AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL progresszívpolitika 3. szám | 2007. tavasz–ôsz pr og re ss zí vp ol iti ka 3 . sz á m | 2 0 0 7 . ta va sz – ô sz ANTHONY GIDDENS, WOLFGANG MERKEL, LENA HALLENGREN, TANYI ATTILA, JOHN MACNICOL SZAJP SZABOLCS – ÚJ TÁRSADALMI SZERZÔDÉSEKKEL AZ AKTÍV JÓLÉTI ÁLLAM FELÉ KATINKA BARYSCH – A KELET NYUGAT ELLEN? AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL A BÔVÍTÉS UTÁN KOLLÁNYI ZSÓFIA – ELÖREGEDÔ TÁRSADALOM ÉS AZ EGÉSZSÉGÜGYI KIADÁSOK MÅNS LÖNNROTH – A KÖRNYEZET HELYE AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELLBEN

| 3TA RTA LO M 3 4 8 10 30 32 46 62 76 92 94 102 112 126 136 138 154 164 174 T A R T A L O M TARTALOM BEVEZETÉS A HARMADIK ÚT ÉRTÉKRENDSZERE T A N Y I Attila A HARMADIK ÚT ÉRTÉKRENDSZERE AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL JÖVÔJE Anthony G I D D E N S NE VÁRD, HOGY A VILÁG GONDOSKODJON RÓLAD! Karl A I G I N G E R – Alois G U G E R AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL: AZ ÁLLÍTÓLAGOS AKADÁLYTÓL A VERSENYELÔNYIG Katinka B A R Y S C H A KELET NYUGAT ELLEN? AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL A BÔVÍTÉS UTÁN Måns L Ö N N R O T H A KÖRNYEZET HELYE AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELLBEN A GENERÁCIÓS JÁTSZMA: AZ ELÖREGEDÔ EURÓPA Lena H A L L E N G R E N A GENERÁCIÓS JÁTÉK: KI FIZET – ÉS KINEK KEDVEZ? Wolfgang M E R K E L ÖREGEDÔ EURÓPA: MI SZÜKSÉGES EGY SIKERES SZOCIÁLDEMOKRATA REFORMHOZ? K O L L Á N Y I Zsófia ELÔREGEDÔ TÁRSADALOM: ELKERÜLHETETLEN-E AZ EGÉSZSÉGÜGYI KIADÁSOK ROBBANÁSSZERÛ NÖVEKEDÉSE? John M A C N I C O L NYUGDÍJBA VONULÁS EGY ELÖREGEDÔ TÁRSADALOMBAN: A BRIT VITA TÁRSADALMI KOCKÁZATOK ÉS FOGLALKOZTATÁSPOLITIKA S Z A J P Szabolcs ÚJ TÁRSADALMI SZERZÔDÉSEKKEL AZ AKTÍV JÓLÉTI ÁLLAM FELÉ Demetrios G. P A P A D E M E T R I O U HOGYAN KEZELJÜK JOBBAN A NAGYMÉRTÉKÛ BEVÁNDORLÁST? Günther S C H M I D SZOCIÁLIS KOCKÁZATMENEDZSMENT A MUNKAERÔ-PIACI ÁTMENETEKRE ÉPÍTVE IMPRESSZUM | 4 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a BEVEZETÉS A Progresszív Politika harmadik, dupla számának központi kérdése az Európai Szociális Modell (ESZM) jelene és jövôje. Elsô hallásra talán az sem teljesen világos, hogy mit is értsünk ESZM alatt. Ha ez így van, az nem feltétlenül a T. Olvasó hibája. A kérdés egyik vezetô szakértôje, Anthony Giddens szerint például az Európai Szociális Modell nem kizárólag európai, nem teljesen szociális – és nem is egyetlen modell. Mindez számos definíciós kérdést vet fel, amelyeket jelen számunk cikkeivel igyekszünk is körüljárni – az elvonttól a konkrét problémák felé haladva. Nyitó cikkünkben Tanyi Attila filozófus tesz kísérletet a Harmadik Út értékrendszerének tisztázására. Miközben az 1990-es években a Harmadik Út mint a napi politika szociáldemokrata indíttatású megújítására irányuló törekvés jelent meg, addig mára a jelenség értelmezése és értékelése elsôsorban az akadémiai folyóiratok és könyvek lapjain folyik, semmint a politikai hetilapokban és napilapokban. Cikkünkkel ezen elmélyültebb párbeszéd elsôsorban angolszász irodalmába nyújtunk bevezetést. A szerzô szerint a Harmadik Út jelen állapotában nem valódi ideológia, hanem egy olyan „retorikailag meghatározott terület", amelyet értékválasztásaink révén nekünk magunknak kell feltölteni tartalommal. Ezt két értékhármas (a lehetôség – egyenlôség – igazságosság és a felelôsség – közösség – autoritás) belsô és egymás közötti kapcsolatainak bemutatásával és az ezek alapján meghozott döntéseinkkel tehetjük meg. Az elemzés eredménye egy tágan értelmezett szociálliberális ideológia lett, amely azonban még mindig számos lehetôséget hagy nyitva a Harmadik Út hívei számára. Az Európai Szociális Modell jövôjével egy négycikkes blokkban foglalkozunk. Anthony Giddens már említett írásában Európa elmúlt néhány évének tapasztalatai alapján vizsgálja a versenyképesség és a társadalmi igazságosság összekapcsolásának lehetôségeit. A tanulságokat levonva a szociológus professzor 13 pontban fogalmazza újra az immár fenntartható Európai Szociális Modellt. Ebben többek között gyermekorientált jóléti politikát, aktív munkaerô-piaci programokat és a részmunkaidôs foglalkoztatás elterjesztését javasolja. A két általánosabb megközelítésû tanulmány közül a másodikban két osztrák közgazdász, Karl Aiginger és Alois Guger egy megreformált Európai Szociális Modellt a sokat hangoztatott vélekedéssel szemben nem versenykorlátként, hanem potenciális versenyelônyként ír le. Ez az új modell nem hogy nem akadályozza a növekedést, de a nemzetközi versenyképességben kihasználható, komparatív elônyökkel is rendelkezik. | 5B E V E Z E T É S | 6 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A fejezet két további cikke az Európai Szociális Modellt egy-egy sajátos aspektusból vizsgálja. Katinka Barysch az EU 2004-es keleti bôvítésével kapcsolatos megalapozatlan félelmeket veszi górcsô alá, míg Måns Lönnroth a környezet helyét vizsgálja a Modellben. A második blokk az Európai Szociális Modell elôtt álló egyik legfontosabb kihívással, az elöregedô Európával foglalkozik. Lena Hallengren számos, a fenntarthatóságot erôsítô javaslatot, köztük egy speciális generációs adót mutat be. Wolfgang Merkel arra hívja fel a figyelmet, hogy a szociáldemokrata pártoknak nemcsak azzal kell megküzdeniük, hogy a társadalombiztosítási rendszereket jelenlegi formájukban nem lehet hosszú távon mûködtetni, hanem az ezek által felerôsített igazságtalansággal is. Kollányi Zsófia cikke azt vizsgálja, hogy a népesség elöregedése automatikusan elvezet-e az egészségügyi kiadások robbanásszerû emelkedéséhez, míg John Macnicol a nyugdíjba vonulással kapcsolatos brit vitát ismerteti. Jelen számunk harmadik blokkjában azokat a társadalmi kockázatokat és foglalkoztatáspolitikai dilemmákat vesszük számba, melyekre egy új Európai Szociális Modellnek reagálnia kell. Szajp Szabolcs az EU és az OECD foglalkoztatási stratégiáját egybevetve arra a következtetésre jut, hogy az uniós keretrendszer sokkal toleránsabb az egyes országokban mûködô modellekkel szemben. Az EU-nak ugyanakkor sem eszközei, sem felhatalmazása nincs arra, hogy az újonnan csatlakozott tagállamokat rábírja azon új társadalmi szerzôdések megkötésére, amelyek elengedhetetlenek a kelet-európai jóléti modellek megújításához. A munkának ezt a részét tehát a tagállamoknak kell elvégezniük, miközben arra is kell energiát fordítaniuk, hogy a megfelelô támogatás megszerzése érdekében nyomást gyakoroljanak az uniós döntéshozó fórumokra. Demetrios G. Papademetriou egy új migrációs politikai megközelítés alapelveit vázolja. E szerint ahhoz, hogy a bevándorlásból fakadó elônyöket és következményeket kezelni tudjuk, a bevándorlással kapcsolatos kérdéseket fontos politikai kérdésként kell kezelni, és a döntéseket az összes érintett szereplôvel és intézménnyel egyetértésben szükséges meghozni. A Progresszív Politika harmadik számát Günther Schmid cikke zárja, aki egy újszerû megközelítésben a szociális kockázatokra, így például a munkanélküliségre és a szegénységre alkalmazza a pénzügyi kockázatkezelési eszközöket. Jó olvasást kíván, A szerk. A DEMOS Magyarország Alapítvány pályázatot ír ki, amelynek célja, hogy olyan kutatási eredményeket tegyen a nagyközönség számára elérhetôvé, melyek a társadalom állapotára és jellegzetességeire vonatkoznak, és amelyek hozzájárulnak ahhoz, hogy a magyar társadalom pesszimista önképét felváltsa a tényeken alapuló önismeret. A pályázattal a társadalmi folyamatok ábrázolásában az összefüggések hagyományos megközelítése helyett az új szempontokat és új látásmódot szeretnénk ösztönözni. A pályamûveket olyan témákban lehet benyújtani, amelyek a pályázó megítélése szerint társadalmunk mindennapi és ünnepi szokásaira, életvitelére, valamint véleményés érzületi világára vonatkozó társadalmi önismeretét szolgálják. Nem tanulmányokat és szöveges elemzéseket várunk! Pályázni ismert (pl. Microsoft PowerPoint) szoftverekkel bemutatható diával vagy maximum 4 oldalból álló diasorozattal lehet, amelyek az egyszerû tényektôl a bonyolult összefüggésekig keresztmetszeti vagy idôsoros adatokat tartalmaznak. A pályázaton természetes személyek, természetes személyekbôl álló munkacsoportok, valamint társadalomkutatással foglalkozó jogi személyek vehetnek részt. A pályázatok beküldésének határideje: 2007. október 30. A PÁLYÁZATOKAT BÍRÁLÓ SZAKMAI ZSÛRI TAGJAI: Hann Endre, Medián Közvéleményés Piackutató Intézet Hankiss Elemér, Magyar Gallup Intézet Hoffmeister Tóth Ágnes, Corvinus Egyetem Kapitány Balázs, KSH Kozák Ákos, GFK Hungária Piackutató Intézet Rudas Tamás, ELTE-TÁTK Sík Endre, TÁRKI Társadalomkutatási Intézet Simó György, T-Online Székelyi Mária, ELTE – TÁTK Závecz Tibor, Szonda Ipsos Média – Vélemény – és Piackutató Intézet A NYERTES PÁLYAMÛVEK DÍJAZÁSA: 1. DÍJ: 400 000 Ft 2. DÍJ: 200 000 Ft 3. DÍJ: 100 000 Ft KÖZÖNSÉGDÍJ: 200 000 Ft Részletes kiírás, módszertan, további információk: W W W . D E M O S . H U P Á L Y Á Z A T I K I Í R Á S A TÉNYEK ÉRTÜNK BESZÉLNEK VAN EGY KEDVENC ÖSSZEFÜGGÉSED VAGY ÉRDEKES ADATSOROD, AMIT MEGMUTATNÁL MÁSOKNAK IS? | 8 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A HARMADIK ÚT ÉRTÉKRENDSZERE | 9A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E T A N Y I Attila A HARMADIK ÚT ÉRTÉKRENDSZERE | 10 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a T A N Y I Attila A HARMADIK ÚT ÉRTÉKRENDSZERE BEVEZETÉS Jelen írás célja a Harmadik Út értékrendszerének vizsgálata. Mivel az 1990-es éveknek szociáldemokrata szemszögbôl nemzetközileg ez a gondolati kör volt a leginkább meghatározó fejleménye – elég ha Angliára, Hollandiára, Németországra, Olaszországra vagy akár Finnországra gondolunk –, a Harmadik Út iránti érdeklôdés megalapozott. Ugyanakkor, és valószínûleg éppen ezért, igen divatos téma is a Harmadik Út, bár elemzése ma már sokkal inkább az akadémiai folyóiratok és könyvek lapjain folyik, mint a politikai hetilapokban és napilapokban. Mindez igen kiterjedt irodalommal jár, ezért nem árt mindjárt az elején tisztázni, hogy mi az, amivel jelen tanulmány foglalkozik, és mi az, amelynek tárgyalását félreteszi. „A HARMADIK ÚT IGEN DIVATOS TÉMA, BÁR ELEMZÉSE MA MÁR SOKKAL INKÁBB AZ AKADÉMIAI FOLYÓIRATOK ÉS KÖNYVEK LAPJAIN FOLYIK, MINT A POLITIKAI HETILAPOKBAN ÉS NAPILAPOKBAN." Írásom témája a Harmadik Út értékrendszere, azaz azok az általános, filozófiai megalapozottságú elvek és elméletek, amelyek a Harmadik Út ideológiai, elméleti alapját képezik. Nem foglalkozom ugyanakkor az értékekhez szorosan kapcsolódó két másik „dimenzióval": nem tárgyalom sem azokat a nemzeti és nemzetközi folyamatokat, amelyek hatására az adott ideológia mint válaszkísérlet megszületett, sem pedig azokat a konkrét intézkedéseket, gyakorlati terveket, amelyek az adott ideológia értékeinek megvalósítására törekszenek. Tárgyalásomat emellett a Harmadik Út angol változatára szûkítem. Ez nézetem szerint csak a felhasznált irodalom viszonylatában jelent korlátozást. Bár a Harmadik Útnak számos egyéb változata is van, az értékek szintjén az elkerülhetetlen absztrakció elmossa az egyes országok közötti különbségeket. Emellett ez az a szint, amelyen a különbségek egyébként sem markánsak. Az alapértékek azonosak, a különbség ezek értelmezésében rejlik, ezeket azonban részletesen be fogom mutatni. „A HARMADIK ÚT SOKKAL INKÁBB EGY RETORIKAILAG MEGHATÁROZOTT TERÜLET, MINT EGY KONKRÉT, KOHERENS IDEOLÓGIA." | 11A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E Tanyi Attila filozófus, a DELTA Politikai Iskola oktatója. | 12 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Végül, írásomban nem foglalkozom azzal a kérdéssel, hogy a Harmadik Út ideológia-e vagy sem, és ha igen, akkor új felfogás-e, vagy pedig csak megismétel már ismert értékeket, esetleg újszerû módon kombinálja ôket. Ez azonban nem jelenti azt, hogy ne lenne véleményem a kérdésben. Megközelítésem abból indul ki, hogy a Harmadik Út sokkal inkább egy retorikailag meghatározott terület, mint egy konkrét, koherens ideológia. Ezt a területet valóban értékek (és politikák) határolják be, de ezek elég általánosak ahhoz, hogy az általuk kijelölt terület számos értelmezést megengedjen (Halpern és Mikosz 1998; Lukes 1999, 3-4; White 2001, 13-4; 2004). Elsô megközelítésben ezért azt mondanám, hogy a Harmadik Út nem tekinthetô ideológiának, mert nem rendelkezik határozott, koherens tartalommal. Ez persze nem jelenti azt, hogy ne hozhatnánk létre ilyen tartalmat. Ha úgy tetszik, bár a Harmadik Út nem ideológia, mi csinálhatunk belôle ideológiát – azáltal, hogy szembenézünk a legfontosabb értékvitákkal, és állást foglalunk, vagy legalábbis felvázoljuk azokat a lehetôségeket, amelyek között választani lehet – és a választást másra hagyjuk. Ennek a tanulmánynak pontosan ez utóbbi a célja. „A HARMADIK ÚT A LEHETÔSÉG – EGYENLÔSÉG – IGAZSÁGOSSÁG, ILLETVE A FELELÔSSÉG – KÖZÖSSÉG – AUTORITÁS ÉRTÉKHÁRMASAIVAL HATÁROLHATÓ BE." Jelen cikkemben az alábbi módon járok el. Két értékhármast különböztetek meg mint a Harmadik Út „behatároló" értékeit. Ezek a lehetôség – egyenlôség – igazságosság, illetve a felelôsség – közösség – autoritás értékhármasai. Mivel kiinduló tézisem szerint a Harmadik Út közel sem egyértelmû, ami az értékek pontos tartalmát illeti, ezért célom a lehetséges értelmezések felvázolása lesz, nem titkolva véleményemet, de nem is érvelve azon értelmezések mellett, amelyeket én a leginkább elfogadhatónak tartok. Sorrendben fogok haladni: elôször az elsô értékhármassal foglalkozom (második szakasz), majd áttérek a második értékhármas elemzésére (harmadik szakasz). Írásom végén pedig röviden összefoglalom elemzésem eredményeit. A bevezetés végén még egy terminológiai megjegyzés. Nem megyek bele a Harmadik Út elnevezésével kapcsolatos vitákba. Bár véleményem szerint meglehetôsen félrevezetô az elnevezés (mind tartalmilag, mind pedig azért, mivel számos más, kevésbé elfogadható eszme is így nevezte magát), nem látom okát annak, hogy ennek a kérdésnek külön tárgyalást szenteljek. Végsô soron nem az elnevezés számít, hanem a tartalom, amit elnevezünk. LEHETÔSÉG – EGYENLÔSÉG – IGAZSÁGOSSÁG A Harmadik Út igen nagy hangsúlyt helyez a lehetôség fogalmára; Giddens írásaiban, például, ez az érték az, amely a szocializmust vagy szociáldemokráciát megkülönbözteti a többi politikai ideológiától (Giddens 1998, 41; 2000, 39). A lehetôségek alatt a Harmadik Út többnyire azt érti, | 13A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E hogy minden polgárnak esélye kell legyen arra, hogy megvalósítsa önmagát, ahol az esélyt az úgynevezett lehetôségjavak – oktatás, munka, jövedelem, vagyon – formájában vagy legalábbis az ezen javakhoz való hozzáférésként értelmeztük. Az állam szerepe ebben a tekintetben – összhangban a Harmadik Út általános felfogásával az állam eddigieknél visszafogottabb vagy inkább átalakult szerepérôl – a képessé tevés, a polgárok külsô és belsô adottságainak fejlesztése. Ugyanakkor mindebbôl még nem világos sem maga az alapgondolat, amely ezt az esélyegyenlôség koncepciót alátámasztja, sem pedig ennek a gondolatnak a lehetséges értelmezései. Ebben a szakaszban ezzel a két kérdéssel foglalkozom. „A HARMADIK ÚT ESÉLYEGYENLÔSÉG-FELFOGÁSA MÖGÖTT AZ EGYENLÔSÉG AZON ÉRTELMEZÉSE REJTÔZIK, AMELY SZERINT MINDEN EMBER EGYENLÔEN ÉRTÉKES." Kezdjük az elsô kérdéssel. A gondolat, amely a Harmadik Út esélyegyenlôség-felfogása mögött rejtôzik, az egyenlôség azon értelmezése, amely szerint minden ember egyenlôen értékes (Blair 1998, 3; Giddens 1998, 102). Ez egyértelmû áthallás olyan kortárs politikai gondolkodók írásaiból, mint John Rawls vagy Ronald Dworkin. Mindketten úgy vélik, hogy a társadalmi vagy elosztási igazságosság elméletének feladata annak a kérdésnek a tisztázása, hogy mit jelent az embereket egyenlôként kezelni, azaz mit jelent az emberekkel egyenlô tisztelettel és törôdéssel bánni (Rawls 1997, 676; Dworkin 2000, 1). Mindketten erkölcsi személyként tekintenek az emberekre abban az értelemben, hogy minden emberben van valami közös, ami végsô soron morális lényekként egyenlôvé teszi ôket. Ez az, amiért az emberek egyenlô tiszteletre és figyelemre jogosultak. Az elosztás tekintetében ez azt jelenti, hogy egyetlen ember élete sem fontosabb a másikénál, ezért senki sem jogosult másnál több lehetôségre. Természetesen senki sem vitatja, hogy a valós életben nem egyenlôk, a lényeg azonban az, hogy ezen egyenlôtlenség ellenére senki sem jogosult többre, egyetlen ember sem egyenlôbb a másiknál. „A SZERENCSE-EGYENLÔSÉGELVÛSÉG ÉRTELMÉBEN AZ EMBEREK ERKÖLCSI EGYENLÔSÉGE MEGKÖVETELI, HOGY ÉLETESÉLYÜKET SEMMILYEN ERKÖLCSILEG ÖNKÉNYES TÉNYEZÔ NE BEFOLYÁSOLJA." Ez a Harmadik Út kiinduló és szerintem igen nagy hatású gondolata. Természeténél fogva azonban ez a gondolat meglehetôsen absztrakt. A Harmadik Út két értelmezését sugallja. Az elsô megközelítés szerint, amelyet szerencse-egyenlôségelvûségnek szokás nevezni, az emberek erkölcsi egyenlôsége megköveteli, hogy életesélyüket semmilyen | 14 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a erkölcsileg önkényes tényezô – azaz semmilyen olyan tényezô, amelyért nem tehetôk felelôssé – ne befolyásolja. Szigorúan el kell különíteni egymástól az emberi felelôsség körébe tartozó és az attól független elemeket. Ez a felfogás egyértelmûen megjelenik a Harmadik Út gondolkodóinak írásaiban is (lásd pl. Blair 1998, 3). Ebben az értelemben beszélnek esélyegyenlôségrôl: minden ember azonos esélyekkel kezdi az életét, mivel az elsô elvnek köszönhetôen a kiinduló helyzetek erkölcsileg azonosak; az egyén sorsát csakis a saját felelôssége alá tartozó tényezôk, azaz saját választásai határozzák meg. Az esélyegyenlôség ezen felfogása megfelel a piac és állam viszonyával kapcsolatos harmadik utas értelmezésének is, amely nagyra értékeli a piacot mint a szabadság, a hatékonyság, az egyéni felelôsség letéteményesét, de egyben elismeri, hogy többek között az igazságos elosztás terén a szabályozatlan piac erkölcsi deficittel küzd (Giddens 2000, 34-37). A szerencse-egyenlôségelvûség azzal, hogy összehangolja a két entitás mûködését, megfelel ennek a megközelítésnek. Az állam gondoskodik arról, hogy az önkényes tényezôk senki sorsát ne befolyásolják. Mindazon javak elosztásáról, amelyek olyan tényezôk eredményei, amelyekért az egyén nem felelôs, az állam gondoskodik. Amint azonban ez megtörtént, a piac, mint a leghatékonyabb elérhetô „szervezet", elvégezheti a dolgát. Eloszthatja mindazon javakat, amelyek olyan tényezôk mûködésének eredményei, amelyekért az egyén felelôsnek tekinthetô. Egy kétoldalú elosztási politikát kapunk így. A liberális, szabadpiaci oldala javítja a hatékonyságot, növeli a választás szabadságát, a fogyasztói szuverenitást és a személyes felelôsséget. Az állami, szocialista oldala pedig biztosítja, hogy mindenki