uchovalo i české rozlišení na rozum a intelekt . Zásadní otázkou však zůstává zhodnocení a konkrétní využití Gredtových Základů jako celku. Cennou prezentaci zde nabízí již samotná předmluva S. Sousedíka (15–27). K jeho zasvěcenému úvodu je snad vhodné dodat, že jedním z rozhodujících negativních elementů, které vedly k hluboké krizi tomismu i celé druhé scholastiky jako takové, nebyly jen skeptické postoje novověké filosofie, ale i osvícenské zpragmatizování theologie, která tak ztratila hlubší důvody k subtilní spekulaci, podstatně založené právě na rozvinuté filosofické bázi. že tato tendence v následujících staletích nijak neodezněla, snad není třeba podrobně dokazovat. Scholastická 135REFLEXE 38/2010 filosofie se sice od středověku verbálně stavěla do role ancillae theologiae, de facto se však rozvíjela jako velmi samostatný, převážně čistě teoretický obor, což je třeba z filosofického hlediska jen ocenit.9 Proto by snad i prospělo věci, kdyby se konfesní aspekt scholastické filosofie nechával spíše stranou („katolicky orientovaná filosofie"). Také reformace má své velké, třebaže dosud málo probádané kapitoly scholastiky. Připomeňme jen namátkou Ph. Melanchthona, M. Chemnitze, F. Gomara, J. Thomasia, A. Quenstedta a A. G. Baumgartena, anebo myslitele konfesně jen těžko zařaditelné, jako byli P. Pomponazzi a J. Zabarella. Jako scholastici však vynikali značnou erudicí, třebaže z různých, převážně vnějších důvodů nedosáhli vlivu myslitelů z katolického tábora. Gredtovy Základy – tedy i jejich český překlad – můžeme právem považovat za nástroj zdařilý a hodný respektu. Sám Gredt si svým stylem i náročností svoje místo již za svého života spontánně vydobyl, ačkoliv právě ve své době čelil mnoha podobným pokusům o napsání scholastického manuálu nebo kompendia. Díla jeho nejúspěšnějších současníků jako dominikána éduarda Hugona (1867– 1929) nebo jezuity Charlese Boyera (1884–1980) si sice zvolila stejné téma a podobný obsah, ale tři až čtyři vydání nepřekročila.10 Zodpovědět poctivě otázku po důvodech jejich men9 V tomto ohledu je její vypořádání se s novověkou skepsí zcela namístě. 10 Srv. E. Hugon, Cursus philosophiae thomisticae, Paris 1934–19363; Ch. Boyer, Cursus philosophiae ad usum seminariorum, Paris 19654 . ší popularity by ale mohlo být námětem jiné, samostatné práce. Jisté je, že žádný z jeho „konkurentů" neuváděl k jednotlivým kapitolám tak pečlivé a rozsáhlé textové odkazy na původní Aristotelova a Tomášova díla včetně dobové sekundární bibliografie.11 Již ve své době to výslovně ocenila i většina recenzentů. Rozhodnutí českého překladatelského týmu vypustit po vzoru německé mutace tyto odkazy lze snad pochopit jistými vydavatelskými limity (jedná se asi o 160 stran navíc), ale užitečnosti díla to rozhodně nepřidalo. Pro úplné zhodnocení Gredtových Základů však bude otázkou ještě mnohem zásadnější, jakým způsobem se má či bude tomistická filosofie ubírat; a to nejen v českých zemích, ale i celosvětově. Snad zde pro názornost neuškodí malé zjednodušení: od 13. do 18. století se tomismus vyvíjel jako živá věda, konfrontovaná s jinými, soupeřícími systémy s universálními ambicemi. od 19. století do 50. let století minulého sloužil převážně 11 Kdybychom směli zůstat u tohoto nepochybně křehkého kritéria úspěšnosti, kterým je počet vydání a překladů, pak jen uvádíme, že v 2. polovině 19. století se v tomistických kruzích těšila větší oblibě jen Zigliarova Summa philosophica (1. vyd. 1876) o šestnácti reedicích a později pak i francouzský Mercierův Cours de philosophie (1. vyd. 1894). Pokud však jde o práce srovnatelné co do podrobnosti výkladu a bibliografických odkazů, může Gredtovi konkurovat snad jen suárezovsky orientovaný jezuita J. J. Urráburu, jehož monumentální osmisvazkové Institutiones philosophicae (Valadolid 1890–1900) zřejmě „neprorazily" právě pro svůj nevšední rozsah. 136 Recenze jako nástroj theologie. V posledních desetiletí pak nabral podobu převážně historické vědy, charakterizovanou nepřímo v předmluvě S. Sousedíka jako „rekonstrukci původního Tomášova myšlení". Je dost dobrých důvodů k tomu, abychom se domnívali, že se náš autor pokusil o nikoli radikální, ale přesto nepřehlédnutelný krok k vymanění se z uvedené prostřední etapy a nasměroval tomismus k jeho původním ambicím. Tento krok s sebou často nese slabší zájem o „rekonstrukci původního Tomášova myšlení", protože právě ono první období neodpovídalo až tak vyčerpávajícím způsobem o tom, co si myslel Tomáš, ale chtělo vypovídat o tom, jak se věci mají. Přijmeme-li tento krok jako filosoficky legitimní, zdá se být volba Gredtových (a potažmo i Kajetánových) „zúžených" stanovisek poněkud pochopitelnější, a jejich kritika tak méně oprávněná. Nemá ani valný smysl lamentovat nad časovou podmíněností Gredtových přírodovědných znalostí nebo limitů tehdejší logiky. Tuto stopu nese každá starší kniha a rozumný čtenář s tím počítá. Lucemburskému benediktinovi však nelze upřít nevšední pečlivost, vidění širších, vnitřních souvislostí jednotlivých témat, systematičnost i jasnost argumentů, které jeho dílo od počátku přirozeně stavějí na místo poněkud vyšší, než zaujala většina jeho současníků. Je snad namístě otázka, zda není po ruce nějaké novější, ale podobně ucelené kompendium, které by zmíněné limity překročilo a informativně odvedlo alespoň srovnatelný výsledek. Může se zde nabízet několikasvazková práce holandského tomisty Leo Elderse (* 1926), která rovněž vychází v několikajazyčné mutaci.12 Při vší úctě k moderním aspektům tohoto díla je však třeba upřímně říci, že Eldersovy učebnice přes svůj nemalý rozsah Gredtovy subtility a spekulace nedosahují. Jejich velkou předností však zůstává náležité zasazení jednotlivých filosofických témat do historického kontextu. Na závěr tedy snad nezbývá než poděkovat překladatelskému týmu a nakladatelství Krystal oP za tento počin a doporučit Gredtovy Základy všem studentům i vyučujícím filosofie, medievalistiky, dějin a theologie, kteří si chtějí prohloubit své znalosti tradičního tomismu, scholastické argumentace a terminologie. Efrem Jindráček 12 L. J. Elders, La filosofia della natura di san Tommaso d'Aquino, filosofia della natura in generale, cosmologia, filosofia della natura organica, antropologia filosofica, Città del Vaticano 1996; týž: The Metaphysics of Being of St. Thomas of Aquinas in a Historical Perspective, Leiden – New York – Köln 1993. Česky vyšla kniha Filosofie přírody u sv. Tomáše Akvinského: přirozenost, vesmír, člověk, Praha 2003.