méltányos, azaz igazságos helyzetbôl, azonos eséllyel induljon az életben. A szociáldemokrácia egyfajta szociálliberális értelmezése ez, amely a fenti értelemben valóban köztes utat képvisel. „A HARMADIK ÚT EGYÉRTELMÛEN LESZÁMOL EGY IDEÁLLAL: A HANGSÚLY A KIINDULÓ HELYZET ÉS A FOLYAMAT MÉLTÁNYOSSÁGÁN VAN, NEM A VÉGEREDMÉNYÉN." Ez azonban még mindig csak a keret, tartalom nélkül. Az ugyanis közel sem egyértelmû, hogy mi tartozik az egyén felelôssége alá, és mit tekintünk erkölcsileg önkényesnek. A lehetséges pozíciók az alábbiak. Az elsô kategória egyértelmûen az emberek választásaira, életükkel kapcsolatos döntéseire utal, amelyek szorosan összefüggenek ambícióikkal és karakterükkel, személyiségük elemeivel: ízlésükkel, preferenciáikkal, meggyôzôdéseikkel, eltökéltségükkel, energikusságukkal, szorgalmukkal és munkabírásukkal. Ezek azok a tényezôk, amelyekért az embernek felelôsséget kell vállalnia. Nem igényelhet kompenzációt az államtól, ha általuk vezérelve rosszul dönt. Egyenlôséget teremteni ebben az értelemben már nem az esélyek, hanem a kimenetelek egyenlôségét jelentené. És bár a régi szocialisták sokak szerint pontosan ezt akarták, a Harmadik Út egyértelmûen leszámol ezzel az ideállal: a hangsúly a kiinduló helyzet és a folyamat méltányosságán van, nem a végeredményén (Blair 1998, 3). | 15A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E A második kategória hatálya alá tartozó, önkényesnek minôsített tényezôk már némi fejtörést okozhatnak. Itt három lehetséges forrást lehet megkülönböztetni (White 2004, 32): – Diszkrimináció: egyenlôtlen elhelyezkedési és tanulási lehetôségek annak következtében, hogy a törvényi procedúrát a jelentkezô érdemeitôl független, személyes sajátosságai (bôrszín, nem, szexuális beállítottság stb.) határozzák meg; – Társadalmi háttér egyenlôtlensége: a tanulási lehetôségek elôzô tényezô által nem magyarázott egyenlôtlensége; családi háttérbôl és szülôi képességekbôl eredô egyenlôtlenségek; – Természetes adottságok egyenlôtlensége: a velünk született természetes adottságok által keltett jövedelmi egyenlôtlenségek, illetve az általuk esetleg eredményezett rokkantsági helyzetbôl származó, eltérô erôforrásigények. A Harmadik Út az elsô tényezôt önmagában kevésnek találja. Ez a tényezô ugyanis olyasmi, amit még az olyan neoliberális és libertariánus gondolkodók, mint Hayek vagy Robert Nozick sem utasítanak el. Az általuk felvázolt, úgynevezett formális esélyegyenlôség ugyanis pont attól formális, hogy törvény elôtti egyenlôséget biztosít, de mást nem. Dworkin azt mondaná: egyenlôen kezeli az embereket, de nem egyenlôként. „A NEOLIBERÁLIS ÉS LIBERTARIÁNUS GONDOLKODÓK EGYENLÔEN KEZELIK AZ EMBEREKET, DE NEM EGYENLÔKÉNT." A választás tehát a második és harmadik tényezô között van. A filozófiai irodalomban két változat szerepel. Rawls és Dworkin mindhárom tényezôért kompenzációt követel, míg mások csak a második tényezôt fogadják el, a harmadikat nem. Ez az a pont azonban, ahol a Harmadik Út közel sem egyértelmû. Ha a társadalom véleményét nézzük, amíg a második tényezôt sokan problémásnak tartják, a harmadik tényezôbôl származó egyenlôtlenséget a legtöbben erkölcsileg legitimnek fogadják el. Ami a Harmadik Útat illeti, egyes pontokon úgy tûnik, hogy ôk is ezen a véleményen vannak. Blair vagy újabban Giddens legalábbis amellett foglalnak állást, hogy a tehetségeket jutalmazó piaci siker fontos érték a Harmadik Út számára, amelyet az egyén érdemének, jogosultságának tekint (White 2004, 35: Commission on Social Justice 1994, 12-14; Blair 1998, 3; Giddens 2000, 38). Ugyanakkor mások egyértelmûen mindhárom önkényes tényezô feladatát az államra testálják (Vandenbroucke 2001, 171-2). Sôt maga Blair is néha amellett érvel, hogy a súlyos fogyatékosságokkal születôk, még akkor is, ha jó képzettségûek, segítségre tarthatnak igényt (White 2004, 35: Blair 1998, 3). | 16 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A helyzet nem sokkal jobb a második tényezô okozta egyenlôtlenségek esetében sem. A Harmadik Út gyakran nem a lehetôségekre, csak a lehetôségekhez való hozzáférésre helyezi a hangsúlyt. Más helyeken pedig arról van szó, hogy a lehetôségeknek nem kell egyenlônek lenniük: elég, ha mindenkinek tisztességes alapot biztosítanak a lehetôségei kihasználásához (White 2004, 35). Az azonban nem egyértelmû, hogy ez mit jelent. Kétségtelen, jelentheti azt is, hogy kezelni kell a társadalmi háttérbôl származó hátrányokat, de nem kell ezt jelentenie. Ahogy arra Stuart White rámutat, sokatmondó, hogy amikor a Munkáspárt Angliában az ilyen elméleti megfontolások alapján bevezette a bébikötvényt, akkor sem vette át annak finanszírozási hátterét, az örökösödési adót (uo.). Az sem perdöntô egyik tényezôvel kapcsolatban sem, hogy a Harmadik Út folyamatosan hivatkozik a piacon elért sikerre mint jutalomra, amely az egyén érdeme, sôt jogosultsága. Az ehhez hasonló ösztönzôérvek ugyanis összeegyeztethetôk a mindhárom tényezôt elutasító megközelítéssel is; a rawlsi elméletnek például szerves részét képezik (Rawls 1997, 106; 1999, 257). Ugyanez elmondható az adottságalapú egyenlôségelvûségrôl is, amely a Harmadik Út egyik legfontosabb intézkedéssorozatát inspirálta az Egyesült Királyságban (vö. White 2001, 11-2). Ez a koncepció ugyanis inkább jelöl eszközt, mint célt. Az adottságok – mind külsô, mind belsô, mind szellemi, mind fizikai – fejlesztése, sôt kiegyenlítése összeegyeztethetô azzal a céllal is, hogy ne befolyásolják az elosztást a társadalmilag önkényes elemek (második tényezô), és azzal is, hogy ezenkívül a természetileg önkényes elemek (harmadik tényezô) se fejthessenek ki ilyen hatást. Innen sem kapunk tehát segítséget. „AZ ELSÔBBSÉGKÖZPONTÚ FELFOGÁS SZERINT A TÁRSADALOM LEGROSSZABB HELYZETÛ TAGJAI ELÔNYT ÉLVEZNEK A TÖBBI TÁRSADALMI CSOPORTTAL SZEMBEN." Ez az elsô pont, amelyben a Harmadik Út követôinek el kell dönteni, hogy melyik opciót választják. A második eldöntendô kérdés, hogy pontosan mit is tegyünk egyenlôvé: mi az, ami esélyeinket (erkölcsileg) relevánsan befolyásolja. A vita tárgya röviden az, hogy adjunk-e szerepet az egyéni preferenciáknak vagy sem. A kiindulópont, amit az eddig elmondottak is többé-kevésbé feltételeztek az, hogy ez nem lehetséges. Csak olyan javak számítanak, amelyekre mindenkinek szüksége van és amelyek meglétéért az egyén nem felelôs. A korábban említett lehetôségjavak pont ilyenek. Ha nem így teszünk, akkor az esélyegyenlôség címszó alatt lusta, puhány, sznob és idegengyûlölô emberek preferenciáit is be kellene kalkulálnunk. Egyesek szerint azonban ez egy elhibázott álláspont. A preferenciáknak valamilyen szerepet kell adni, bár nem feltétlenül szükséges, hogy ez a szerep domináns legyen. Egyrészt, ha egyáltalán nem vesszük figyelembe az egyéni preferenciákat, akkor teljesen kizárjuk az egyént a kalkulációból. Másrészt pedig léteznek nem önkéntesen szerzett, nem felülvizsgálható, nem levetkôzhetô preferenciák is, amelyekért az | 17A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E ember nem felelôs. Ilyen preferenciák elôállhatnak a körülmények megváltozása miatt, de például gyakran ilyenek a rokkantak preferenciái is. Ez egy terjedelmes és igen bonyolult filozófiai vita, amely jelenleg is folyik (errôl bôvebben Tanyi 2000, 5. fejezetében írok). Én azonban nem hiszem, hogy döntésre kellene itt jutnunk, többek között azért sem, mert ahogy azt a vita résztvevôi is néha elismerik, politikailag nincs akkora különbség a két tábor véleménye között (Arneson 1989, 87). A második, talán politikailag valamivel relevánsabb kérdés azzal kapcsolatos, hogy miképp értsük az esélyek egyenlôségét. Kétfajta pozíció jelenik meg leggyakrabban (Parfit 1998). Az „elsôbbségközpontú" felfogás szerint a társadalom legrosszabb helyzetû tagjai elônyt élveznek a többi társadalmi csoporttal szemben. Rawls elmélete például ezt az irányt fogadja el. Az „elégségességközpontú" felfogás szerint az esélyek kiegyenlítése azt követeli, hogy mindenkinek egy meghatározott, elégségesnek tekintett szintet biztosítsunk. Ez utóbbi pozíciónak két változata van. Az elsô egy szociális minimum garantálását követeli meg az államtól, amely természetesen nem azonos a létminimummal, gazdag társadalmak esetén kifejezetten magas is lehet. A másik változat szerint mindenkinek állampolgári jogon jár egy adott nagyságú összeg, amely lehet egyszeri kifizetés (Ackerman és Alstott 1999; 2004), de lehet szakaszokban folyósított jövedelem is (van Parijs 1995; 2004). Ez egy radikális megoldás, mivel minden állampolgárnak jár, egyénileg, jövedelmi és foglalkoztatási helyzetétôl függetlenül (a két pozíció között vannak még egyéb, például finanszírozásbeli és adminisztratív különbségek, de ezekkel most itt nem foglalkozom). „A KÖZPOLITIKA SZINTJÉN A LEHETSÉGES OPCIÓK KÖZÖTTI KÜLÖNBSÉGEK ELMOSÓDNAK, TÖBBEK KÖZÖTT A MEGVALÓSÍTHATÓSÁGI KORLÁTOK MIATT." Ellentétben az elôzô kérdéssel, itt több támpontunk van a Harmadik Út pozícióját illetôen. Ezek viszont közel sem egyértelmûek. A Harmadik Út gazdaságés társadalompolitikai intézkedéseit nézve szinte mindegyik fenti pozícióra találunk példát (Halpern és Mikosz 1998; Beech 2004, 91-2; de vö. White 2004, 37, aki szerint a Harmadik Út elégségességközpontú). Még az Ackermanés Alstott-féle elképzelés megvalósítására is történt kísérlet, „bébikötvények" formájában, amelyek minden született csecsemônek állampolgári jogon egy bizonyos összeget juttattak (bár azért jelentôs különbség van a gyakorlati megvalósításban, amennyiben Ackerman és Alstott javaslata 80 ezer dollár volt fejenként 18 éves korban, míg a Blair-féle kezdeményezés 750 dollárral indít születéskor, amely 7500 dollárra növekszik a gyermek 18 éves korára). A probléma abból fakad, hogy a közpolitika szintjén a lehetséges opciók közötti különbségek elmosódnak, többek között a megvalósíthatósági korlátok miatt. Lehetséges intézkedéseket meghozni, amelyek a fenti pozíciók egyfajta egyvelegét valósítják meg, míg ugyanez az értékek szintjén nem lehetséges. A végsô döntést azonban mégiscsak ott kell meghozni, ezt azonban a Harmadik Út nem tette/teszi meg. | 18 Összegezve: az eddigi stratégiám az volt, hogy felvázoltam egy általam szociálliberálisnak nevezett álláspontot (az ún. szerencse-egyenlôségelvûség jelszava alatt), és annak különféle változatait ismertettem. Mivel az értelmezések közötti választás terjedelmes filozófiai érvelést igényelne, ezért itt erre nem vállalkozom. Bármelyik értelmezést válasszuk is, álláspontunk szociálliberális marad, és így megfelel a Harmadik Út igényeinek. Most még egy döntési helyzetet szeretnék felvázolni, amely annyiban különbözik az eddigiektôl, hogy nem a szerencse-haszonelvûségen belül létezik, hanem azzal szemben állít alternatívát. Az eddig elmondottakhoz azonban annyiban hasonlít, hogy ez a pozíció is szociálliberálisnak tekinthetô, amennyiben keveri a liberális és szocialista elemeket. „A LÉNYEG AZ, HOGY A TÁRSADALOMBAN LÉTEZÔ EMBERI KAPCSOLATOK EGYFAJTA EGYENLÔSÉGKULTÚRÁT FEJEZZENEK KI." Az új megközelítés lényege röviden az, hogy az esélyegyenlôség megteremtésekor a javak elosztása helyett az emberi kapcsolatokra helyezi a hangsúlyt (pl. Anderson 1999; Scheffler 2003). A javak elosztása is fontos, de csak instrumentális jelentôsége van. A lényeg az, hogy a társadalomban létezô emberi kapcsolatok egyfajta „egyenlôségkultúrát" fejezzenek ki; azt kell elérni, hogy az emberek egyenlôként viszonyuljanak egymáshoz. Nem az a lényeg, hogy a kiindulópont erkölcsileg azonos legyen, hanem hogy a társadalmi viszonyok egyenlô esélyt adjanak az embereknek. Ezt a szerencse-egyenlôségelvûség nem valósítja meg. Sôt annak folyamatos ellenôrzése, hogy az egyén felelôs vagy sem helyzetéért, hogy megfelelôen élt-e vagy sem lehetôségeivel, inkább az angliai „szegénytörvényekhez" teszi hasonlatossá ezt a megközelítést. Egyrészt ahhoz, hogy az emberek bizonyítsák felelôsségük hiányát, megalázó látványosságot kell magukból csinálniuk, miközben az állam, az ellenôrzés érdekében, súlyosan megsérti magánszférájukat, és ezzel ôket magukat is. Másrészt az ilyen rendszerek arra ösztönzik az embereket, hogy eltitkolják felelôsségüket, sôt hogy sorsukat tôlük független erôk ténykedésének eredményeként tüntessék fel. Az eredmény egy passzív, siránkozó, folyamatos gondoskodást igénylô mentalitás terjedése. „A TÁRSADALMI HÁTTÉR ÉS TERMÉSZETI ADOTTSÁGOK PIAC ÁLTAL FELERÔSÍTETT HATÁSAI KÖNNYEN VEZETHETNEK ELNYOMÓ TÁRSADALMI VISZONYOKHOZ." A filozófiai különbségek ellenére jelentôs átfedés is van a két pozíció között. A fent ismertetett, kapcsolati egyenlôségelvûség célja az elnyomó, aláés fölérendeltséget tartalmazó, kizsákmányoló, megalázó, erôszakos viszonyok megszüntetése az egyenlôség nevében. A javak elosztásának különbségei pedig könnyen eredményezhetnek ilyen relációkat. Például ha az emberek alapvetô szükségleteit nem elégítik ki, p r o g r e s s z í v p o l i t i k a | 19A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E akkor elég hamar elôállhatnak státusz-hierarchikus, dominanciát tartalmazó társadalmi kapcsolatok. Általában, a társadalmi háttér és természeti adottságok piac által felerôsített hatásai könnyen vezethetnek elnyomó társadalmi viszonyokhoz. Az emberi történelem számos példáját adja ennek. Érdekes módon számos ehhez hasonló megállapítás található Giddens írásaiban is, például amikor elítéli a meritokrácia társadalmi kohéziót felbontó hatását, vagy amikor az egyenlôség politikáját az emancipáció politikájaként emlegeti (Giddens 1998, 41-2, 101, 103). Ezzel szemben azonban ott áll mindaz, amit eddig elmondtunk a Harmadik Út véleményérôl, a piac és az érdem kapcsolatáról vagy a felelôsséggel kapcsolatos véleményérôl. És ide tartozik az is, hogy a harmadik utas kormányok nem siettek megadóztatni a gazdagokat, sem pedig megbüntetni az általuk elkövetett adócsalásokat (Shaw 2004, 16-7; White 2004, 38). „LEGINKÁBB EGY ERÔFORRÁS ALAPÚ SZOCIÁLIS MINIMUM ELKÉPZELÉST TÁMOGATOK, AMELY MIND A TÁRSADALMI HÁTTÉR, MIND A TERMÉSZETI ADOTTSÁGOK ÁLTAL OKOZOTT EGYENLÔTLENSÉGEKET KEZELNI AKARJA." Tehát itt megint választani kell ahhoz, hogy egy értékeiben koherens ideológiát kapjunk. Ugyanakkor a választás, csakúgy mint az elôzô esetekben, a szociálliberális, harmadik utas keretrendszeren belül marad. Én magam a kapcsolat-egyenlôségelvûséget preferálom a szerencse-egyenlôségelvûséggel szemben, ugyanakkor az elôbbi elméletet sokkal kevésbé tartom kidolgozottnak (és talán a politikai kommunikáció számára is nehezebb kihívás), mint az utóbbit. Ha pedig a szerencse-egyenlôségelvûségen belül kell választanom, akkor leginkább egy erôforrás alapú szociális minimum elképzelést támogatok, amely mind a társadalmi háttér, mind a természeti adottságok által okozott egyenlôtlenségeket kezelni akarja (lásd Tanyi 2000, 4. és 5. fejezet). De ahogy azt már többször említettem, mindezen választások egy elfogadható, harmadik utas, szociálliberális kereten belül maradnak. Attól természetesen még fontos eldönteni ezeket a kérdéseket, de ez a munka, a vonatkozó filozófiai nehézségek miatt, külön fórumot igényel. Ezért azt javaslom, hogy a további elemzés helyett térjünk most át a második értékhármas ismertetésére. FELELÔSSÉG – KÖZÖSSÉG – AUTORITÁS Ha egy közösség az állami újraelosztás révén (ideális esetben, egyenlô) lehetôséget biztosít minden tagjának arra, hogy életét akaratának megfelelôen élje, akkor ez a közösség joggal vár el tagjaitól valamiféle viszonzást. Röviden: ahol a lehetôség értéke fontos, ott a felelôsség (kötelesség) értéke is hamar megjelenik. Ez a kapcsolat rendkívül fontos a Harmadik Út számára. Elég ha Giddens jelmondatát idézzük: „Nincsenek jogok felelôsségek nélkül." Történelmileg könnyen megérthetô ez | 20 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a az összekapcsolás (lásd pl. Beech 2004, 94-5). Az 1950-es, '60-as, '70-es évek szocialistái tipikusan a jogokra és azon belül is a szociális jogokra helyezték a hangsúlyt. Univerzális elosztási politikát folytattak, amelynek keretében megkötések nélkül látták el a munkanélkülieket, szegényeket és a társadalom más, rossz helyzetben lévô tagjait. Az ôket váltó Új Jobboldal aztán annyiban változtatott ezen a felfogáson, hogy miközben továbbra is a jogok fontosságát hangsúlyozta, ezek körét a szabadságjogokra, a törvény elôtti egyenlôségre – amit korábban „formális esélyegyenlôségnek" neveztem – korlátozta. A Harmadik Út ezzel a kettôs tradícióval akart szakítani, amikor a polgárok jogai mellett a kötelességeiket hangsúlyozta, bevezetve (vagy inkább újra felfedezve) az „erényes polgár" fogalmát. „HA EGY KÖZÖSSÉG AZ ÁLLAMI ÚJRAELOSZTÁS RÉVÉN LEHETÔSÉGET BIZTOSÍT MINDEN TAGJÁNAK ARRA, HOGY ÉLETÉT AKARATÁNAK MEGFELELÔEN ÉLJE, AKKOR EZ A KÖZÖSSÉG JOGGAL VÁR EL TAGJAITÓL VALAMIFÉLE VISZONZÁST." Fontos, hogy megértsük pontosan, milyen típusú felelôsségrôl is beszélünk. „Felelôsség" alatt nem az egyének életükért, boldogulásukért való felelôsségét értjük. Ez a kérdés a lehetôség értékének vizsgálatakor jelenik meg, ahogy azt az elôzô szakaszban megpróbáltam bemutatni. A „felelôsség" fogalma jelen esetben a közösséggel szembeni felelôsséget jelöli. Egészen pontosan a felelôsség két elkülöníthetô csoportjára vonatkozik. Az egyik, mondhatjuk úgy, a lehetôség megadása elôtti csoport, az egyének azon kötelessége, hogy biztosítsák a lehetôségek egyenlôségét megteremtô és fenntartó elosztó rendszer mûködését. Ahogy azt Rawls mondaná, nem más ez, mint azon kötelességünk, hogy létrehozzuk, fenntartsuk és tiszteljük a társadalom igazságos intézményrendszerét (Rawls 1997, 149). A második, ha úgy tetszik, a lehetôségek megadása utáni csoport, az egyének azon kötelessége, hogy megfelelô módon bánjanak a kapott támogatással. White jóléti szerzôdéselvûségnek nevezi ezt, amely fôképp az osztályon kívüli társadalmi csoportok megjelenésére adott reakció volt (White 2004, 30-1; Bevir 2000, 22-6). „BÁR AZ ETIKAI SZOCIALIZMUS KÖZEL ÁLL A HARMADIK ÚT FELFOGÁSÁHOZ, AZAZ KÉPVISELÔI HANGSÚLYOZTÁK A POLGÁROK KÖTELESSÉGEIT JOGAIKÉRT CSERÉBE, EZT NEM A JÓLÉTI SZOLGÁLTATÁSOK KAPCSÁN TETTÉK." A felelôsségek elsô csoportja része volt minden szocialista ideológiának, hiszen ez mindig benne foglaltatott a közösséggel szembeni szolidaritás, a testvériség értékében. A felelôsségek második csoportja azonban valódi újítás volt, legalábbis ami a II. világháború utáni szocialista ideológiát illeti, többször említett univerzalizmusával, a szociális polgárjog hangsúlyozásával. A II. világháború elôtt Angliában domináns, úgynevezett etikai szocializmus viszont már közelebb van a Harmadik Út felfogásához, ahogy azt Blair számos beszédében ki is emeli. Ugyanakkor, míg az etikai szocialisták valóban hangsúlyozták a polgárok kötelességeit jogaikért cserébe, ezt | 21A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E nem a jóléti szolgáltatások kapcsán tették. Célpontjuk többnyire a földtulajdonosok földbérleti díja, illetve az örökölt vagyon volt. Szerintük ugyanis ezek társadalmi szempontból haszontalan tulajdont testesítenek meg, mivel a tulajdonos anélkül jut bevételhez, hogy társadalmilag hasznos tevékenységet végezne (White 2004, 39-42). A felelôsségek második csoportjának fenti értelmezése szintén összeütközésbe kerülhet a lehetôség értékének bizonyos szociálliberális értelmezéseivel. Így például nyilvánvalóan nem fér össze sem az Ackermanés Alstott-, sem a van Parijs-féle vonallal, hiszen ezek pontosan az általuk preferált juttatás feltételnélküliségét hangsúlyozzák. De problémák adódhatnak a kapcsolati egyenlôségelvûséggel is, mivel, mint láttuk, ez a felfogás pontosan azon az alapon utasítja el a szerencseegyenlôségelvûséget, hogy az behatol az emberek magánszférájába, és megalázza ôket. Elsô ránézésére úgy tûnik, hogy ugyanez elmondható a jóléti szerzôdéselvûség követelményeirôl is. A felelôsségek második csoportjának hangsúlyozásában a Harmadik Út sokkal inkább a '90-es évek amerikai kommunitariánus (közösségelvû) gondolkodóitól vett át elemeket. Ez önmagában természetesen nem probléma. Ami fontos, az az, hogy a fenti tényeket mindenképpen figyelembe kell venni, amikor valaki megpróbálja koherens módon összetársítani a lehetôség és felelôsség értékét. „A FELELÔSSÉGEK CSOPORTJAI KÜLÖNFÉLE ELEMEKET TARTALMAZHATNAK ATTÓL FÜGGÔEN, HOGY KI MILYEN – LIBERÁLIS, KONZERVATÍV, REPUBLIKÁNUS VAGY MÁSMILYEN – POLITIKAI FILOZÓFIAI HÁTTÉRREL RENDELKEZIK." Egy másik tisztázandó probléma az, hogy a felelôsségek két csoportja különféle elemeket tartalmazhat attól függôen, hogy ki milyen – liberális, konzervatív, republikánus vagy másmilyen – politikai filozófiai háttérrel rendelkezik. Mégis, hogy némi támpontot adjunk, White-ot követve érdemes két csoportot megkülönböztetni (White 2001, 12-3). A liberális megközelítés szerint az embereknek csak néhány alapkötelessége van. Ilyen a törvények tisztelete, az adófizetés, a környezet tisztelete, a polgár azon felelôssége, hogy dolgozzon (a társadalmi termék ráesô részéért cserébe), és hogy megszerezze a munkájához szükséges képzettséget, illetve a polgár felelôssége, hogy jó szülô legyen (ha úgy dönt, hogy gyermeket vállal). Már ezen alapkötelezettségeken is érzôdik a fent említett kommunitariánus hatás, de ez még nyilvánvalóbb lesz, ha konzervatív irányba mozdulunk el. Családpolitikájában például államilag próbálja ösztönözni a kétszülôs házasságokat, mivel azok statisztikailag jobban szerepelnek a gyereknevelés terén. Büntetôpolitikájában a kemény kéz híve. Szigorúan bünteti a fiatalkori bûncselekményt, általában lecsap az antiszociálisnak, felelôtlennek minôsített viselkedési formákra (pl. drogfogyasztás). Ezek az intézkedések a liberális megközelítés számára általában elfogadhatatlanok, mivel véleményt fejeznek ki arról, hogy mi számít „jó viselkedésnek". Ez azonban nem lehet az állam feladata, az ugyanis világnézetileg semleges. | 22 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Látható tehát, hogy a felelôsség értékének harmadik utas értelmezése újabb választási kényszert eredményez. Egyfelôl választani kell legalább a fenti két – liberális és konzervatív – értelmezés között, másfelôl a választást össze kell hangolni a lehetôség értékének választott értelmezésével. Vannak egyértelmû konfliktusok. Már említettem, hogy a jóléti szerzôdéselvûség politikából következô felelôsségfelfogás nem párosítható össze az esélyegyenlôség bizonyos értelmezéseivel. Ami pedig a fenti csoportosítást illeti, nehéz összehozni a konzervatív megközelítést azzal a szociálliberális kerettel, amelyet a lehetôség értéke kapcsán felvázoltunk. Ezek ugyanis, ahogy azt az elnevezés is mutatja, részben liberális elméletek, és így problémájuk lenne egy olyan konzervatív koncepcióval, amely tartalmi elvárásokkal él az emberek helyes életvitele kapcsán. Nem állítom, hogy az inkonzisztencia elkerülhetetlen, de biztos, hogy részletes elemzést igényel, hogy miként kerüljük el. „A JÓLÉTI SZERZÔDÉSELVÛSÉG POLITIKÁBÓL KÖVETKEZÔ FELELÔSSÉGFELFOGÁS NEM PÁROSÍTHATÓ ÖSSZE AZ ESÉLYEGYENLÔSÉG BIZONYOS ÉRTELMEZÉSEIVEL." Van még egy fontos téma, amelyrôl eddig nem beszéltünk. A felelôsségkoncepció ugyanis általában valamiféle közösség és autoritás felfogással párosul. Ennek egyszerû oka van. Csak azt a kérdést kell feltennünk, hogy miért cselekedjen az egyén a két csoportban meghatározott felelôsségek mentén. Azaz hogy miért legyen szolidáris a közösséggel szemben, miért tegye meg a maga részét a társadalmi rend, a társadalmi intézményrendszer fenntartásában és létrehozásában (ha szükséges). Nyilván a közösség, pontosabban az általa fenntartott és mûködtetett intézményrendszer valamely jellemzôjérôl van itt szó, aminek alapján a hozzájárulás elvárható. Röviden: a felelôsség értéke magával hozza a közösség és az autoritás értékeit is. „A FELELÔSSÉG ÉRTÉKE MAGÁVAL HOZZA A KÖZÖSSÉG ÉS AZ AUTORITÁS ÉRTÉKEIT IS." Elsô körben megpróbálkozhatunk azzal a válasszal, miszerint a méltányosság elve az, amely ezeket a felelôsségeket megköveteli. Az elv két részbôl áll (Rawls 1997, 145). Egy: az intézmény, amelyen keresztül a közösség az adott jóléti szolgáltatás nyújtja, igazságos legyen. Kettô: a személy, aki a szolgáltatást kapja, önként fogadja el a szolgáltatást. Az alapgondolat az, hogy a társadalom nem más, mint igazságos feltételek közötti együttmûködés a közös haszon érdekében. Ebbôl következôen mindenkinek, aki ebben az együttmûködésben részt vesz, meg kell tennie a maga részét. Ha ugyanis nem teszi, akkor a többieken élôsködik, ami nem méltányos. Kétséges azonban, hogy ez a magyarázat mûködik-e. A felelôsségek második csoportját még talán megmagyarázhatjuk vele. A magyarázat valahogy így szólna: ha az adott jóléti szolgáltatás címzettje, miközben saját akaratából elfogadja a szolgál- | 23A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E tatást (ez pedig a konkrét helyzetben így van), nem nyújt érte cserébe semmit, megsérti a méltányosság követelményét. Minden azon múlik, hogy mit értünk az alatt, hogy az egyénnek cserébe nyújtania kell valamit. Ide tartozik az is, hogy megfelelôen használja-e fel a juttatást. Egyáltalán, mit jelent az, hogy „megfelelôen"? De még ha el is fogadjuk ezt a magyarázatot, a felelôsségek elsô csoportja kapcsán a méltányosság elve nem segít rajtunk. Pedig pont itt tûnne logikusnak a dolog: ha valaki önkéntesen elfogadja az együttmûködés elônyeit, annyival biztosan tartozik, hogy hozzájárul az együttmûködés, azaz a keretül szolgáló igazságos intézményrendszer fenntartásához. A probléma az, hogy ennek a követelésnek mindenkire, a társadalom minden tagjára vonatkoznia kell (Rawls 1997, 400). Az pedig nehezen hihetô, hogy a társadalom minden egyes tagjáról elmondhatjuk, hogy – valamilyen elôre meghatározott értelemben – önkéntesen elfogadta az együttmûködés elônyeit. De még ha meg is lehetne mutatni, hogy ez így van, az emberek akkor sem tudhatnák biztosan, hogy másoknak is vannak-e kötelezettségeik. Ezt minden esetben külön kellene ellenôrizni. Így meglehetôsen instabil lenne a társadalmi rend, ezt pedig nem kívánhatjuk. Ezért a méltányosság elve nem használható igazolásul a felelôsségek elsô csoportja esetén. A kérdés az, hogy milyen irányban haladjunk. Ennek részletekbe menô tárgyalása itt sajnos lehetetlen, mivel végsô soron a politikai kötelezettség (más irányból nézve: az állami legitimáció) és a hozzá kapcsolódó közösségfelfogás óriási kutatási területérôl van szó. Azt tehetjük, hogy tárgyalásunkat azokra az lehetôségekre korlátozzuk, amelyek a Harmadik Út kapcsán egyértelmûen megjelennek. Ennek megfelelôen két megközelítést fogok felvázolni, amelyek egyben megfelelnek a felelôsségek fent említett, liberális és konzervatív értelmezésének. „A KOMMUNITARIÁNUS FELFOGÁS SZERINT A KÖZÖSSÉG VALAMELY »ÁTFOGÓ DOKTRÍNA« KÖRÜL EGYESÜL, ÉS AZ INTÉZMÉNYEK EZT A DOKTRÍNÁT PRÓBÁLJÁK MEGVALÓSÍTANI." Az elsô, kommunitariánus felfogás szerint a közösség valamely, Rawls szavaival élve, „átfogó doktrína" körül egyesül, és az intézmények ezt a doktrínát próbálják megvalósítani, igazságosságuknak ez az alapja. Ezek a doktrínák olyan kérdésekben nyilatkoznak, mint hogy mi az értékes az életben, milyen az ideális személyiség, az ideális barátság és más családi, társadalmi kapcsolatok (Rawls 1993, 13). Ugyanakkor ésszerûek is, mivel egyrészt koherens és konzisztens egészbe szervezik az általuk elismert vallási, filozófiai és erkölcsi értékeket, másrészt kijelölik a legfontosabbak értékeket, és meghatározzák, hogy mi a teendô konfliktus esetén, harmadrészt pedig (lassú) változásra, fejlôdésre képesek annak tükrében, amit megfelelô indoknak tartanak (i.m. 59). Az egyének pedig, mivel ôk maguk is osztják az adott doktrínát, kötelességüknek érzik, hogy részt vegyenek az általa kijelölt közös cél megvalósításában. | 24 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Ez a megközelítés könnyen összeegyeztethetô a felelôsségek konzervatív értelmezésével. Tekintve, hogy határozott és tartalmas elképzelése van arról, hogy mi a jó és helyes az életben, ezért alapvetôen paternalista: megköveteli a jó és helyes viselkedést az állam polgáraitól. A probléma ezzel a megközelítéssel, elsô körben legalábbis, egyszerû. Itt megint Rawlshoz fordulhatunk magyarázatért. Rawls szerint a demokratikus társadalmakat „ésszerû pluralizmus" jellemzi, értve ez alatt azt, hogy a pluralizmus az „ész szabad gyakorlásának" következménye (legalábbis részben), s nem az osztályérdekek, az önérdek és egyéb korlátozó tényezôk következménye (i.m. 36-7). Ennek következtében azonban a társadalmak megosztottak, miközben a társadalom tagjai békét és stabilitást akarnak. Ez viszont valamiféle konszenzust igényel, amelyet az ésszerû pluralizmus miatt nem lehet megteremteni egy adott átfogó doktrína körül (i.m. 38). Következésképpen a kommunitariánus megközelítés nem mûködôképes. „RAWLS SZERINT A DEMOKRATIKUS TÁRSADALMAKAT »ÉSSZERÛ PLURALIZMUS« JELLEMZI, AZAZ A PLURALIZMUS AZ »ÉSZ SZABAD GYAKORLÁSÁNAK« KÖVETKEZMÉNYE, S NEM AZ OSZTÁLYÉRDEKEK, AZ ÖNÉRDEK ÉS EGYÉB KORLÁTOZÓ TÉNYEZÔK KÖVETKEZMÉNYE." Ez a kritika nem idegen a Harmadik Út egyes híveitôl. Giddens szerint például a szolidaritás és autoritás hagyományos formái többé nem mûködôképesek. Ezt akár úgy is értelmezhetjük, bár ô maga nem megy bele a részletekbe, hogy Giddens elfogadja Rawls fenti diagnózisát. A kérdés, hogy innen merre haladhatunk. Ésszerûnek és lehetségesnek tûnik egy liberális felfogást felvázolni. Blair részvényes társadalom (stakeholder society) koncepciója jó kiindulópont (miközben nem árt észben tartani, hogy Blair sokszor inkább a kommunitariánus megközelítés híveként jelenik meg – Blair 1996abc). Eszerint a társadalom olyan, mint egy részvénytársaság („Köztársaság Rt.", mondta találóan Dessewffy 2002-ben). A társadalom minden tagja érdekelt benne, mindenki részvénytulajdonos, mindenki részesedik a közös haszonból, de egyben mindenkinek hozzá kell tennie a maga részét, hogy a társaság továbbra is jól mûködjön. „A »MAGÁNEMBEREK TÁRSADALMÁBAN«, AMELYNEK VAN KÖZÖS CÉLJA, HISZEN MINDEN TAGJA JÓL AKAR JÁRNI, A KÖZÖS CÉL A HASZON." Ez valóban vonzó gondolat, de van vele két probléma. A részvényes társadalom fogalma, a fenti formában legalábbis, tulajdonképpen annak a már említett, egyébként mélyen liberális felfogásnak a megismétlése, miszerint a társadalom nem más, mint tagjainak együttmûködése a közös haszon eléréséért. Ezzel pedig már tudjuk, hogy mi a probléma. A hasznot, az együttmûködés elônyeit nem mindenki fogadja el önkéntesen, ezért számukra nem egyértelmû, hogy miért kellene részesedniük a felelôsségekbôl. De van egy másik, talán még fontosabb nehézség. A részvényes társadalom közössége önmagában nem értékes: a közösség jóságáról esetében nem | 25A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E beszélhetünk (Rawls 1993, 201; 1997, 604-5). A „magánemberek társadalmában" (private society), amelynek van közös célja hiszen minden tagja jól akar járni, a közös cél tehát a haszon. Ezt a hasznot azonban mindenki a saját egyéni érdekei felôl nézi, a közösség maga teljesen instrumentális szerepet játszik. Semmi több, mint eszköz az egyéni célok eléréséhez. A társadalom mint részvénytársaság tehát valóban olyan, mint egy „igazi" részvénytársaság: maga a cég nem számít, csak annyiban, amennyiben a tagok jól járnak vele. Az ilyen társadalomban senki sem veszi számításba, hogy mi a jó másoknak, hogy mit kapnak mások. Ez a konstrukció pedig nehezen tekinthetô a polgártársi testvériség megtestesítôjének. „A TÁRSADALOM TAGJAIT AZ A KÖZÖS MEGGYÔZÔDÉS TARTJA ÖSSZE, HOGY ALAPVETÔ INTÉZMÉNYEI ÖNMAGUKBAN IGAZSÁGOSAK ÉS JÓK." Ez ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a részvényes társadalom gondolata ne tapinthatna rá valami fontosra, amely korrigálhatja a fenti hibákat. Sôt azt gondolom, ez a gondolat már Blair felfogásában is ott rejlik (Blair 1996c). A polgárok, mondja, azért rendelkeznek részesedéssel a társadalomban, hogy közös tevékenységük révén olyan közösséget hozzanak létre, amelyben mindenkinek esélye van az érvényesülésre, és amelyben senkit sem zárnak ki a közösségbôl. Ackerman és Alstott hasonló gondolatot fogalmaz saját „részvényes" koncepciójuk kapcsán (Ackerman és Alstott 2004, 47-8). Az általuk javasolt elosztási program két funkciója közül a második (az elsô az egyenlô szabadság megteremtése) az, hogy dinamikus polgártársi kultúrát hozzon létre azáltal, hogy közös célt ad a társadalom tagjainak: egy, az emberek szabadságát a lehetôségek biztosításával garantáló, közös projekt létrehozását és fenntartását. A gondolat, amely mindkét esetben megfogalmazást nyer, azonos. A társadalom tagjait az a közös meggyôzôdés tartja össze, hogy alapvetô intézményei önmagukban igazságosak és jók. A társadalom közös célja ezen intézmények létrehozása és fenntartása. „AZ EMBEREK AZÉRT TARTOZNAK FELELÔSÉGGEL AZ INTÉZMÉNYEKKEL ÉS A KÖZÖSSÉGGEL SZEMBEN, MERT AZOK IGAZSÁGOSAK, ÉS NEM AZÉRT, MERT ÖNKÉNTESEN ELFOGADJÁK A MÛKÖDÉSÜKBÔL SZÁRMAZÓ ELÔNYÖKET." Számomra úgy tûnik, hogy ez a leginkább megfelelô közösségfelfogás. Egyrészt könnyen társítható a lehetôség – egyenlôség – igazságosság szociálliberális értékhármasához, másrészt kikerüli a csapdát, amellyel a méltányosság elve kapcsán találkoztunk. Az emberek azért tartoznak felelôséggel az intézményekkel és rajtuk keresztül a közösséggel szemben, mert azok igazságosak, és nem azért, mert önkéntesen elfogadják a mûködésükbôl származó elônyöket. Az emberek felelôssége és | 26 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a kötelessége ebben az értelemben nem feltételes, hanem feltétlen (egy másik értelemben persze feltételes, mivel az intézményeknek köztudomásúan igazságosnak kell lenniük – de ez a feltétel mindenkire egyszerre vonatkozik, nem csak az egyes emberre). A kérdés, hogy miképp kerüli ki ez a felfogás a kommunitariánus megközelítés kapcsán tárgyalt problémát, hogy a modern demokratikus társadalmak világnézetileg megosztottak, miközben konszenzusra vágynak. A kérdés tehát az, hogy ilyen körülmények között miképpen képes a társadalom egy adott igazságosságkoncepció körül egyesülni. Rawls kétségtelenül sokat vitatott javaslata vázlatosan az alábbi. Az ésszerû pluralizmus körülményei másfajta igazságosságkoncepciót igényelnek, nem átfogót, hanem politikait (Rawls 1993, 4-5). A kérdés az, hogy mit ért „politikai" alatt. Minden politikai koncepciónak, mondja Rawls, három feltételnek kell megfelelnie: tárgyát a társadalom alapstruktúrája kell képezze; reprezentációjában függetlennek kell lennie minden átfogó doktrínától; tartalmát pedig a demokratikus társadalom politikai kultúrájában rejtôzô eszmények keretében kell kifejtenie (i.m. 11-4). Az igazságosság politikai koncepciójának elemei sem megjelenésükben, sem pedig tartalmukban nem származhatnak egyetlen átfogó felfogásból sem. Ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy a politikai koncepció nem kapcsolódhat az egyes átfogó doktrínákhoz. Ellenkezôleg! Bár reprezentációja és forrása független tôlük, semmi sem tiltja azt, hogy az egyének átfogó doktrínájának szerves részévé váljon (i.m. 154-8). Tegyük most félre az elsô feltételt. Ezt eddig is feltételeztük, és most nincs helye annak, hogy mellette vagy ellene érveljünk. A második és harmadik feltétel viszont összefügg. Rawls szerint a modern demokratikus társadalmak politikai kultúrájában fellelhetôk olyan elvek, amelyek az átfogó doktrínáktól függetlenül is megfogalmazhatók. Megvizsgálva a különbözô filozófiai mûveket, egyéb megnyilatkozásokat, illetve más reprezentatív írók mûveit, elôbb vagy utóbb eljutunk arra a pontra, hogy felismerjük és tartalommal töltsük fel ezeket az alapelveket. Rawls öt ilyen elvet ad meg (i.m. 13-5). Ezek az alábbiak: a társadalom mint méltányos együttmûködési rendszer elve; a szabad és egyenlô polgár fogalma; a jól rendezett társadalom fogalma, amelyet hatékonyan szabályoz az igazságosság politikai felfogása; az eredeti helyzet konstrukciója; s végül az alapszerkezetet mint az igazságosság tárgyát felfogó koncepció. Ezekre alapozva, véli Rawls, | 27A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E létre tudunk hozni egy politikai igazságosságkoncepciót, amely az intézményeinkbe táplálva megfelelô közös célt teremt a közösség számára. Pontosabban egy demokratikus politikai társadalom számára, amely már se nem közösség, se nem egyesülés. Ezek ugyanis mind valamilyen átfogó doktrína – vallási vagy nem vallási, erkölcsi vagy nem erkölcsi – körül szervezôdnek (i.m. 40-3). Ez tehát, igen nagy vonalakban, a rawlsi válasz (részletesebben szólok róla és az általa felvetett problémákról Tanyi 2004-ben). „LÉTRE TUDUNK HOZNI EGY POLITIKAI IGAZSÁGOSSÁGKONCEPCIÓT, AMELY AZ INTÉZMÉNYEINKBE TÁPLÁLVA MEGFELELÔ KÖZÖS CÉLT TEREMT A KÖZÖSSÉG SZÁMÁRA." ÖSSZEFOGLALÁS Jelen tanulmányomban megpróbáltam összefoglaló képet adni a Harmadik Út értékrendszerérôl. Abból indultam ki, hogy jelen állapotában a Harmadik Út nem valódi ideológia, hanem egy olyan „retorikailag meghatározott terület", amelyet értékválasztásainkkal nekünk magunknak kell feltölteni tartalommal. Ennek megfelelôen írásomban két olyan értékhármast ismertettem, amely ezt a területet behatárolja. Ezek voltak a lehetôség – egyenlôség – igazságosság és a felelôsség – közösség – autoritás. A választás megkönnyítéseérdekében részletesen értelmeztem ezeket az értékeket, megjelölve azokat a lehetôségeket, amelyek a Harmadik Út számára, véleményem szerint, elfogadhatók. Az eredmény egy tágan értelmezett szociálliberális ideológia lett, amely azonban még mindig számos lehetôséget hagy nyitva a Harmadik Út hívei számára. | 28 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a H i v a t k o z á s o k ACKERMAN, Bruce – ALSTOTT, Anne [1999], The Stakeholder Society, Yale University Press [2004], „Why Stakeholding?" in. Politics and Society, Vol. 32. No. 1. (2004. március), pp. 41–60 ANDERSON, Elizabeth S. [1999], What Is the Point of Equality?, in. Ethics, No. 109., pp. 287–337 ARNESON, Richard [1989], „Equality and Equal Opportunity for Welfare" in. Philosophical Studies, No. 56., pp. 77–93 BEECH, Matt [2004], „New Labour" in. The Struggle for Labour"s Soul, Routledge BEVIR, Mark [2000], „New Labour: A Study in Ideology", University of California Postprints, Paper No. 1098. BLAIR, Tony [1996a], New Britain: My Vision of a Young Country, Fourth Estate [1996b], „A Stakeholder Society" in. Fabian Review, No. 103., pp. 1–4 [1996c], Speech to the Singapore Business Community, január 8. [1998], The Third Way: New Politics for a New Century, Fabian Society COMMISSION ON SOCIAL JUSTICE [1994], Social Justice: Strategies for National Renewal, Vintage DESSEWFFY, Tibor [2002], „Köztársaság Rt." in. Népszabadság, 2002. július 13. DWORKIN, Ronald [2000], Sovereign Virtue: The Theory and Practice of Equality, Harvard University Press GIDDENS, Anthony [1998], The Third Way: the Renewal of Social Democracy, Polity [2000], The Third Way and Its Critics, Polity HALPERN, David és MIKOSZ, David (szerk.) [1998], The Third Way: Summary of the NEXUS On-line Discussion, Nexus LUKES, Steven [1999], „The Last Word on the Third Way", in. The Review, Social Market Foundation, 1999. március, pp. 3–4 PARFIT, Derek [1998], „Equality and Priority" in. Mason, Andrew (szerk.), Ideals of Equality, Blackwell, pp. 1–20 VAN PARIJS, Philippe [1995], Real Freedom For All, Clarendon Press [2004], „Basic Income: a Simple and Powerful Idea for the Twenty-first Century" in. Politics and Society Vol. 32. No. 1., pp. 7–39 RAWLS, John [1993] Political Liberalism, Columbia University Press [1997], Az igazságosság elmélete, Osiris [1999], „Kantian Conception of Equality" in. Collected Papers, Samuel Freeman (szerk.), Harvard University Press, pp. 254–267 | 29A H A R M A D I K Ú T É RT É K R E N D S Z E R E SCHEFFLER, Samuel [2003], „What is Egalitarianism?" in. Philosophy and Public Affairs Vol. 31. No. 1., pp. 5–40 SHAW, Eric [2003], „Britain: Left Abandoned? New Labour in Power" in. Parliamentary Affairs No. 56., pp. 6–23 TANYI, Attila [2000], Piac és igazságosság? A piaci társadalom erkölcsi követelményei, Napvilág Kiadó [2004], „Erkölcsi igazolás és politikai kötelezettség" in. Jogelméleti Szemle, 2004/4 VANDENBROUCKE, Frank [2001], „European Social Democracy and the Third Way: Convergence, Divisions, and Shared Questions in. Stuart White (szerk.), New Labour: The Progressive Future?, Palgrave, pp. 161–174 WHITE, Stuart [2001], „The Ambiguities of the Third Way" in. Stuart White (szerk.), New Labour: The Progressive Future?, Palgrave, pp. 3–17 [2004], „Welfare Philosophy and the Third Way" in. J. Lewis és R. Surender (szerk.), Welfare State Change: Towards a Third Way, Oxford University, pp. 25–46 AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL JÖVÔJE | 30 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Anthony G I D D E N S NE VÁRD, HOGY A VILÁG GONDOSKODJON RÓLAD! Karl A I G I N G E R – Alois G U G E R AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL: AZ ÁLLÍTÓLAGOS AKADÁLYTÓL A VERSENYELÔNYIG Katinka B A R Y S C H A KELET NYUGAT ELLEN? AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL A BÔVÍTÉS UTÁN Måns L Ö N N R O T H A KÖRNYEZET HELYE AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELLBEN | 31A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Anthony G I D D E N S NE VÁRD, HOGY A VILÁG GONDOSKODJON RÓLAD! | 32 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a | 33A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Az „Európai Szociális Modell" (ESZM) egyre szervesebb része az európai gondolkodásnak. Pedig az ESZM nem kizárólag európai, nem teljesen szociális – és nem is egy modell. Ha ugyanis a jóléti intézmények létét és az egyenlôtlenség csökkentését jelenti, akkor számos iparosodott ország „európaibb" néhány európai államnál. Ausztrália és Kanada például felülmúlja Portugáliát és Görögországot, nem beszélve az EU 2004-es bôvítésekor csatlakozott országok többségérôl. Az ESZM nem is tisztán szociális, hiszen – bármelyik meghatározást alkalmazzuk is – alapvetôen a gazdasági jóléten és az újraelosztáson alapul. Az ESZM végül nem is egyetlen modell, mert Európa országaiban a jóléti rendszerek, a társadalmi egyenlôtlenség szintjei között igen nagy eltérések tapasztalhatók. „AZ ESZM NEM EGY EGYSÉGES FOGALOM, HANEM ÉRTÉKEK, KÉPESSÉGEK ÉS TÖREKVÉSEK KEVERÉKE, AMI EURÓPA ÁLLAMAINAK GYAKORLATÁBAN KÜLÖNBÖZÔ MÉRTÉKBEN ÉS FORMÁBAN VALÓSUL MEG." Ebbôl adódóan az Európai Szociális Modellnek sokféle definíciója létezik, bár mindegyik szorosan kapcsolódik a jóléti államhoz. Azt mindenesetre megállapíthatjuk, hogy az ESZM nem egy egységes fogalom, hanem értékek, képességek és törekvések keveréke, ami Európa államainak gyakorlatában különbözô mértékben és formában valósul meg. Az ESZM általános vonásai szerintem az alábbiak: – Fejlett és intervencionista állam, ami a jövedelemcentralizáció (az összes adó GDP-hez viszonyított) arányával mérhetô; – Erôteljes jóléti rendszer, amely bizonyos mértékben minden állampolgárnak hatékony védelmet nyújt, de különösen a leginkább rászorulóknak; – A gazdasági és más egyenlôtlenségek csökkentésére vagy korlátozására irányuló igyekezet; – Az intézmények fenntartásában kulcsfontosságú szerep biztosítása a „társadalmi partnereknek", a szakszervezeteknek és a munkavállalók érdekeit képviselô, egyéb szereplôknek, akiknek közös célként kell tekinteniük a gazdasági fejlôdés gyorsítására és a munkahelyteremtés fokozására. „AZ ESZM ELSÔSORBAN EGY ÁLTALÁNOS ÉRTÉKKÉSZLET: A TÁRSADALMAT KERESZTÜLSZÖVÔ KOCKÁZATMEGOSZTÁS, A TÁRSADALMI SZOLIDARITÁST VESZÉLYEZTETÔ EGYENLÔTLENSÉGEK FÉKEN TARTÁSA." Anthony Giddens szociológus, a London School of Economics professzora. | 34 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Az ESZM elsôsorban egy általános értékkészlet: a társadalmat keresztülszövô kockázatmegosztás, a társadalmi szolidaritást veszélyeztetô egyenlôtlenségek féken tartása, a legsebezhetôbbek védelme aktív szociális beavatkozásokkal, ágazati konfrontáció helyett ágazati konzultáció, valamint a szociális és gazdasági állampolgári jogok széles körû biztosítása a társadalom egészének. MÚLT ÉS JÖVÔ Abban többé-kevésbé mindenki – támogatói és ellenzôi egyaránt – egyetértenek, hogy az ESZM igen nehéz idôket él meg mostanában, és talán végzetes válságban van. A keynesianizmus halálát Nyugaton és a szovjet kommunizmus bukását Keleten hasonló folyamatok idézték elô – a globalizáció élénkülése, a világot behálózó információrendszer kiépülése, a termékek elôállításának térvesztése (és a termelés fejletlenebb országokba telepítése), párosulva az individualizmus új formáinak megjelenésével és a fogyasztói hatalom növekedésével. Mindezek nem átmeneti változások, hatásuk folyamatosan érvényesül. Azt is fel kell ismernünk, hogy az Európai Szociális Modellel kapcsolatos mai problémákért nem okolhatók kizárólag a világ változásai. A legnagyobb nehézségek közül több is belülrôl fakad, vagy csak lazán kapcsolódik a világ átalakulásához. Elsôsorban a demográfiai folyamatok tartoznak ezek közé, így például a társadalom elöregedése és ezzel kapcsolatban a nyugdíjrendszer problémái, a születések drasztikus visszaesése, a családszerkezet átalakulása (minden eddiginél több az egyszülôs család, a szegénységben élô nô és gyermek), valamint – részben a meg nem reformált munkaerôpiacoknak köszönhetôen – a magas munkanélküliség. Ezekkel a problémákkal szembesülve valóban egyetérthetünk azzal, hogy az „európai modell" fenntarthatósága az utóbbi idôben egyre jobban megkérdôjelezôdik. EURÓPAI VÁLTOZATOK Néhány EU-tagállam teljesítménye azonban határozottan kiemelkedik a többi közül. A nemzetek egy kisebb csoportja, fôként az északi országok (beleértve a nem EU-tag Norvégiát és Izlandot), továbbá Hollandia, Ausztria és az Egyesült | 35A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Királyság viszonylag jól szerepelnek. Az északi országokban egyszerre valósul meg az ESZM legfejlettebb változata és a legmagasabb foglalkoztatási ráta. Jellemzô módon éppen ezek a leginkább prosperáló országok egyben a „legreformistábbak" is a szociális ellátásokat, a nyugdíjrendszert, az oktatást, a munkaerôpiacot és az infokommunikációs technológiák alkalmazását illetôen. „AZ ÉSZAKI ORSZÁGOKBAN EGYSZERRE VALÓSUL MEG AZ ESZM LEGFEJLETTEBB VÁLTOZATA ÉS A LEGMAGASABB FOGLALKOZTATÁSI RÁTA." Európa más országaiban nem ez a helyzet. Németországban és Olaszországban a növekedés üteme lassú, ami a munkanélküliség megemelkedett szintjével és alulfoglalkoztatottsággal társul. Franciaországot az elmúlt években a gyorsabb növekedés jellemezte, de a munkanélküliség itt is jelentôs, és nagy arányban érinti a fiatalokat, továbbá gyakran válik tartóssá. A munkaerôpiac szigorú szabályozásának és a szakszervezetek befolyásának következtében ezekben az országokban kettôs munkaerôpiac alakul ki. Az állással bírók jól boldogulhatnak, a kívül rekedteknek viszont sokkal rosszabbak a kilátásaik. A jelenlegi állás szerint az Európai Szociális Modell az újonnan csatlakozott országokban kevéssé alkalmazható. A bôvítés valójában nemzeti és regionális szinten egyaránt tovább fokozta az egyenlôtlenséget az EU-ban. Az unió legfejletlenebb országaiban az egy fôre jutó jövedelem az EU átlagának fele alatt marad, míg a gazdagabb országok közül egyesekben a 140 százalékot is eléri. Az új tagországok számára mégis releváns kérdés az Európai Szociális Modell jövôje, hiszen még radikálisabb módon kell végrehajtaniuk a reformokat, és ahogy egyre módosabbá válnak, úgy kell kiépíteniük az új jóléti rendszereket. SZAKPOLITIKAI VITÁK Heves vita folyik a szakpolitikusok között arról, hogy milyen mély az európai szociális ellátórendszerek „modellfüggôsége", ami az egymástól való tanulást is gátolja. Gøsta Esping-Andersen munkája nyomán széles körben elfogadott, hogy a „jóléti kapitalizmusnak" három vagy négy alaptípusa létezik Európában. Az egyik a magas adók mellett a szociális foglalkoztatást bôvítô északi típus, a másik a pénzbeli támogatásokon alapuló közép-európai típus (Németország és Franciaország), a harmadik pedig a szociális rendszer „reziduálisabbnak" tartott (angolszász) típusa, amelyikre az adóztatás alacsonyabb szintje és a célzottabb szakpolitikák alkalmazása jellemzô. Az Esping-Andersen által eredetileg azonosított, három típus mellett a negyedik a mediterrán (Olaszország, | 36 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Spanyolország, Portugália és Görögország) típus, amelyet szintén a viszonylag alacsony adók jellemeznek, ugyanakkor erôsen támaszkodik a családi gondoskodásra. Skandinávia közelmúltja alapján azonban úgy tûnik, hogy a hangsúlyos közfinanszírozás, a kis mértékû egyenlôtlenség és a magas foglalkoztatottság együtt is lehetséges. Ráadásul a különbözô típusok között nincsenek éles határok. Az északi országok például már önmagukban is meglehetôsen különböznek egymástól. Az sem egyértelmû, hogy Németország és Franciaország valóban ugyanabba a típusba tartozik-e. Nagy-Britannia ugyan a „reziduális" jóléti állam típusához tartozik, az adók mértéke azonban ugyanakkora, mint Németországban. A brit Nemzeti Egészségszolgálat (NHS – National Health Service) pedig Európa leginkább „államközpontú" egészségügyi ellátórendszere. Hemerijck megállapítása szerint a körülményekhez legjobban alkalmazkodó jóléti államok „hibrid modelleket" hoztak létre, átvéve bizonyos elemeket más típusokból. LISSZABON, ÉS AMI UTÁNA JÖN Ellentétben az Európai Unió más eredményeivel, úgy mint a Közös Piac, a közös valuta és a bôvítés, az Európai Szociális Modell kialakulásában maga az EU csak minimálisan játszott közre. A jóléti államot az egyes nemzetek nem nemzetközi együttmûködéssel hozták létre. A jól mûködô jóléti intézménnyel rendelkezô tagállamok egy része csak viszonylag késôn csatlakozott az unióhoz. Adottnak tûnik tehát, hogy a tagállamok szociálpolitikájában a nemzeti szintrôl várhatunk valódi változást. „A TAGÁLLAMOK SZOCIÁLPOLITIKÁJÁBAN A NEMZETI SZINTRÔL VÁRHATUNK VALÓDI VÁLTOZÁST." Nincs hiány olyan jelentésekbôl, amelyek megmondják, hogy mit kellene tenni annak érdekében, hogy Európa rosszabbul teljesítô részei újra egyenesbe jöjjenek, és így az EU tagállamainak versenyképessége általában is javuljon. Ezek a jelentések jóval a 2000-es Lisszaboni Stratégia elôtti idôkig nyúlnak vissza, és az ezekben ajánlott szakpolitikák meglehetôsen egybehangzóak. Sok közülük bizonyára összhangban lenne André Sapir hat pontjával: – Tegyük dinamikusabbá a Közös Piacot! – Fektessünk be többet a tudásba! | 37A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E – Fejlesszük az EU makrogazdasági szakpolitikáját! – Hajtsunk végre reformokat a konvergencia és a szerkezetátalakítás érdekében! – Érjünk el magasabb hatékonyságot a szabályozásban! – A mezôgazdasági kiadások visszafogásával és átcsoportosításával alakítsuk át az EU költségvetését! Az egységes piac természetesen Európa javát szolgálja. Becslések szerint az EU GDP-je 2002-ben 1,8 százalékkal magasabb volt, mint lett volna az egységes piac nélkül. Ugyanakkor a Lisszaboni Stratégia megvalósítása sokkal nehezebbnek bizonyult, és kétségtelenül távolinak tûnik az a cél, hogy Európa 2010-re a világ legversenyképesebb, tudásalapú gazdaságává váljon. „A LISSZABONI STRATÉGIA MEGVALÓSÍTÁSA A VÁRAKOZÁSOKNÁL SOKKAL NEHEZEBBNEK BIZONYULT, ÉS KÉTSÉGTELENÜL TÁVOLINAK TÛNIK AZ A CÉL HOGY EURÓPA 2010-RE A VILÁG LEGVERSENYKÉPESEBB, TUDÁSALAPÚ GAZDASÁGÁVÁ VÁLJON." Az Európai Szociális Modellrôl folyó vita ebben a kontextusban különleges jelentôséget nyer. Bár a Lisszaboni Stratégia, a Sapirés a Kok-jelentés, valamint a többi hasonló munka mind az Európai Szociális Modellrôl és a társadalmi kirekesztéshez hasonló, fontos problémákról értekezik, igen kevés konkrétumot mond. Hiányzik belôlük annak szisztematikus megvitatása, hogy az általuk javasolt innovációkat hogyan lehetne összhangba hozni a társadalmi igazságossággal. Az is lehet, hogy ha ez a dimenzió nem hiányozna, az ô receptjüket is könnyebb lenne követni. MEGTANULANDÓ LECKÉK Nézzük, hogy Európa elmúlt néhány éve milyen tapasztalatokkal szolgál a versenyképesség és a társadalmi igazságosság összekapcsolása terén! Az alábbi pontok sematikusak, mindegyiket bôven lehetne részletezni. És az ördög – ahogy mondják – mindig a részletekben lakozik. I. Helyes a gazdasági növekedés és a munkahely-teremtés elôtérbe helyezése. A foglalkoztatottság magas szintje a minimálbér egy elfogadható szintje felett több okból is kívánatos. Az egyéb körülményektôl eltekintve minél nagyobb a munkában lévô emberek aránya, annál több pénz jut szociális beruházásra és szociális védelemre. A munkavállalás emellett a szegénységbôl kivezetô legjobb út is egyben. A 70 százalékos vagy afölötti foglalkoztatottság elérésére vonatkozó lisszaboni cél elvileg elérhetô. | 38 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A foglalkoztatottság alakulását természetesen számos tényezô befolyásolja. Ugyanakkor nem lehet véletlen, hogy minden olyan európai ország, ahol a munkában állók aránya 70 százalék fölötti, aktív foglalkoztatáspolitikával rendelkezik. Ennek keretében képzést nyújtanak a munkanélkülieknek és azoknak, akiket a munkanélküliség fenyeget, miközben a munkakeresôket aktívan próbálják segíteni abban, hogy megtalálják a betöltetlen állásokat. A társadalmi partnerség és a javakhoz való általános hozzáférés leghatékonyabb módja az átképzés és az áthelyezés lehetôségének biztosítása – a „rugalmas biztonság" („flexicurity"). „A MUNKAVÁLLALÁS A SZEGÉNYSÉGBÔL KIVEZETÔ LEGJOBB ÚT." II. A politikai jobboldalon állók amellett érvelnek, hogy az élesedô verseny világában csak az alacsony adókon alapuló gazdaságok fejlôdhetnek. Mégis az épp ennek ellenkezôjére utaló bizonyítékok egyértelmûek. Nincs közvetlen összefüggés a GDP arányában kifejezett adóterhelés és a gazdasági növekedés vagy a munkahelyteremtés között. Valószínûleg van egy felsô határ, mint ahogy ezt Svédország példája is mutatja, ahol az utóbbi idôben az ipari országok közül a legmagasabb az adóterhelés, de az egy fôre jutó jövedelem szintje relatíve csökkent, viszonylag rövid idôn belül. Az állam méreténél azonban sokkal fontosabb, hogy az intézményei milyen hatékonyak, és milyen gazdaságés társadalompolitikát folytatnak. III. A munkaerô-piaci rugalmasság a sikeres államok szakpolitikai rendszerének lényegi eleme. Ez nem az amerikai stílusú „vedd fel és rúgd ki" gyakorlatot jelenti, de a gyorsuló technológiai változások korában az „alkalmazhatóság" – azaz hogy a munkavállaló akarjon és tudjon mozdulni – elsôdleges fontosságúvá válik. A rugalmasság kifejezés rosszul csengô szó, különösen a baloldalon. Számukra ez a munkavállalók szükségleteinek feladását jelenti a kapitalista verseny elvárásaival szemben. A munkaerôpiac szabályozásának jellege azonban legalább olyan fontos, mint annak mértéke. Számos munkavállalói jog fenn tud maradni, és ezeket meg is kell ôrizni. Ide tartozik többek között a képviselet és a konzultáció joga, a munkakörülmények szabályozása, a diszkriminációellenes intézkedések. IV. A tudásalapú gazdaság elterjedt fogalma egyáltalán nem üres koncepció, bár pontosabb lenne tudásés szolgáltatásalapú gazdaságnak hívni. A régi, 15 EU-tagország munkaerejének mindössze átlagosan 17 százaléka dolgozik a termelôszektorban, és ez az arány folyamatosan csökken. A tudásalapú gazdaságban elérhetô a teljes foglalkoztatottság – a jobban teljesítô európai gazdaságok | 39A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E némelyikében ez már meg is valósult. Ennek azonban ára van. A tudásalapú gazdaságban az állások több mint kétharmada szakképzettséget igényel. V. Az oktatásba történô befektetés, az egyetemek expanziója, valamint az info-kommunikációs technológiák terjedése életbevágóan fontos az Európai Szociális Modell modernizációja szempontjából. „A MUNKAERÔ-PIACI RUGALMASSÁG A SIKERES ÁLLAMOK SZAKPOLITIKAI RENDSZERÉNEK LÉNYEGI ELEME." VI. Gyakran hangoztatott megállapítás, hogy társadalmunk egyre egyenlôtlenebbé válik, de ez a kijelentés sok szempontból nem állja meg a helyét. A vizsgált idôszakban a jövedelmi egyenlôtlenségek a legtöbb ipari országban nôttek, ám vannak jelek, amelyek a kiegyenlítôdés irányába mutatnak. Meg tudjuk és meg is kell tartanunk az egyenlôség és a befogadó társadalom értékeit. Nem kell mindannyiunknak skandinávvá válnunk ahhoz, hogy ez teljesüljön, legalábbis ha ez a magas adókat jelenti. Az egyenlôtlenség alacsony fokát illetôen az északi országok elônye nem elsôsorban az adókra és kifizetésekre épülô újraelosztáson alapul. A fô magyarázat a humántôkébe való beruházás prioritása. Leginkább a tanulási folyamat korai éveibe kell befektetnünk, mivel sok képesség akkor alakul ki. A befektetés a korai oktatásba és a gyermekgondozásba kulcsfontosságú a gyermekszegénység visszaszorításában. „GYAKRAN HANGOZTATOTT MEGÁLLAPÍTÁS, HOGY TÁRSADALMUNK EGYRE EGYENLÔTLENEBBÉ VÁLIK, DE EZ A KIJELENTÉS SOK SZEMPONTBÓL NEM ÁLLJA MEG A HELYÉT." VII. A környezetvédelem szempontjait a korábbihoz képest sokkal inkább elôtérbe kell helyezni. Ennek legjobb módja a környezettudatos modernizáció. Ez az elképzelés a környezetvédelemmel kapcsolatos, korábbi gondolkodásmódnak a „növekedés határait" hangoztató érvrendszerével szembeni, átgondolt válaszként született meg. A környezettudatos modernizáció azt jelenti, hogy ahol csak lehet, olyan környezetvédelmi innovációkat kell találni, amelyek összeegyeztethetôk a gazdasági növekedéssel. Ezek közé tartoznak a zöld technológiák, valamint a fogyasztók, vállalatok és egyéb szervezetek környezetbarát magatartását kiváltó piacszabályozási és adóintézkedési ösztönzôk. VIII. A bevándorlás az egyik legégetôbb kérdéssé vált szerte Európában, ami túl összetett ahhoz, hogy részleteiben tárgyaljuk. A társadalmak multikulturálissá válásával vajon felkészült-e a többségi társadalom a betelepülôk és az eltérô kultúrák képviselôit segítô szakpolitikák támogatására? Az összehasonlító tanul- | 40 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a mányok bizonyos feltételek mellett óvatos „igent" mondanak erre a kérdésre. E feltételek közé tartozik, hogy a bevándorlók szakképzettsége széles skálán mozogjon – azaz túlnyomórészt képzettek legyenek; a jóléti rendszer elônyeihez csak fokozatosan férjenek hozzá; és konkrét intézkedések biztosítsák, hogy a bevándorlók elfogadják a befogadó kultúra általános normáit. IX. A társadalom öregedését nem csupán egy újabb problémaként, hanem lehetôségként kellene felfogni. Tudjuk, minek kell történnie, a megoldás a legtöbb országban csak a változásokat végrehajtó politikai akaraton múlik. Az államnak – a megfelelô szociális támogatás biztosítása mellett – ösztönöznie kell a gyermekvállalást. Egyetlen mód van arra, hogy a finanszírozhatatlan nyugdíjkiadások problémáját megoldjuk. Rá kell bírnunk és motiválnunk kell az idôsebbeket a munkában maradásra. Ezt a célt nem lehet kizárólag negatívnak tekinteni. Az idôsek hátrányos megkülönböztetése ellen a munkahelyeken és azokon kívül is harcolni kell. Ez azt jelenti, hogy az 55 vagy 65 év feletti kor önmagában még nem jelenti egyúttal a munkaképtelenséget is, mint az jellemzô volt korábban. „A TÁRSADALOM ÖREGEDÉSÉT NEM CSUPÁN EGY ÚJABB »PROBLÉMAKÉNT«, HANEM LEHETÔSÉGKÉNT KELLENE FELFOGNI." X. Az állam és a közszolgáltatások reformjának folytatása éppen olyan fontos az ESZM jövôje szempontjából, mint bármely fent említett tényezô. Ahol szükséges, végre kell hajtani a decentralizációt és a struktúra átalakítását. A tagállamok hol szorosabbá, hol gyengébbé váló, unión belüli kapcsolata egy alapvetô, ha nem is az egyetlen példája az elkerülhetetlen, többszintû kormányzásnak. A közszolgáltatásoknak ugyanannyira fogékonynak (néha még fogékonyabbnak) kell lenniük az általuk kiszolgáltak igényeire, mint a piaci szervezeteknek. Bár sokan vannak, akik másként gondolják, az Európai Szociális Modell jövôje nem szûkül le a keynesiánus Európa és a „deregulált angolszász" Európa közötti választásra. REFORMSABLON Az ESZM leglényegesebb problémáinak többsége nem országspecifikus, hanem strukturális. Globalizálódó környezetben a megoldások elméletileg gyakran – vagy akár szinte mindig – általánosíthatók. | 41A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E A jövô ESZM-je, ismétlem, nem lehet a brit modell, ahogy nem lehet az a francia, a svéd, a dán vagy más modell sem. A következôkben egy ideáltípust vázolok fel azoknak a jellemzô vonásoknak a felsorolásával, amelyeket az egyes reformországok többféleképpen adaptálhatnak. A Módosított Európai Szociális Modellt a következô általános vonásoknak kellene jellemezniük: Elmozdulás a negatív szociális ellátástól a pozitív felé. Amikor William Beveridge megalkotta elképzelését a háború utáni jóléti államról – másokkal egyetemben –, úgy gondolta, hogy a jóléti állam egy korrekciós eszköz. Újításának középpontjában az „öt gonosz" (a tudatlanság, a nyomor, a szükség, a tétlenség és a betegség) elleni küzdelem állt. Ezek egyikérôl sem szabad megfeledkeznünk, sôt ma el kell jutnunk ezen problémák megoldásához. Más szavakkal kifejezve: folyamatosan elô kell mozdítani az oktatás és a tanulás, a fejlôdés, az életminôség, az aktív társadalmi és gazdasági részvétel és az egészséges életmód ügyét. „A JÖVÔ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELLJE NEM LEHET A BRIT MODELL, AHOGY NEM LEHET AZ A FRANCIA, A SVÉD, A DÁN VAGY MÁS MODELL SEM." Mivel ezek a célok elvárják az állampolgárok aktív részvételét, ezért ösztönzôket, valamint elônyöket és kötelezettségeket, illetve jogokat egyaránt feltételeznek. A szociális ellátás és az állampolgárság kapcsolata – ellentétben T.H. Marshall klasszikus megfogalmazásával – nem csupán a jogok kiterjesztése mentén, hanem a jogok és a kötelezettségek együttese mentén jön létre. A passzív munkanélküli ellátásokat szinte teljes egészében jogként értelmezték, így azok – nagyrészt emiatt – diszfunkcionálisnak bizonyultak. Az aktív munkaerô-piaci politika bevezetése egyértelmûvé teszi, hogy a fizikailag munkaképes munkanélküli, ha állami támogatásban részesül, köteles munkát keresni, és együttmûködésének biztosítására szankciók állnak rendelkezésre. A hagyományos szociális rendszer igyekezett az egyénrôl az államra vagy a közösségre hárítani a kockázatot. A biztonság a kockázat hiányaként vagy csökkentéseként fogalmazódott meg. A kockázatnak azonban a valóságban számos pozitív aspektusa van. Az embereknek életükben gyakran kockázatot kell vállalniuk. Egy gyorsan változó környezetben az egyéneknek tudniuk kell alkalmazkodni a változásokhoz, sôt ha lehetséges, elônyt kell kovácsolniuk azokból. Ez a megállapítás éppúgy igaz a munkavállalókra, mint a vállalkozókra, éppen úgy érvényes azokra, akiknek a helyzetét éppen válás vagy más szociális változás nehezíti, mint a gazdaság világára. Mindamellett az ügyes kockázatvállalás messze nem jelenti a biztonság hiányát. Az a tudat, hogy van segítség, ha elromlanak a dolgok, gyakran a kockázattal való azonnali szembenézésre ösztönöz. Azt állítom, hogy egy aktív munkaerô-piaci politikában ez a hozzáállás része a „rugalmas biztonság" logikájának. | 42 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Egy módosított Európai Szociális Modellnek több területen is közremûködô szerepre kell törekednie. Az ingyenes szolgáltatások ugyan nemes céloktól vezérelve indultak útjukra, de alapvetô problémákkal küzdenek. Mivel tulajdonképpen nincs eszközük a kereslet korlátozására, nem tudják kielégíteni a hatalmas igényeket. Kétszintû rendszerek fejlôdnek ki, melyeket a tehetôsebbek igyekszenek elkerülni. A hozzájárulás, akármilyen kismértékû is, nemcsak ezen problémák megoldásában segíthet, hanem elôsegítheti a szolgáltatások használatával szembeni felelôsségteljes magatartás kialakulását is. A hozzájárulás elve – a közvetlen felhasználók közremûködése – növekvô szerepet játszik a közszolgáltatásokban, a nyugdíjaktól az egészségügyön át a felsôoktatásig. A módosított modellnek bürokráciamentesnek kell lennie. A korábbi jóléti államok passzív elemekként kezelték polgáraikat. A kollektivizmus olyan módon érvényesült, ahogy nem lett volna szabad, és ahogy ma már nem is lehetséges. A bürokráciamentesség a szolgáltató érdekeivel való szembeszállást jelenti, elôsegíti a decentralizációt és a helyi irányítás erôsödését. „A HOZZÁJÁRULÁS, AKÁRMILYEN KISMÉRTÉKÛ IS, ELÔSEGÍTHETI A SZOLGÁLTATÁSOK HASZNÁLATÁVAL SZEMBENI FELELÔSSÉGTELJES MAGATARTÁS KIALAKULÁSÁT." Az alábbi 13 pontban a Módosított Európai Szociális Modell részletes irányelveit vázolom fel: Az egyenlôtlenség csökkentésének eszközeként fennmarad a progresszív adózás. Az adózott jövedelmek minden ipari államban sokkal kisebb egyenlôtlenséget mutatnak, mint az adózás elôtti jövedelmek. Azokban az országokban, ahol most egykulcsos adót használnak, gondoskodni kell arról, hogy a végeredmény progresszíven alakuljon. Ez általános elmozdulást jelent a munka adóztatásától a fogyasztás adóztatása felé – a lehetô legtöbb progresszív elem bevezetésével. A körültekintô költségvetésnek vezérelvként kell megjelennie a szociális rendszer finanszírozásában, egyes esetekben persze megfelelô rugalmasságot feltételezve. Ez egy hosszú távú elv, ami például azokat a kapacitásokat is érinti, amelyek a várható nyugdíjkifizetések mögött állnak majd. Aktív munkaerô-politikák az ösztönzôk és a kötelezettségek megfelelô egyensúlyával, amelyek ugyanúgy vonatkoznak az idôsebb korosztályokra, mint bárki másra a munkaerôpiacon. | 43A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E A munkahelyteremtés központi szerepet játszik mind a növekedés elôsegítésében, mind a szegénység leküzdésében, hiszen a szegénységbôl kivezetô legjobb út, hogy legyen egy minimálbér fölötti jövedelmet nyújtó, tisztességes állásunk. A részmunkaidô bátorítása. A részmunkaidôs munkát ne kelljen szégyellni, sôt arányaiban járjon ugyanazokkal a lehetôségekkel, mint a teljes munkaidôben végzett munka. „A RÉSZMUNKAIDÔS MUNKÁT NE KELLJEN SZÉGYELLNI, SÔT ARÁNYAIBAN JÁRJON UGYANAZOKKAL A LEHETÔSÉGEKKEL, MINT A TELJES MUNKAIDÔBEN VÉGZETT MUNKA." Az egyenlôség elve valamennyi szakpolitikát áthatja. A MESZM fô jellemzôje, hogy a gazdasági növekedést a társadalmi igazságossággal kombinálja. A felemelkedés lehetôsége sokkal fontosabb, mint a „gazdagok megszurkálása", mivel a gazdagok kevesen vannak, a szegények rétege pedig széles. Célzott szegénységellenes stratégiák kidolgozása a tartós szegénység és a társadalmi kirekesztettség ellen. Kitüntetett figyelmet kell fordítani a szolgáltatásokban alacsonyabb szinteken dolgozók munkájára, biztosítva azt, hogy a lehetôségek szerint elôreléphessenek. Ez nemcsak az állami szakképzés biztosítását jelenti, hanem együttmûködést a munkaadókkal abban, hogy néhány munkatípust átalakítsanak. Az etnikai kisebbségek és bevándorlók nagyobb fokú integrációját célzó szakpolitikák kidolgozására van szükség. A lehetôségek és a hozzájárulások viszonyát úgy kell kialakítani, hogy a tehetôsebbek minél kisebb része lépjen ki a rendszerbôl. Az állam az eddigieknél kevesebbet költ az öregekre, és többet a fiatalokra, különös tekintettel a gyermekgondozásra, a korai oktatásra és a gyermekvállalás ösztönzésére. | 44 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A tudományba, a technológiába és a felsôoktatásba történô befektetés a fô eszköz az iparpolitika és a munkahely-teremtés befolyásolására. Valamennyi szakpolitikát a környezetvédelmi hatásaival együtt kell értékelni. Az államoknak saját, kiotói céljukat kötelezônek kell tekinteniük. A tagállamoknak meg kell próbálniuk megvalósítani a közösség hosszabb és rövidebb távú ökológiai céljait. „A TUDOMÁNYBA, A TECHNOLÓGIÁBA ÉS A FELSÔOKTATÁSBA TÖRTÉNÔ BEFEKTETÉS A FÔ ESZKÖZ AZ IPARPOLITIKA ÉS A MUNKAHELYTEREMTÉS BEFOLYÁSOLÁSÁRA." (Fordította: Ágoston László) A DELTA Politikai Iskola KIEMELKEDÔ SZÍNVONALÚ, MINÔSÉGI VEZETÔKÉPZÉST kínál politikusi, szakpolitikusi feladatokra készülô diplomás fiataloknak. A DELTA Politikai Iskola újszerûsége abban rejlik, hogy három pillérre – OKTATÁS, KÉSZSÉGFEJLESZTÉS, PROJEKTMUNKA – épülô képzési rendszere hangsúlyosan gyakorlatorientált. A DELTA Politikai Iskola egyéves posztgraduális képzésének eredményeként a résztvevôk magas szintû elméleti tudás, széles körû gyakorlati ismeretek és kiemelkedô személyes készségek birtokában képesek lesznek nagy felelôsséggel járó feladatokat megoldó, SIKERES CSAPATOK VEZETÔIKÉNT dolgozni. A DELTA Politikai Iskola képzési programját a MAGYAR TUDOMÁNYOS ÉLET neves személyiségei és a hazai SZERVEZETés VEZETÉSFEJLESZTÉS elismert szakemberei valósítják meg. A DELTA Politikai Iskola honlapja részletesen bemutatja az iskola mûködését, és 2007 októberében itt jelenik meg a 2008-as tanévre szóló felvételi felhívás is. Regisztráció és elôzetes érdeklôdés: felveteli@deltapi.hu W W W.D E LTA P I .D E M O S .H U közérdek, közszolgálat, közszereplés | 46 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL: AZ ÁLLÍTÓLAGOS AKADÁLYTÓL A VERSENYELÔNYIG Karl A I G I N G E R – Alois G U G E R | 47A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Sokszor bizonyított tény, hogy az Európai Unió a kilencvenes évek elejétôl-közepétôl nem tud lépést tartani sem saját múltbeli növekedési rátáival, sem az USA kibocsátási, termelékenységi vagy foglalkoztatási növekedésével, miközben ismeretes, hogy a világgazdaság 2004-ben és 2005-ben évi négy százalékkal növekedett. Az eddigi tendenciák alapján a munkanélküliség magasabb, a foglalkoztatottság pedig alacsonyabb az USA adatainál. A lehangoló mutatók okát számos nemzetközi elemzés (többek között az OECD, az IMF és az Európai Bizottság) – kimondva vagy kimondatlanul – a költséges jóléti rendszerek és a gazdaság rugalmatlanságának számlájára írja: a szociális háló fontosságát hangsúlyozó európai szociális-gazdasági modell a globalizálódó világban már versenyhátránynak tûnik. Mégis a tiszta piacgazdaságra való áttérést sürgetô – többek között Vaclav Klaus által fémjelzett – politika a fejleményekre adott szélsôséges reakciónak tûnik. „A TISZTA PIACGAZDASÁGRA VALÓ ÁTTÉRÉST SÜRGETÔ POLITIKA A FEJLEMÉNYEKRE ADOTT SZÉLSÔSÉGES REAKCIÓNAK TÛNIK." Ez a cikk összefoglalja az európai modell fôbb jellegzetességeit és változatait, majd megvizsgálja, hogy mely országok teljesítettek átlagon felül az elmúlt 15 évben. Ezután elemzi a legsikeresebbek politikai stratégiáit, továbbá azt, hogy ezek mely modellekhez tartoznak, és milyen változtatásokon mentek keresztül az elmúlt idôszakban. Végül összefoglalja a reformok legfontosabb dimenzióit, amelyek elvezetnek egy olyan megreformált európai modellhez, amely nem akadályozza a növekedést, sôt a nemzetközi versenyképességben kihasználható, komparatív elônyökkel rendelkezik. Karl Aiginger az Osztrák Gazdaságkutató Intézet (WIFO) igazgatója és a Linzi Egyetem közgazdaságtan professzora. Alois Guger az Osztrák Gazdaságkutató Intézet (WIFO) kutatója. | 48 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a TELJESÍTMÉNYBELI KÜLÖNBSÉGEK AZ EURÓPAI ORSZÁGOK KÖZÖTT A KILENCVENES ÉVEK ÓTA A kilencvenes évek során nôttek a különbségek a gazdasági teljesítés terén az európai országok között. A kibocsátás növekedését, a termelékenységet és a foglalkoztatottságot kilenc indikátorral mérve, Aiginger 2004-es felmérése alapján Írország a legjobban teljesítô gazdaság. A kibocsátás és a termelékenységnövekedés minden indikátorában elsô helyen áll. Vezet a foglalkoztatottság növekedésében is – annak ellenére, hogy a munkanélküliség korábban igen magas volt, és a foglalkoztatottság is alacsony pozícióból indult. Finnország a második, a kibocsátás és a termelékenységnövekedés minden indikátorában a második és negyedik hely között áll. A munkanélküliség még mindig elég magas, bár csökkenô tendenciát mutat. Svédország a harmadik helyen áll. Finnországnál valamivel jobban figyelt a termelékenység növekedésére. A foglalkoztatottság növekedése elég alacsony, mivel ez a kilencvenes évek elején eleve igen magas volt. Dánia minden egyes mutatója jobb az európai átlagnál: a foglalkoztatottság terén kifejezetten, a növekedés terén kevésbé. A kibocsátás növekedési üteme csak éppen magasabb az európai átlagnál, de a kilencvenes évek elsô felében Dániában nem volt válság, és az egy fôre jutó GDP már akkor magasabb volt minden más országéhoz képest. Így az átlagnál épphogy jobb növekedési ütem is igen figyelemre méltó. Írországot – az utolérési folyamat egy igen figyelemre méltó példájaként – félretéve, Aiginger Svédországot, Finnországot és Dániát tekinti a „top3" országnak. Olaszország minden mutató tekintetében az utolsó három ország közé tartozik. Németországnak van a legalacsonyabb növekedése a kibocsátásban, a potenciális kibocsátásban és a foglalkoztatottságban. Franciaország a kilenc mutatóból nyolcban nem éri el az európai átlagot, és épp csak az átlag felett teljesít a munkahelyek teremtésében (ami a munkahét csökkentésére tett erôfeszítések eredménye). Összességében Franciaország, a harmadik legrosszabb teljesítménnyel, a 12. helyen végzett a 14 ország közül. A három legnagyobb kontinentális gazdaság tehát rosszul teljesít. „A HÁROM LEGNAGYOBB KONTINENTÁLIS GAZDASÁG TEHÁT ROSSZUL TELJESÍT." Európa déli peremének országai a növekedést tekintve jobban teljesítenek. Portugália, Görögország és Spanyolország a kilencvenes években sikeresen felzárkózott az egy fôre jutó GDP mutatójában, bár a folyamat sokáig tartott, és voltak visszamaradó problémák a termelékenység és a foglalkoztatottság terén. Három, relatíve magas egy fôre jutó GDP-vel rendelkezô gazdaság – nevezetesen Hollandia, | 49A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Belgium és Ausztria – képtelen volt kihasználni az elônyét, és úgy tûnik, a növekedés tekintetében megrekedtek középmezônyben. Az elmúlt években tapasztalható, átlag fölötti növekedéssel és alacsony munkanélküliséggel az Egyesült Királyság középen végzett, a termelés növekedése ugyanakkor nagyon lassú. Megnyugtató, hogy más felmérések azonos eredményeket mutatnak. Az EU Bizottság Strukturális Indikátorai, az Európai Innovációs Eredményjelzôhöz hasonlóan Svédországot, Finnországot és Dániát nevezi meg az elsôk között. Hasonlóképp ez a három ország kapta – az EU-tagállamok közül – az elsô három helyezést a Világ Gazdasági Fórumának (WEF) 2002-es Világ Versenyképességi Jelentésében, és az IMD értékelésében is vezetô helyen állnak. A LEGJOBBAN TELJESÍTÔK STRATÉGIÁI A legjobban teljesítô országok egy három pilléren nyugvó stratégiát követtek, amelynek elemei a következôk: Csökkenteni vagy visszafogni a magánés állami költségeket, elsôsorban a béringadozások és a termelékenység, illetve az állami kiadások és az adók egyensúlyba hozása érdekében. Megreformálni az intézményeket, illetve kompetitívebbé tenni a munkaerôés termékpiacokat, de nem egyszerûen a dereguláció stratégiájának segítségével, hanem olyan célzott reformokkal, mint a képzés, az oktatás, a növekvô földrajzi mobilitás és a munkavállalás ösztönzése. Az innovációk, az oktatás és az új technológiák diffúziójának támogatásával és bátorításával lehet fellendíteni a hosszú távú növekedést és termelékenységet. Most pedig jöjjenek a példák a három ország szakpolitikájában bekövetkezett változásokról: | 50 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a D Á N I A Dánia 1985 és 1992 között szembesült egy jelentôsebb krízissel, amelynek során 1993-ra a munkanélküliség megháromszorozódott, 9,6 százalékra nôtt. A politika reakciója egy egyenletes és fokozatos intézményi reform bevezetése volt számos szakpolitika területén, külön hangsúllyal a költségek csökkentésére, továbbá a munkaerôpiac és az ágazatközpontú iparpolitika innovatív átalakítására. A KÖLTSÉGMENEDZSMENT SZELÍD VÁLTOZATA A bérek növekedésének stabilizálására felfüggesztették az inflációval történô automatikus bérindexálást, így 1987 és 1994 között a bérek lassan növekedtek. Valutájukat nem leértékelték, hanem rögzítették az európai partnereik árfolyamaihoz. A kormány egy hosszú távú költségplafont állapított meg, és összesen a GDP 4 százalékával csökkentette a kiadásokat és transzfereket. Dániában fontos korlátozni az önkormányzatok kiadásait, mivel azok felelôsek az oktatásért, az egészségügyért és a szociális intézmények fenntartásáért, és joguk van az adók emelésére. A kormány a béreket illetô határadókulcsnak felsô határt szabott, és kötelezte magát, hogy csökkenti az adókat, ha azokat az önkormányzatok növelnék. Dániának ma költségvetési többlete van. A kiadások a GDP-hez képest 6 százalékkal vannak az 1994-es csúcs alatt, és az adók a 1993-ban jellemzô 61 százalék helyett most csupán 57 százalékát adják a GDP-nek. Az összesített adókulcs még mindig 11 százalékkal van az EU átlaga felett, és a szociális kiadások mértéke a GDP-hez képest továbbra is 29 százalék körül mozog, ami a negyedik legmagasabb az EU-országok között. A MUNKAERÔPIAC INNOVATÍV REFORMJA A munkaerôpiac reformjának célja egyfelôl a már meglévô munkahelyek szétosztása a korábbinál több dolgozó között (például kutatói szabadság – sabbatical – bevezetésével), továbbá a képzettség növelése, illetve – a jóléti intézkedések egy részének a munkahelyre történô kiterjesztésével – a munkaerô-kínálat aktiválása. A munkaerôpiac szervezését decentralizálták, és a korlátozott munkaképességûeket munkához juttatták – elsôsorban az otthonról elvégezhetô, úgynevezett rugalmas munkák (flexi jobs) segítségével. Új, fizetett szabadságolási formákat vezettek be a | 51A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E gyermekgondozásra, az oktatási és egyéb célokra (például a kutatói szabadságra). A bérek 60–100 százalékát (utóbbit oktatási célra) egy egész éven keresztül fizették. A kutatói szabadságon lévôk esetében a szabadságok támogatása kötelezô volt. „DÁNIÁBAN A MUNKANÉLKÜLIEKNEK NEM CSUPÁN JOGOKAT GARANTÁLTAK, DE AZ AKTIVÁLÁS IDEJE ALATT KÉPZÉSRE VAGY MUNKATRÉNINGEKRE KÖTELEZTÉK ÔKET." Az „aktiválási reform" keretében egy kétlépcsôs munkanélkülisegély-rendszert is kidolgoztak. Ennek elsô felében a feltétel nélküli támogatáson, utána pedig az aktiváláson van erôs hangsúly. A munkanélkülieknek nem csupán jogokat garantáltak, de az aktiválás ideje alatt képzésre vagy munkatréningekre kötelezték ôket, továbbá forrásokat különítettek el az anyagi helyzet felmérésén alapuló szociális támogatásokra, arra az esetre, ha a periódus végéig nem sikerült elhelyezkedni nem támogatott munkahelyen. A segélyekhez való hozzáférés maximális idejét 9 évrôl 5-re csökkentették, a passzív támogatást 4-rôl elôször 2, majd 1, végül fél évre a munkanélküli fiatalok esetében. A munkaerôpiac hivatalos szabályozása hagyományosan alacsony szintû volt. Az 1990-es években a határozott idejû szerzôdésekre vonatkozó szinte minden korlátozást megszüntettek: emelték a megújítási lehetôségek számát és a megújított szerzôdések idôtartamának maximumát. A határozott idejû szerzôdések korlátozásának deregulációja, illetve a határozatlan idejû szerzôdések eleve alacsony száma miatt Dániában minden más országnál gyorsabban csökkent a munkaerôpiac szabályozottsága. 1998-ban Dániának volt a harmadik legkevésbé szabályozott munkaerôpiaca. „AZ 1990-ES ÉVEKBEN A HATÁROZOTT IDEJÛ SZERZÔDÉSEKRE VONATKOZÓ SZINTE MINDEN KORLÁTOZÁST MEGSZÜNTETTEK." ÁGAZATI POLITIKA ÉS INFORMÁCIÓS TECHNOLÓGIA A technológia területén Dánia a diffúziót és az ágazati megoldásokat támogatta. A „nemzet erôdeinek" kedvezô környezet megteremtése érdekében felállították a Gazdaságpolitikai Koordinációs Minisztériumot, bevezetve az iparpolitika ágazati megközelítését egy olyan országban, ahol hagyományosan alacsonyak a közösségi támogatások, és kicsi a technológiailag intenzív iparágak aránya. Az információs és kommunikációs technológiák terjesztésére megalkották az IKT Növekedési Stratégiát. Ennek keretében támogatták a kutatásokat, fejlesztették az oktatást, | 52 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a az információs technológiákat pedig beemelték ezekbe a folyamatokba. Az ágazati politika nem csupán az egészségügy, az IKT és a biotechnológia területén, de a játékszerek, a szórakozás és az élelmiszeripar berkeiben is ösztönözte az innovációt, és növelte a termelékenységet. S V É D O R S Z Á G Svédország a legmagasabb egy fôre jutó GDP-vel rendelkezô országok között fokozatosan vesztette el vezetô pozícióját. A '90-es évek elején drasztikusan csökkent az export, a GDP és a foglalkoztatottság, az 1930-as évek mélységeit idézô recessziót eredményezve. AZ EGYENSÚLY HELYREÁLLÍTÁSA A politika rövid távú reakciója a költségvetés egyensúlyba hozatala volt. Az elsô lépés a svéd korona további (18 százalékos) leértékelése volt az euróhoz képest. Másodikként megállapodás született a kormány és az akkoriban ellenzékben lévô szocialista párt között egy, a GDP 7,5 százalékára rúgó költségvetési stabilitáscsomag meghozataláról, amely az adók emelésérôl, valamint a szociális támogatások és transzferek mérsékelt csökkentésérôl szóló intézkedéseket tartalmazott. A kormány hosszú távú kiadáskorlátozás mellett kötelezte el magát, a különbözô célokat 27 költséghelyen megfogalmazva. A költségvetési stabilitási program, a kiadási plafonok, a banki kockázatátvállalások egyre csökkenô költsége és a svéd költségvetésben rejlô, erôs ciklikus elem hatására a 1993-ban közel 10 százalékos hiányból 2002-re 1 százalékos többlet lett. A kormány jelenlegi célja: egy teljes gazdasági ciklus idejére elérni a 2 százalékos többletet. VÁLTOZÓ ÖSZTÖNZÔK „A BETEGSZABADSÁG ELSÔ KÉT HETÉNEK FINANSZÍROZÁSI FELELÔSSÉGÉT ÁTTESTÁLTÁK A KORMÁNYRÓL A MUNKAADÓRA, CSERÉBE CSÖKKENTVE A TÁRSADALOMBIZTOSÍTÁSI HOZZÁJÁRULÁSUKAT." Az intézményi reformok átformálták a munkaerôpiacot. A határozott idejû munkaszerzôdésekre vonatkozó, szigorú szabályozást felváltotta az unióban egyik legkevésbé korlátozott keretrendszer. Az aktív munkapiaci politika és az alacsony vállalati adók régóta meghatározó elemei a svéd rendszernek. A betegszabadság elsô két hetének finanszírozási felelôsségét áttestálták a kormányról a munkaadóra, cserébe csökkentve a társadalombiztosítási hozzájárulásukat. A betegszabadság elsô napjáért járó kompenzációt eltörölték, a kompenzáció mértékét | 53A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E pedig a bérek 100 százaléka helyett, a rendes és kiegészítô biztosítás hosszának mértékétôl függôen, 65 százalék és 90 százalék közé csökkentették. A munkanélküliek helyettesítési rátáját 90 százalékról 80 százalékra csökkentették, az elsô 5 nap kompenzációját pedig eltörölték. A kormányügynökségek a versenyt a kiszerzôdéseken és a magániskolákban beváltható utalványokon keresztül kényszerítették ki. Az általános orvosoknak pedig engedélyezték a versenyt az állami egészségügyi ellátással szemben. VEZETÔ A KUTATÁSBAN ÉS A TECHNOLÓGIÁBAN Az EU-ban Svédország dolgozta ki a legáthatóbb és legátfogóbb programokat a középtávú növekedés gyorsítása érdekében a kormányzat által következetesen támogatott, hosszú távú innovációs stratégiával, amelyhez figyelemre méltó módon még a nagy válság idején is ragaszkodtak. Az információs technológia népszerûsítésének érdekében a magánhasználatra vásárolt számítógépeket adókedvezményekkel tették vonzóbbá, az oktatási költségeket támogatásban részesítették, és a kormányzat számára kötelezôvé tették a legmodernebb info-kommunikációs eszközök használatát. Svédország ma Európa vezetô országa az információs technológiában, sok dimenzióban az USA-t is megelôzve. Ma Európában itt a legmagasabbak az oktatásra szánt összegek. A kutatásra és fejlesztésre szánt pénzek az 1981-es 2 százalékról idôközben 3,8 százalékra nôttek. Svédország 15 mutató alapján a 3 legjobban teljesítô ország között van, 7 esetében pedig vezetô helyen áll. „AZ INFORMÁCIÓS TECHNOLÓGIA NÉPSZERÛSÍTÉSÉNEK ÉRDEKÉBEN A MAGÁNHASZNÁLATRA VÁSÁROLT SZÁMÍTÓGÉPEKET ADÓKEDVEZMÉNYEKKEL TETTÉK VONZÓBBÁ." Összességében Svédország hatékony eszközöket talált a költségek csökkentésére, beleértve egy jelentôs leértékelést és egy megszorító csomagot, adónövelést és kiadáscsökkentést. Liberalizálta a határozott idejû szerzôdéseket, és ma az egyik legkevésbé szabályozott a munkaerôés a termékpiaci rendszerrel bír. A stratégia legmeggyôzôbb eleme a kutatás felgyorsítására és az információs technológiák népszerûsítésére tett erôfeszítés volt, ami Svédországot vezetô szerepbe juttatta a hosszú távú növekedés minden fontosabb dimenziójában. F I N N O R S Z Á G Finnországot a '90-es évek elején erôsen megrázta a regionális piacainak (a volt Szovjetunió területein) és árupiacának (olyan erôforrás-igényes ágazatokban, mint például a textil-, a faés a papír- | 54 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a ipar) kettôs összeomlása. Árainak versenyképességét Finnország, Svédországhoz hasonlóan, a finn márka meredek (1992 és 1993 közötti 15 százalékos) leértékelésén keresztül szerezte vissza. Egy 1991-ben kötött, kétéves szerzôdéssel a nominálbéreket befagyasztották, ami a következô 2 év során a reálbérek csökkenéséhez vezetett. A kormányzat megpróbálta csökkenteni a költségvetési hiányt, elsôsorban egy kiadási plafon melletti elkötelezôdés segítségével, másodsorban pedig az önkormányzatokat illetô támogatások új alapra helyezésével, a hagyományos elosztás helyett egy problémaorientált rendszert (fôként demográfiai, földrajzi és egészségügyi kritériumok alapján) kialakítva. Ehhez társult az EU-tagság érdekében megvalósított konvergenciaprogram, amely további megszorításokat tartalmazott – a GDP 3,9 százalékának mértékében. Mindezen túl felemelték a tôkejövedelmek adóit, a környezetvédelmi adókat és a közvetett adókat, miközben a munkaadók és munkavállalók keresetfüggô nyugdíj-hozzájárulásait és a nyugdíjjövedelmeket csökkentették. AZ ÚJ TECHNOLÓGIÁK NÉPSZERÛSÍTÉSE Az 1980-as évek elején aktív technológiapolitika lépett érvénybe, amelynek keretében az együttmûködô hálózatok, tréningek és a találmányok kiaknázásának támogatására kiegészítô intézményeket hoztak létre. Az egyik meghatározó tényezô, aminek következtében Finnországnak a súlyos krízis után sikerült ismét növekedési pályára állnia, az volt, hogy a siker kritériumának az innovációt jelölték meg, és ehhez a stratégiához következetesen ragaszkodtak, majd képesek voltak ezt a lendületet megtartani. A másik kulcstényezô az információs technológia korai felkarolása volt, ami a telekommunikációs társadalom finn koncepciójának '90-es évek eleji megjelenésében is tetten érhetô. Manapság a finn dolgozók körében a legmagasabb a felsôfokú végzettséggel rendelkezôk aránya. A jövôbeni növekedés indikátorainak összesítésekor Finnország a második, és ez az ország haladt leggyorsabban a '90-es évek alatt. A legfigyelemreméltóbb adat a kutatásra fordított pénzek aránya a GDP-hez képest: az 1980-as években tapasztalt (messze EU-átlag alatti) 1,2 százalékról, még a válság ideje alatt is folyamatosan növekedve, 2000-re elérte a 3,4 százalékot, ami közel duplája az EU-átlagnak. „FINNORSZÁG VERSENYKÉPESSÉGÉNEK VISSZANYERÉSÉT ELSÔSORBAN VALUTÁJÁNAK LEÉRTÉKELÉSÉVEL ÉS A BÉREK NÖVEKEDÉSÉNEK MÉRSÉKLÉSÉN KERESZTÜL ÉRTE EL." Összességében Finnország versenyképességének visszanyerését elsôsorban valutájának leértékelésével és a bérek növekedésének mérséklésén keresztül érte el. A kormányzat költekezésének megfékezését az önkormányzatok finanszírozásának megváltoztatásával, a kiadási korlátok megszabásával és egy költségcsökkentô csomag bevezetésének segítségével érték el. A kormányzati kiadások GDP-hez mért aránya mára visszatért az EU-átlaghoz. A költségvetés többlettel számolhat, és az adósság relatíve alacsony. | 55A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E SZOCIÁLIS -GAZDASÁGI MODELLEK EURÓPÁBAN Az európai szociális modellnek nincs általánosan elfogadott definíciója. Mi itt a felelôsség, szabályozás és újraelosztás fogalmai segítségével értelmezzük. Felelôsség: Az egyének jóléte érdekében egy elég tágan értelmezett társadalmi felelôsségvállalás érhetô tetten, amely véd a szegénység ellen, és támogatást nyújt betegség, rokkantság, munkanélküliség és idôs kor esetére. A társadalom támogatja, aktívan elôsegíti, és gyakran magára vállalja az oktatást, az egészségmegôrzést és a családi támogatás körébe tartozó feladatokat (az utóbbit transzfereken, illetve lakásépítési és karbantartási támogatásokon keresztül). Szabályozás: A munkaadó-munkavállaló viszonyok intézményesítettek. Alapjukat a társadalmi párbeszéd, a munkajog és kollektív szerzôdések alkotják. A gazdasági környezet elég szabályozott, és a társadalmi partnerek által alakított (ágazati és vállalati szinten egyaránt). A termékpiacon adminisztratív és gazdasági szabályozás érvényesül. A cégalapítás az engedélyek, illetve részben a tulajdonosok és vezetôk képesítésének függvénye. Újraelosztás: A transzferek, pénzügyi támogatások és szociális szolgáltatások mindenki számára hozzáférhetôk. A jövedelmek közötti különbségek – a redisztributív pénzügyi transzfereken, illetve tulajdon-, hagyatékés más adókon keresztül – korlátozottak. Bevett szokás megkülönböztetni a skandináv (gyakran északinak nevezett), a kontinentális (néha korporativista vagy Rajna-vidéki néven futó) és a liberális (úgy is mint kelta vagy angolszász) modellt. Ez utóbbiban alacsonyabb a piac szabályozottsága, kisebbek a juttatások, és fejletlenebb a szociális háló. Ezeken túl Európa déli országait szokás a mediterrán modell elnevezéssel illetni, ahol a család még mindig fontos szerepet tölt be a szociális biztonság megteremtésében. A jövôben egy ötödik – még nem kidolgozott – modell alakulhat ki az újonnan csatlakozó (államszocialista múlttal rendelkezô) országok körében. A rendszerváltás után számos szociális intézményt alapítottak, de ezek mind pénzügyi eszközeik, mind felzárkózás melletti elkötelezettségük tekintetében elmaradnak a régi tagállamokéhoz hasonló, átfogó jóléti rendszerektôl. Ezért ezt az ötödik modellt „felzárkózó modellnek" hívjuk. Európán kívül az USA a viszonyítási pont, amelyet Kanadával, Ausztráliával és Új-Zélanddal együtt említve szokás a „tengerentúli angolszász modellnek" nevezni. Japán csakúgy, mint Ázsia többi iparosodott országa, kívülálló ebben a diskurzusban. | 56 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Ha visszaemlékezünk a legjobban és legrosszabbul teljesítô gazdaságok rangsorára, látjuk, hogy a legjobb három a skandináv modell, míg a három nagy kontinentális gazdaság a kontinentális modell része. Az Egyesült Királyság és Írország az angolszász modellbe sorolandó, utóbbi esetében több évtizednyi, lehangolóan lassú fejlôdés utáni, gyors felzárkózás eredményeként, elôbbinél pedig egy igen kiegyenlítetlen történelmi fejlôdést követôen (az 1970-es évekre elveszítve az egy fôre jutó GDP-ben mért meghatározó elônyét, csupán a '90-es évekre visszanyerve a növekedési dinamikát). „AZ INTÉZMÉNYI STRUKTÚRÁKAT ÉS POLITIKÁKAT TEKINTVE A LEGSIKERESEBB EURÓPAI ORSZÁGOK STRATÉGIÁI JELENTÔS MÉRTÉKBEN KÜLÖNBÖZNEK AZ AMERIKAI RENDSZERTÔL." Meglepô módon, nagyon hosszú távon vizsgálva, a növekedési különbségek igen csekélyek. Az 1960 és 1990 közötti idôszakot például véve, a hosszú távú növekedési ütem három európai (a skandináv, a kontinentális és az angolszász) modell, illetve a tengerentúli angolszász modell esetében is 3,3 százalék és 3,6 százalék között volt. A növekedés csupán a mediterrán modell esetében nagyobb, és nagyon kicsi az ingadozás a modelleken belül (legalacsonyabbak az Egyesült Királyság és Új-Zéland mutatói). EGY ÚJ EURÓPAI MODELL FELÉ: A JELLEMZÔK KÍSÉRLETI VÁZLATA Az intézményi struktúrákat és politikákat tekintve a legsikeresebb európai országok (Dánia, Finnország, Svédország) stratégiái jelentôs mértékben különböznek az amerikai rendszertôl, fôként a jóléti és kormányzati részvétel dimenzióiban, illetve az újraelosztás és képzés melletti elkötelezettség tekintetében. A három északi ország munkaerô-piaci politikája nagy rugalmasságot ad a vállalatoknak (például könnyû az alkalmazottakat elbocsátani), mégis jelentôs erôforrások támogatják az egyének biztonságát, egyik oldalról a szegénység megelôzésében, másfelôl az új munkahelyek keresésénél vagy a magasabb képesítések megszerzésénél nyújtott támogatások formájában. A rendszert ezért gyakran a „rugalmas biztonság" (flexicurity) elnevezéssel illetik, amelynek alapja az „aktív munkaerôpiaci politika". Ezek az országok nagy jelentôséget | 57A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E tulajdonítanak az új technológiáknak, a hatékony termelésnek és a vállalatok versenyképességének. Az Egyesült Államokkal szemben erôsen támaszkodnak a proaktív iparpolitikára és a kormányzati támogatásra az információs technológia, a kutatóügynökségek, illetve a regionális és ágazati politika terén. A fejlett jóléti államokra leselkedô veszélyek közül jó pár felbukkant a válságok során, például a termelésnél gyorsabban emelkedô költségek, az adóknál sebesebben növekvô kormányzati kiadások formájában. Ekkor a kormányok új stratégiába kezdtek. A jóléti állam elveinek és a környezetvédelmi céloknak a feladása nélkül kezdték el továbbfejleszteni az intézmények és ösztönzôk rendszerét. Hitünk szerint ezen észak-európai országokban (illetve Hollandiában, Nagy-Britanniában és más kisebb országokban) végbement politikai reformok bizonyos elemei arra utalnak, hogy elképzelhetô egy megreformált Európai Modell, amely összeegyezteti a jólét és a fenntarthatóság eszményét a hatékonyság és a piaci ösztönzés világával. „A FEJLETT JÓLÉTI ÁLLAMOK A VÁLSÁGOK NYOMÁN ÚJ STRATÉGIÁBA KEZDTEK. A JÓLÉTI ÁLLAM ELVEINEK ÉS A KÖRNYEZETVÉDELMI CÉLOKNAK A FELADÁSA NÉLKÜL KEZDTÉK EL TOVÁBBFEJLESZTENI AZ INTÉZMÉNYEK ÉS ÖSZTÖNZÔK RENDSZERÉT." A sikeres politikai innovációk által képviselt, megreformált modell a következôkben különbözik a régi jóléti államtól: A szociális rendszer befogadó és erôs marad, de a szegénységet csökkenteni hivatott támogatások mértéke függ az egyéni hozzájárulástól, és a juttatások bizonyos feltételekhez kötöttek. A munkapiaci aktivitás serkentése érdekében csökkentek a helyettesítési arányok, de nemzetközi viszonylatban még mindig magasak. Az egyenlôség megteremtése érdekében a jóléti rendszer inkább szolgáltatáscentrikus (gyerek-, öregés fogyatékosgondozókkal), mint juttatáscentrikus. Az adók relatíve magasak, de összhangban vannak a kiadásokkal, annak érdekében, hogy a jövôbeli nyugdíjak és a jelenlegi adósságok finanszírozásának mérlege középtávon pozitív egyenleget mutasson. | 58 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A bérek magasak, ám a piaci körülmények változása esetére az egyének pozíciói nem garantáltak. A munkanélkülivé válók számára felkínált segélyek és képzési lehetôségek személyre szabottak, kevésbé bürokratizáltak, decentralizáltabbak, és a közszolgáltatásokat a magánügynökségek egészítik ki. A munkajóléti szolgáltatások bevezetése decentralizált – esetenként a magánszféra által támogatott – módon megy végbe. A feltételek a nehézségek méreteitôl és körülményeitôl függenek, de a mögöttes filozófia értelmében a munkanélkülieknek nyújtott segítség során inaktivitásuk miatt nem büntetik ôket. „AZ EGYENLÔSÉG MEGTEREMTÉSE ÉRDEKÉBEN A JÓLÉTI RENDSZER INKÁBB SZOLGÁLTATÁSCENTRIKUS, MINT JUTTATÁSCENTRIKUS." A részmunkaidôs és az életciklushoz alkalmazkodó munkakörök létrehozását támogatják. Ebben a megközelítésben a részmunkaidôs foglalkoztatásban dolgozók (arányosan részesülve a szociális juttatásokból) saját szabad akaratukból, személyes döntésük alapján, nem pedig a nemek közötti egyenlôtlenség kényszerétôl vezérelve választanak ilyen munkát. A politika által felkarolt új technológiák és fejlesztési stratégiák – a régi iparágak támogatásával szemben – a jóléti állam túlélésének elôfeltételei, továbbá érdekesebb és nagyobb kihívást jelentô munkaköröket teremtenek. Ugyanakkor az új európai modell különbözik az amerikai modelltôl, legalábbis a következôkben: A jóléti költségek karcsúsítása és az ösztönzôk fejlesztése ellenére a szociális háló még mindig átfogó védelmet nyújt a gazdasági, társadalmi és különösen az egészségügyi kockázatok ellen. A környezetvédelmi és társadalompolitikai célok, a bevételek méltányos elosztása és a szegénység elleni küzdelem továbbra is fontos szerepet tölt be a politikai napirendben. | 59A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E A kormányzati és közintézmények proaktív szerepet játszanak a fejlesztések, a hatékonyság, a strukturális változások, a magasabb képzettség és az élethosszig tartó tanulás támogatásában, illetve meghatározó arányban a közösségi intézmények látják el az oktatási és egészségügyi feladatokat, amelyek minden állampolgár számára elérhetôk, kiváló minôségben és megfizethetô árakon. A társadalmi partnerek (munkaadókat és munkavállalókat képviselô intézmények) beleszólnak a bérek alakulásába és a munkajog fejlôdésébe, illetve általában jelen vannak a gazdaságpolitikai döntéseknél. „AZ ÚJ JÓLÉTI ÁLLAMBAN A VÁLLALATOK RÉSZBEN VÉDETTEK A MAGAS ADÓKTÓL. A MAGAS ADÓK A FOGYASZTÁST ÉS KÜLÖNÖSEN AZ ENERGIÁT ÉRINTIK." Az állami szektor nagy, és az adók magasak, bár vannak a költekezés növekedését gátló mechanizmusok, és a józan pénzügyi politikát támogató fiskális szabályok a nagy kereslet idôszakaiban is. A vállalatok részben védettek a magas adóktól. A magas adók a fogyasztást és különösen az energiát érintik. ÖSSZEGZÉS Jelen írásunk azt vizsgálta, hogy az európai társadalmi-gazdasági modell, amely különös hangsúlyt helyez a társadalmi befogadásra és az ökológiai felelôsségre, vajon felelôssé tehetô-e Európának a kibocsátás, a termelékenység és a foglalkoztatás terén a '90-es évek óta tartó lehangoló teljesítményéért. A sikeres országok közös jellemzôje, hogy a versenyképesség megtartása érdekében bátor reformokon mentek keresztül, aminek során, illetve eredményeképpen: – Bátorítják a magas foglalkoztatást; – Kiegészítik a legkevésbé képzettek jövedelmét; ösztönzik az átképzést és a mobilitást anélkül, hogy garantálnák a meglévô munkahelyeket (flexicurity); – Ösztönzôkkel szolgálnak a cégek és a dolgozók számára is – alacsony társasági adókkal, illetve a „jutalmazás és kényszerítés" módszerét alkalmazva; – Ágazati és regionális politikát folytatnak – a régi és az újonnan fejlôdô iparágakra építve; – Kidolgozták a kiegyensúlyozott és irányított rugalmasságot: arányos juttatásokkal, a részidôseket elônyben részesítve és egyenlô esélyt garantálva férfiaknak és nôknek. | 60 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a – A megfontolt fiskális politikát nem önálló célnak tekintik, hanem a pénzügyi manôverekhez szükséges lehetôségek megteremtésének eszközeként gondolnak rá. – Befektetés a jövôbe: a K+F, az oktatás, az életen át tartó tanulás és a technológia elterjesztése terén. „A KORMÁNYZATNAK NEM GÁTOLNIA, HANEM SEGÍTENI KELL A STRUKTURÁLIS VÁLTOZÁSOKAT, MELYHEZ A HATÉKONY ÁLLAMIGAZGATÁSSAL ÉS MEGFONTOLT FISKÁLIS POLITIKÁVAL JÁRULHAT HOZZÁ." Az országok között különbségek figyelhetôk meg, fôként olyan dimenziókban, mint hogy mekkorák az adók és a kormányzati költekezések a GDP arányában, hogy mennyire teljes körûek vagy célzottak a szolgáltatások, illetve hogy mekkora a kormány és a verseny szerepe. Ugyanakkor az összes sikeres országban tüzetesen átvizsgálják a kormányzati költekezéseket, és komolyan veszik az állami szektor igazgatását. A dolog érdekessége, hogy a reformok ugyanabba az irányba haladnak, nagyrészt függetlenül a kiinduló modelltôl. Összességében megállapítható, hogy az európai modell nem gátja a versenyképességnek, feltéve ha érvényesül két feltétel. Ezek egyike az, hogy a reformok a dinamizmus és a változás szolgálatába állva ösztönözzék az üzleti szféra és a munkaerôpiac fejlôdését; bátorítsák a befektetéseket a hosszú távú növekedést segítô erôforrásokba (lásd lisszaboni célok). A kormányzatnak pedig nem gátolnia, hanem segíteni kell a strukturális változásokat, amelyhez a hatékony államigazgatással és egy olyan megfontolt fiskális politikával járulhat hozzá, amelyet nem önálló célnak tekint, hanem a pénzügyi manôverekhez szükséges lehetôségek megteremtésének eszközeként gondol rá. Ezek a reformok az európai modellt versenyképessé teszik a magas jövedelmû régiókban, és a globalizációt egy lefelé tartó versenybôl egy felfelé törô versennyé alakítják, érvényre juttatva a jövôt megalapozó olyan fontos szempontokat, mint amilyen az innováció, az oktatás, az élethosszig tartó tanulás és az új technológiák. (Fordította: Liska János) Hétköznapi globalizáció – szeptember Legkésôbb a rendszerváltás óta a globalizáció már Magyarországon sem egy absztrakt, tudományos kifejezés, hanem egy konkrét élettapasztalat, az emberek életére kiható mindennapi folyamat. A globalizáció egy rendkívül összetett, sokrétû jelenség, amelyet nem lehet leszûkíteni egy-egy jól megfigyelhetô hatásra vagy eseményre. Mindazonáltal a közvélemény jelentôs részében erôsen leegyszerûsített és döntôen negatív kép él a globalizációról. Ezen negatív megítélés gyökere a változástól, az ismeretlentôl való félelem, az a szorongás, amely az életünk fô folyamatai feletti irányítás elvesztésétôl való aggodalom következtében alakulhat ki az emberekben. A hétköznapi félelmek egy része jogos, egy másik, nem jelentéktelen része viszont indokolatlanul borúlátó. De még az utóbbinál is nagyobb probléma, hogy a közvélemény többsége kizárólag negatív folyamatként látja a globalizációt – annak számos elônyös vonzata, társadalmi és egyéni haszna, illetve az általa nyíló lehetôségek sora elsikkad a problémákra és félelmekre koncentráló közvélekedésben. A DEMOS tanulmányának célja, hogy bemutassa azon területeket, amelyeken a globalizáció elônyei egyértelmûek és kézzelfoghatóak. Felfogásunk szerint két dimenziója van ezen elônyöknek: egy materiális és egy lelki-intellektuális. Lényegében mindkettô a mobilitás növekedésérôl szól. Egyrészt a globális folyamatok hatására a szó fizikai értelmében is könnyebb a világ „részévé" válni, utazni akár mint turista, akár mint üzletember, vagy mint diák, tanár. Más országokat meglátogatni, ott tanulni vagy dolgozni már sokkal gyorsabb, olcsóbb, és könnyebb mint régen (különösen igaz ez egy posztszocialista ország lakóira). Egyúttal az információs forradalom hatására hihetetlen mértékben megnôtt az elérhetô információ mennyisége, lehetôségünk van az eddiginél sokkal szélesebb körbôl tájékozódni és tanulni, és sokkal nagyobb körben kapcsolatokat tartani, eszmét cserélni. Dolgozatunk igyekszik ezen elônyöket részletesen ismertetni és azokat releváns számadatokkal is alátámasztani, hogy mind jelenlegi pozíciónkat, mind jövôbeni lehetôségeinket felmérhessük a globalizálódó világban. Az egészség – befektetés – október Az egészségi állapot hatása a gazdasági teljesítôképességre és az életminôségre Amilyen sokat beszélünk az egészségi állapotról, annyira nem vesszük azt még mindig komolyan. Pedig az általános egészségi állapot fejlesztése egy ország gazdasági fejlôdésének és társadalmi kohéziójának záloga lehet. Az egészséges ember hatékonyabb munkaerô, kevesebbet betegeskedik, tovább és magasabb színvonalon képes dolgozni. Az egészséges állampolgár pedig elégedettebb, aktívabb, életét jobbnak érzi, mint akinek nem tökéletes az egészsége. Ráadásul nemcsak maga a fizikai-lelki egészség, de már az ahhoz vezetô út is boldogító: a különféle közösségi egészségfejlesztô programok, a mozgás, sport önmagukban is életminôség-javító, közösségfejlesztô hatásúak – míg végül mindez a gazdasági teljesítmény fokozódásához vezet. A projekt keretében írott tanulmányunkban az egészségi állapot összetett és erôteljes hatásait közérthetô formában megfogalmazva világítjuk meg elsôsorban döntéshozók és vállalatvezetôk számára: a lakosság, a munkavállalók egészségi állapotára figyelmet fordítani, azt fejleszteni több pusztán dicséretes jócselekedetnél. Több, hiszen a vállalat számára forintban, a politikának pedig adott esetben szavazatokban kifejezhetô eredményeket hoz. A tanulmányhoz kapcsolódó konferencián, 2007. október 3-án neves elméleti szakemberek és a lakossági vagy vállalati egészségfejlesztés hozadékait a gyakorlatban megtapasztalt vállalatok, önkormányzatok képviselôi adnak majd elô a témában. A kiadványainkról és konferenciáinkról a www.demos.hu oldalon talál aktuális tájékoztatást. A DEMOS MAGYARORSZÁG LEGÚJABB TANULMÁNYAI ÉS KONFERENCIÁI | 62 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Katinka B A R Y S C H A KELET NYUGAT ELLEN? AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL A BÔVÍTÉS UTÁN Az EU keleti bôvítése eddig gazdasági sikernek bizonyult. A régi és az új tagok közötti kereskedelem növekszik. A nyugat-európai vállalatok beruházásai több százezer munkahelyet segítettek létrehozni, és sokmilliárd euró profitot termeltek a befektetôknek. A Lengyelországból, Magyarországról és más országokból érkezô munkavállalók betöltötték a hiányszakmákat azokban az országokban, amelyek megnyitották munkaerôpiacukat. Az EU költségvetése Európa legszegényebb térségeit támogatja. Még a kelet-európai gazdák is – akik korábban a régió legkeményebb EU-szkeptikusai voltak – sokkal boldogabbak, hogy termékeiket az egész EU-nak eladhatják, és legalább részlegesen hozzájuthatnak az EU mezôgazdasági támogatásaihoz. „AZ EU POLITIKAI ÉRTELEMBEN AZONBAN MÉG NEM EMÉSZTETTE MEG AZ ÚJ TAGÁLLAMOK CSATLAKOZÁSÁT." Az EU politikai értelemben azonban még nem emésztette meg az új tagállamok csatlakozását. Németország, Ausztria és több régi tagállam szavazói és politikusai úgy vélik, a bôvítés kárt okozott gazdaságaiknak. A „régi" EU-ban sokan azt gondolják, hogy a kibôvült egységes piacon a verseny „igazságtalanná" vált. Brüsszel utcáin 2005 márciusában ezrek tüntettek az „Európai Szociális Modell" bôvítés utáni erodálódása ellen. Franciaországban a bôvítés ellenzése volt az egyik fô oka annak, hogy oly sokan szavaztak az uniós alkotmánytervezet ellen. Nemcsak Franciaországban, de Ausztriában, Dániában, Finnországban, Németországban, Hollandiában és Nagy-Britanniában is csak az emberek kisebbsége támogatja a további bôvítést. | 63A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Katinka Barysch, a londoni székhelyû Európai Reformközpont (Centre for European Reform) nevû nemzetközi agytröszt vezetô közgazdásza. | 64 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A „régi" EU-ban az egyre növekvô elégedetlenséget a munkahelyeket – a helyi bérszínvonal alatt dolgozva és a szociális standardokat semmibe véve – „ellopó" lengyel vízvezeték-szerelôrôl és litván építômunkásról élô téves képzetek táplálják. A lassan növekedô Németország és Olaszország munkavállalói féltékenyek az új tagállamok gazdasági sikerét látva. Sokan úgy vélekednek azonban, hogy ezt a sikert úgy érték el, hogy a „méltánytalan" adóverseny és a szociális szempontok háttérbe szorításának segítségével keletre csalogatták a beruházásokat. Néhány nyugat-európai tart attól, hogy a bôvítés az Európai Uniót a bérek, az adók és a szociális standardok terén is csökkentési versenyre (race to the bottom) kényszeríti. Azt mondják, a keleteurópaiak számára ismeretlen az Európai Szociális Modell szolidaritása. A legtöbb német, olasz és francia az új tagokat egyszerûen a liberális kapitalisták angolszász táborába helyezné. Ezt a benyomást csak tovább erôsíti, hogy a kelet-európaiakat szoros politikai szálak fûzik az USA-hoz és Nagy-Britanniához. „A KELET-EURÓPAI MUNKAVÁLLALÓK TÖMEGES BEÁRAMLÁSA NYUGATEURÓPÁBA TERMÉSZETESEN NEM VALÓSULT MEG, MIVEL A LEGTÖBB EU-TAGÁLLAM NEM NYITOTTA MEG MUNKAERÔPIACÁT A KELET-EURÓPAI MUNKAVÁLLALÓK ELÔTT." A keleti bôvítés közvetlen hatása a régi EU-ra csekély jelentôségû. Az új tagok jobb gazdasági teljesítménye még némileg dinamizálhatta is az európai gazdaságot. Mivel azonban a tíz új tagállam az EU GDP-jének csupán 5 százalékát adja (ami vásárlóerô-paritáson számolva is csak 10 százaléknak felel meg), túl kicsik ahhoz, hogy be tudják tölteni Európa gazdasági motorjának szerepét. Gazdasági értelemben a bôvítés azzal ért fel, mintha a 380 milliós és tízezer milliárd euró értékû, egységes piachoz egy Hollandia nagyságú gazdaság csatlakozott volna. Ennek ellenére Nyugat-Európában sokak félelme az volt, hogy a bôvítés a kereskedelem, a beruházások és mindenekelôtt a migráció által nagy – és negatív – hatással lesz gazdaságaikra. A LENGYEL VÍZVEZETÉK-SZERELÔ Egy 2004 elején végzett közvélemény-kutatás szerint a németek 73 százaléka számított arra, hogy a bôvítés veszélyezteti majd az állását. A németek különösen érzékenyek a migráció kérdésére, nem utolsósorban azért, mert annak a több millió kelet-európainak a 60 százaléka, akik a bôvítés elôtt költöztek az EU-ba, Németországban telepedett le | 65A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E – ráadásul olyan idôszakban, amikor a munkanélküliség gyorsan növekedett. A második legnépszerûbb célpont, Ausztria a kelet-európai bevándorlók további 5–10 százalékát fogadta be. A kelet-európai munkavállalók tömeges beáramlása Nyugat-Európába természetesen nem valósult meg, mivel a legtöbb EU-tagállam nem nyitotta meg munkaerôpiacát a kelet-európai munkavállalók elôtt. 2004 májusában mindössze három EU-tag – Írország, Svédország és Nagy-Britannia – szüntetett meg minden megkötést. A másik 12 régi tagállam egy részében a lengyelek, a magyarok és a többi, új tagország munkavállalói akár 2011-ig is munkavállalási engedély megszerzésére lesznek kötelezve. „MÉG AZOKBAN AZ ORSZÁGOKBAN IS, AHOL MINDEN KORLÁTOZÁST FELOLDOTTAK, A KELET-EURÓPAI MUNKAKERESÔK SZÁMA ALACSONY MARADT." Még azokban az országokban is, ahol minden korlátozást feloldottak, a kelet-európai munkakeresôk száma alacsony maradt. Svédországban 2004 májusa óta mindössze 22 ezer kelet-európai kért tartózkodási engedélyt, ezzel a munkaerôpiac 0,07 százalékos növekedését okozva. Írországban 85 ezres növekedést regisztráltak – munkaerôpiacához képest ez a legnagyobb relatív növekedés –, és továbbra is aktívan toboroznak kelet-európaiakat a helyi hiányszakmák betöltésére. A brit Nemzeti Statisztikai Iroda (UK Office of National Statistics) jelentése szerint 2004 májusa és 2005 márciusa között 175 ezer új munkavállalót regisztráltak az új tagállamokból, akiknek a 40 százaléka valószínûleg már a csatlakozás elôtt is az országban tartózkodott. Ezek szerint a bevándorlás havonta nagyjából 10 ezer fô körül lehetett, ami aligha okozhat ellenôrizhetetlen beáramlást egy 60 milliós országnak. „HABÁR A KORLÁTOZÁSOK MEGSZÜNTETÉSE NÉPSZERÛ CÉLORSZÁGGÁ TETTE NAGY-BRITANNIÁT, ÍRORSZÁGOT ÉS SVÉDORSZÁGOT, SZÁMOS KELET-EURÓPAI TOVÁBBRA IS A NAGYOBB BEVÁNDORLÓ KÖZÖSSÉGEKHEZ VALÓ CSATLAKOZÁST PREFERÁLJA." Habár a korlátozások megszüntetése népszerû célországgá tette Nagy-Britanniát, Írországot és Svédországot, számos kelet-európai továbbra is a nagyobb bevándorló közösségekhez való csatlakozást preferálja, Németországban és Ausztriában. A lengyel külügyminisztérium tájékoztatása szerint a csatlakozás óta a kivándorló lengyelek 30 százaléka Nagy-Britanniába és Írországba ment, míg az életben maradt megkötések ellenére nagyjából hasonló arányban választották Németországot (összehasonlító adatok a többi új tagállamból nem állnak rendelkezésre). Közülük sokan feltehetôen a virágzó feketegazdaságban dolgoznak, beindították saját üzletüket, vagy ideiglenes szerzôdéssel vállalnak munkát. Összességében a régi EU-ban dolgozó kelet-európaiak száma alacsony, de jelenlétük aránytalanul nagy | 66 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a politikai felháborodást okoz Franciaországban, Németországban, Svédországban és más országokban. A régi EU legtöbb munkavállalója nem várja nagy lelkesedéssel azt a napot, amikor eltörlik a munka szabad áramlását korlátozó intézkedéseket. A migrációs hullámok nagyságát köztudottan nehéz megjósolni, de több kutató szerint a munkaerôpiacok megnyitása után, minden évben 100-400 ezer kelet-európai megy majd Nyugatra munkát keresni. Feltéve, hogy eltart egy-két évtizedig, amíg mindenki, aki mozdulni akar, azt meg is teszi, 2020-ra prognosztizálják azt, hogy 2-3 millió új tagállambeli lakik majd a régi EU területén. Ez soknak tûnik, ám az EU jelenlegi népességének mindössze a 0,5-0,8 százalékát teszi ki. AZ „ÖREG" EURÓPÁNAK VÁLTOZNIA KELL A bôvítéshez kapcsolódó félelmek jóval túlnyúlnak a vágóhidakra vagy az építkezésekre gyakorolt hatásokon. A nyugat-európaiak tudatában vannak annak, hogy az olcsó kelet-európai munkavállalókat ugyan távol tarthatják munkaerôpiacaiktól, de azt nem akadályozhatják meg, hogy a vállalataik menjenek oda, ahol a munkaerô olcsóbb. A közvetlen külföldi beruházások általában a származási és a célországnak egyaránt elônyösek. Ezeket az elônyöket viszont nem mindig könnyû észrevenni. A keleti bôvítésre abban az idôben került sor, amikor több nyugat-európai ország is fájdalmas strukturális reformokon ment (és megy) keresztül, ilyen például a munkavállalói biztonság vagy a jóléti juttatások csökkentése. „A RÉGI EU LEGTÖBB MUNKAVÁLLALÓJA NEM VÁRJA NAGY LELKESEDÉSSEL AZT A NAPOT, AMIKOR ELTÖRLIK A MUNKA SZABAD ÁRAMLÁSÁT KORLÁTOZÓ INTÉZKEDÉSEKET." Németországban a vezetôk (sikerrel) követelték a bérek korlátozását, tekintettel a keleti költségcsökkentési versenyre. A Daimler-Chryslertôl a Siemensig sok vállalat azzal fenyegetôzött, hogy termelését keletre helyezi át, kivéve, ha a munkavállalók elfogadják, hogy több órát dolgoznak ugyanazért a pénzért vagy még kevesebbért. Németországban a reálbérek évek óta stagnálnak, és a munkáltatói költségek újra elérték az 1990-es évek közepének szintjét. Németország megszorításai azonban | 67A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E növelték a nyomást a nagy nyugat-európai kereskedelmi partnerekre. Olaszország, Franciaország és mások most azért küzdenek, hogy versenyképesség tekintetében utolérjék Németországot. Ennek eredményeként 2001 óta a munkáltatói költségek az egész euró-zónában átlagosan évi 0,5 százalékkal csökkentek. Lehetetlen megmondani, hogy a bérkorlátozások és a munkaerô-piaci reformok mennyiben tekinthetôk a keleti bôvítés közvetlen következményeinek. Úgy tûnik, hogy a több milliónyi olcsón foglalkoztatható munkavállalóhoz való hozzáférés lehetôsége megerôsítette a nyugat-európai vállalatvezetôket alkalmazottaikkal szemben. Azonban, miként fentebb rámutattunk, a kiélezett globális versenyben néhány termelési folyamat áthelyezése vagy a háttérszolgáltatások szintén menthettek meg munkahelyeket. Még ha Kelet-Európa holnap el is tûnne a Föld színérôl, a társadalmi és demográfiai trendek (mint az elöregedés és a hagyományos családmodell eróziója), az európai integráció (az egységes piac és a monetáris unió által) és a globális verseny (Kínával, Indiával, az Egyesült Államokkal és másokkal) mindenképp alkalmazkodásra kényszerítené a régi EU országait. Mindazonáltal ezekben az országokban sokan nem értik a globalizációt, vagy tagadják társadalmaik változó jellegét. Amikor állásuk elvesztésétôl félnek, gyorsan Kelet-Európára mutogatnak. Franciaországban a munkahelyek elvándorlásáról kialakult, szenvedélyes vita legfôbb célpontjai az új tagállamok (és a taggá válásra még várakozó országok, köztük Törökország). A németek egy része attól tart, hogy a keleti bôvítés országukat „bazárgazdasággá" alakítja, amely csak összegyûjti a korlátozott számú késztermékeket, de a munka nagy részét a keleti határokon kívül végzik el. „LEHETETLEN MEGMONDANI, HOGY A BÉRKORLÁTOZÁSOK ÉS A MUNKAERÔPIACI REFORMOK MENNYIBEN TEKINTHETÔK A KELETI BÔVÍTÉS KÖZVETLEN KÖVETKEZMÉNYEINEK." Amint fent említettem, az ilyen jellegû félelmek együtt jártak annak a felfogásnak a kialakulásával, miszerint az új tagok igazságtalan eszközökkel, konkrétan alacsony adókkal, a szociális védôháló alacsony szintjével és a munkavállalói jogok hiányával csábítják keletre a nyugat-európai vállalatokat. Röviden, Nyugat-Európában sokan könyörtelen angolszász kapitalistákként gondolnak az új tagállamokra, és az a véleményük, hogy csatlakozásuk aláássa a dédelgetett „Európai Szociális Modellt". | 68 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Az új tagállamok valódi helyzete ennél sokkal komplexebb. Az új tagok – Nagy-Britanniához, Írországhoz és bizonyos mértékben a skandináv országokhoz hasonlóan – viszonylag rugalmas munkaerôpiaccal büszkélkedhetnek. Ezekkel az országokkal ellentétben viszont KeletEurópát nagyon magas munkanélküliség sújtja, még nagyobb, mint Németországot, Franciaországot vagy Olaszországot. Az új tagok hasonlítanak az eurózóna országaira abban, hogy bôkezû társadalombiztosítási rendszerük van, amelyet a bérek megadóztatásából finanszíroznak. IGAZSÁGTALAN ADÓVERSENY ? A kelet-közép-európai országok többsége a csatlakozás elôtt csökkentette társasági adókulcsát annak érdekében, hogy kompenzálja a diszkriminatív adócsökkentések eltörlését, ami az EU állami segítségnyújtási szabályainak (EU state aid rule) értelmében kötelezô. Az adócsökkentések egész Kelet-Közép-Európában elterjedtek, és úgy tûnik, a régi EU-t is elérik, ami táplálja azokat a félelmeket, hogy az adókulcsok terén csökkentési verseny van. 2005 januárjában Ausztria 34 százalékról 25 százalékra csökkentette társasági adókulcsát. Három hónappal késôbb a német kormány bejelentette a nyereségadó 25 százalékról 19 százalékra történô csökkentését (habár a javaslat a törvényhozás felsô házában ellenállásba ütközött). „FONTOS SZERTEOSZLATNI AZT A MÍTOSZT, MISZERINT KELET-EURÓPA EGY ADÓPARADICSOM, AMELY A MAGAS ADÓKULCSOKKAL BÍRÓ SZOMSZÉDOK KÁRÁRA GYARAPSZIK." Nem világos, hogy ezek a reformok az EU-bôvítés közvetlen következményei, vagy esetleg egy tágabb értelemben vett nemzetközi trend részei, amely a közvetlen adózás (jövedelemadó, nyereségadó) csökkentése és a közvetett adózás (áfa, tulajdonra kivetett adó) növelése felé mutat. Fontos ugyanakkor szerteoszlatni azt a mítoszt, miszerint Kelet-Európa egy adóparadicsom, amely a magas adókulcsokkal bíró szomszédok kárára gyarapszik. Általánosságban az adózási szint az új tagállamokban alacsonyabb, mint az EU-15-ökben, de nem sokkal. 2002-ben a 2004-ben csatlakozott tíz ország a GDP-je 37 százalékának megfelelô összeget gyûjtött be adó formájában, míg az akkori EU-15-ökben ez az arány valamivel több, mint 40 százalék volt. Csakúgy, mint az EU egészében, az új tagállamok között is jelentôs | 69A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E különbségek vannak. Litvánia adózási szintje Írországéval áll párban (a GDP 28 százaléka), míg Lengyelországé és Szlovéniáé eléri Németországét (40 százalék körül). Igaz viszont, hogy az új tagállamokban a társasági adókulcsok jelenleg jóval alacsonyabbak, mint a régi Európai Unióban, jellemzôen 15–20 százalék között vannak, szemben Németország, Olaszország és Franciaország 34–38 százalékos kulcsával. Ez azonban nem jelenti automatikusan azt, hogy a kelet-európai kormányok félnének megadóztatni a helyi vállalatokat. A nyugateurópai adórendszereken a mentességek ütnek lyukat, és sok ország gáláns szabályokat hoz annak érdekében, hogy ösztönözzön bizonyos beruházásokat. Tehát az effektív társasági adókulcs gyakran alacsonyabb, mint a hivatalos kulcs (headline rate). Az effektív társasági adóra vonatkozó becslések nagyban különböznek. Egyes számítások szerint Németországban az effektív társasági adókulcs a hivatalos adókulcs kevesebb, mint fele (38 százaléka). Az OECD számítása szerint 2003-ban Németország a GDP-je 1,3 százalékát, Franciaország 2,5 százalékát gyûjtötte be társasági adóból. Érdemes összehasonlítani ezt az olyan, állítólag alacsony adókulcsokkal rendelkezô országokkal, mint Írország és Nagy-Britannia (a GDP 3,8 és 2,8 százaléka) vagy Szlovákia és Magyarország (2,8 és 2,2 százalék). De ha fel is tesszük, hogy az effektív társasági adókulcsok Kelet-Közép-Európában jelentôsen alacsonyabbak, mint a régi EU-ban, ebbôl nem feltétlenül következik, hogy az adópolitika áll KeletEurópa beruházási „boomjának" hátterében. Befektetôk körében végzett felmérések azt mutatják, hogy az adózási szint csak egy azon tényezôk között, amelyeket a vállalatok figyelembe vesznek, amikor beruházásaikról döntenek. Más tényezôk, mint például a gazdasági és politikai stabilitás, a munkaerô minôsége, a jövedelmi és termelékenységi mutatók, a piac mérete vagy a nagy piacok közelsége gyakran többet számítanak. „BEFEKTETÔK KÖRÉBEN VÉGZETT FELMÉRÉSEK AZT MUTATJÁK, HOGY AZ ADÓZÁSI SZINT CSAK EGY AZON TÉNYEZÔK KÖZÖTT, AMELYEKET A VÁLLALATOK FIGYELEMBE VESZNEK, AMIKOR BERUHÁZÁSAIKRÓL DÖNTENEK." A KELET-EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL Az a nézet, miszerint Kelet-Európa imádja az alacsony adókat, csak tovább erôsödött azáltal, hogy négy új tagállam is bevezette az egykulcsos adót. A trendet 1994-ben Észtország indította be, amit azóta a többi balti állam és Szlovákia is folytatott. A régió más országai jelenleg vitát folytatnak az egykulcsos adó bevezetésérôl. Az egykulcsos adót általában nagyon alacsony adókulcson rögzítik. A skála a Szlovákiában bevezetett 19 százalékos kulcstól Litvánia 33 százalékos adókulcsáig terjed, és egyes kormányok további csökkentéseket terveznek. | 70 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Az ilyen radikális adóreformok sok nyugat-európai liberális képzeletét megragadták. Kelet-Európa könnyû és egyszerû jövedelemadó-rendszereit a saját országaikban látott, komplikált és nehézkes rendszerekhez hasonlítják – és a Kelet másolását kérik kormányaiktól. Sajátos okai voltak annak, hogy miért volt jó ötlet az egykulcsos adó bevezetése Kelet-Európában. Ilyenek mindenekelôtt a helyi adóadminisztráció gyengesége és az adókerülés elterjedtsége. Annak is meg vannak az indokai, hogy miért ragaszkodnak a nyugat-európai országok a kifinomultabb, progresszív adórendszerekhez. Ez például a társadalmi igazságosság (magasabb adókulcs a jobban keresôknek) és az adórendszer közpolitikai célokra való felhasználása (a nyugdíj-megtakarítások vagy az ingatlantulajdonlás ösztönzése). „AZ ALACSONY JÖVEDELEMADÓ-KULCSOK ÉS A SZÉLES KÖRÛ ADÓKERÜLÉS KÖVETKEZTÉBEN A KELET-EURÓPAI ORSZÁGOK JÓVAL KEVESEBB BEVÉTELHEZ JUTNAK JÖVEDELEMADÓBÓL, MINT A NYUGAT-EURÓPAIAK." Az alacsony jövedelemadó-kulcsok és a széles körû adókerülés következtében a kelet-európai országok jóval kevesebb bevételhez jutnak jövedelemadóból, mint a nyugat-európaiak (2002-ben a tíz új csatlakozó között a GDP 5,4 százaléka, szemben az eurózóna 9,9 százalékával). Ehelyett az új tagállamok kormányai a jövedelmek megadóztatásának más formáira, például a társadalombiztosítási járulékokra támaszkodnak. Ennek következtében az új tagállamokban általában magasabbak a munkabért érintô adók, mint a „régi" tagoknál. Lengyelországban, Magyarországon és Szlovákiában például a társadalombiztosítási járulékok csaknem 40 százalékkal növelik meg a munkaadók költségeit, többel, mint Németországban vagy Olaszországban, és kétszer annyival, mint Nagy-Britanniában. A tíz új tag átlagban a GDP 14,5 százalékát gyûjti be, hogy finanszírozni tudja egészségügyi, nyugdíjés jóléti rendszerét. Az Európai Bizottság 2002-es adatai szerint ez 1,5 százalékkal több, mint az EU-15-ök átlaga. A kelet-közép-európaiak nem ultraliberálisak vagy szociálisan minimalisták, inkább alacsony bevételeikhez és gazdasági fejlettségükhöz képest túl sokat költenek társadalombiztosításra. Az új tagok többsége keményen dolgozik a társadalombiztosítási rendszer megreformálásáért. Tudják, hogy olyan jóléti és társadalombiztosítási rendszert kell létrehozniuk, amely célzottabban mûködik, és jobb ösztönzôket kínál a munkanélkülieknek arra, hogy visszatérjenek a munkaerôpiacra. Más szavakkal, reformkihívásaik nem különböznek jelentôsen a nyugat-európai országokéitól. Miként | 71A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Nyugaton is, a változások politikailag vitatottak, és gyakran túl nagy kezdeti költségeik vannak, amit az is bonyolít, hogy az új tagok be szeretnék vezetni az eurót, és ezért csökkenteni kell költségvetési hiányukat. KELET-EURÓPA MUNKAERÔPIACAI A VALÓSÁGBAN A munkabérek adóztatásának csökkentése és a társadalombiztosítási rendszer reformja az új tagállamok, Németország, Olaszország, Franciaország és más EU-országok közös kihívása. Az új tagok munkaerô-piaci problémái azonban sokkal ijesztôbbek, mint a régi EU tagállamaié. NyugatEurópában sokan nincsenek tisztában azzal, hogy az új tagok milyen aggasztó munkaerô-piaci gondokkal küzdenek. Ha többet tudnának, talán kevésbé lennének kritikusak a kelet-európaiak elkeseredett, a növekedést fokozó és a beruházások vonzását célzó kísérleteivel szemben. A következô pontok lehetnek e tekintetben érdekesek: „NYUGAT-EURÓPÁBAN SOKAN NINCSENEK TISZTÁBAN AZZAL, HOGY AZ ÚJ TAGOK MILYEN AGGASZTÓ MUNKAERÔ-PIACI GONDOKKAL KÜZDENEK." Az új tagállamokban az átlagos munkanélküliségi ráta 15 százalék körül van, szemben a régi EU 8,5 százalékával. A kelet-európai átlagot Lengyelország emeli meg, ahol a munkavállalók 17–19 százaléka keres munkát. A tartós munkanélküliség és a fiatalkorúak munkanélküliségi rátája is sokkal magasabb, mint a régi EU-ban. Az új tagállamok foglalkoztatottsági rátái általában a régi EU mutatói alatt vannak, és még jobban elmaradnak az EU 2010-re kitûzött, 70 százalékos céljától. Jelenleg csak Csehország és Szlovénia van közel az EU 64 százalékos átlagos foglalkoztatottsági rátájához. A régió legnagyobb munkaerôpiacán, Lengyelországban csak a munkaképes korú lakosság körülbelül felének van munkahelye a hivatalos gazdaságban. Az átlagfizetések és a jövedelmek szintje az új tagállamokban jóval alacsonyabb, mint a régi EU-ban. Az Európai Bizottság adatai szerint 2003-ban egy óra munkaköltsége az EU-15-ök átlagának 12 százaléka volt Lettországban és 53 százaléka Szlovéniában. A nagyobb országokban – Lengyelországban, Magyarországon, Csehországban és Szlovákiában – a bérek szintje a nyugateurópai átlag 20–30 százaléka volt. Ezekben az országokban ugyanakkor a termelékenységi mutatók is alacsonyabbak. | 72 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Középés Kelet-Európa nem kelhet versenyre Kínával az alacsony hozzáadott-értékû tömegtermékek, például ruházati cikkek és egyszerû fogyasztási cikkek elôállítása terén. Az autóipar továbbra is gyarapszik, és új befektetéseket vonz. A nyugat-európai elektronikai és ruhaipari befektetôk azonban máris pakolnak, és helyezik át gyáraikat Kínába vagy Ukrajnába, ahol olcsóbb a munkaerô. A gazdaság fellendítése megköveteli, hogy egy országnak fejlett oktatási rendszere legyen. Néhány oktatási mutató, például a középfokú oktatásba felvettek terén az új tagállamok még felül is múlják a régi EU-országokat. Az új tagállamoknak viszont több pénzt kell fordítaniuk a felsôoktatásra, tanterveiket a nyelvek, az informatika és a menedzsment felé kell orientálni, ösztönözniük kell a kreatív gondolkodás és a problémamegoldás képességének fejlesztését, illetve javítaniuk kell a gyakornoki (on-the-job) és átképzési eszközeiket. „A LEGTÖBB TAGÁLLAM A KÉTSZINTÛ MUNKAERÔPIACTÓL SZENVED: A MUNKAERÔPIAC DINAMIKUS A GYORSAN NÖVEKVÔ VÁROSI TERÜLETEKEN, MÍG LANYHA ÉS STAGNÁLÓ A LECSÚSZÓ IPARI KÖZPONTOKBAN." A legtöbb tagállam a „kétszintû" munkaerôpiactól szenved: a munkaerôpiac dinamikus a gyorsan növekvô városi területeken, míg lanyha és stagnáló a lecsúszó ipari központokban, valamint a távoli vidéki területeken, ahol a munkanélküliség eléri vagy meg is haladhatja a 30 százalékot. A rugalmatlan lakáspiac és a nem megfelelô közlekedés megnehezíti a munkavállalóknak, hogy oda menjenek, ahol jobb munkalehetôségek vannak. A legtöbb középés kelet-európai országban a demográfiai trendek még a nyugat-európaiaknál is aggasztóbbak. Magyarországon a munkavállalók száma már most is csökken, és a többi ország többségében sem jók a hosszú távú kilátások. Ahogy David Willets megállapította: ezeknek az országoknak a jövôben nem lesz nagy kínálata fiatal munkaerôbôl. Közülük toborozni munkavállalókat olyasmi, mintha azt mondanánk: „gyerünk, amíg a készlet tart". A munkaerôpiac szabályozottságának szigorúságát mérô mutatók, mint amilyen a Világbanké és az OECD-é, általában azt jelzik, hogy a kelet-európai munkaerôpiacok szigorúbban szabályozottak, mint a brit vagy az ír, de sokkal kevésbé azok, mint a német, a francia vagy az EU mediterrán országaié. UNIÓS GYÓGYMÓD AZ ÚJ TAGÁLLAMOKNAK? A bôvítéssel kapcsolatos nyugat-európai aggodalmak – a munkaerô vándorlásától a költségcsökkentési versenyig – többnyire a régi és az új tagok között továbbra is létezô, nagy jövedelmi különbségekre vezethetôk vissza. Elvben ezért a régi tagállamok | 73A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E támogatják az újonnan jövôk gyors jövedelemnövelési célját. Eddig – a termelékenység gyors növekedése ellenére is – lassúnak bizonyult a jövedelmi felzárkózás, mivel a régióban túl sok ember végez nem termelékeny munkát. „AZ VILÁGOS, HOGY AZ EU-NAK MIT NEM SZABAD TENNIE: MEGPRÓBÁLNIA AZ EGÉSZ UNIÓBAN ÖSSZEHANGOLNI AZ ADÓKULCSOKAT ÉS A JÓLÉTI STANDARDOKAT." Miben tud az EU segíteni? Világos, hogy az EU-nak mit nem szabad tennie: megpróbálnia az egész Unióban összehangolni az adókulcsokat és a jóléti standardokat. Hasonlóképpen, a régi tagállamoknak fel kell adniuk az Európai Szociális Modell (bárhogy definiáljuk is azt) keletre történô exportálásának gondolatát. Az új tagok jóléti rendszerei már most is meglehetôsen kiterjedtek, fôként az alacsony bevételeket és fejlettséget figyelembe véve. A kihívások, amelyekkel küzdenek – az öregedô munkaerôtôl kezdve a rosszul célzott jóléti támogatásokon át az alulfinanszírozott egyetemekig – nem sokban különböznek a nyugat-európai országok problémáitól. A régi tagállamokhoz hasonlóan az újak is profitálhatnak az EU teljesítménymérési folyamataiból. Annak érdekében, hogy ezek a folyamatok konstruktívak legyenek, a nyugat-európai politikusoknak abba kell hagyniuk az újak ultraliberálisként történô lefestését. A középés kelet-európai országok nem ösztönösen liberálisak. A régió legtöbb lakosa abban a tudatban nôtt fel, hogy jogosult a munkára és a társadalombiztosításra, és erôs érzések kötik a társadalmi igazságossághoz és a méltányossághoz. A reformok több okból is talán könnyebben keresztülvihetôk az új tagállamokban, fôként mivel a szerzett jogok nem rögzültek olyan mélyen, a szakszervezetek és az ipari lobbik gyengék, és sok embernek kevés a veszítenivalója. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a reformok nem fájdalmasak. A kelet-európaiak több mint egy évtizednyi, viharos változáson mentek keresztül, hogy készen álljanak az EU-tagságra. A „régi" EU szíves látással tartozik nekik. A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy a nyugat-európai politikusoknak be kell fejezniük a bércsökkentési verseny populista kihasználását. El kell magyarázniuk szavazóiknak, hogy a gazdasági reformokra a bôvítés nélkül is szükség lenne, és hogy az új tagállamok csatlakozása összességében jót tett az Európai Unió gazdaságának. „A NYUGAT-EURÓPAI POLITIKUSOKNAK BE KELL FEJEZNIÜK A BÉRCSÖKKENTÉSI VERSENY POPULISTA KIHASZNÁLÁSÁT. EL KELL MAGYARÁZNIUK SZAVAZÓIKNAK, HOGY A GAZDASÁGI REFORMOKRA A BÔVÍTÉS NÉLKÜL IS SZÜKSÉG LENNE." (Fordította: Nagy András) F O L Y Ó I R A T :K Ö N Y V S O R O Z A T : K I A D V Á N Y A I N K : Gyurcsány Ferenc: Útközben Matt Browne és Patrick Diamond: Mérlegen a jelenkori szociáldemokrácia James Surowiecki: A tömegek bölcsessége Mark Leonard: Miért Európa diktálja a lépést a 21. században? Manuel Castells: A jövô társadalmáról George Lakoff: Ne gondolj az elefántra! Anthony Giddens: Elszabadult világ Honnan hová? Stratégiai Audit 2005 Honnan hová? Debrecen Stratégiai Auditja 2006 Hungary's Strategic Audit 2005 Progresszív Politika 1. Progresszív Politika 2. Progresszív Politika 3. A U D I T O K : DEMOS Magyarország – a g o n d o l a t é b r e s z t ô Kiadványaink megvásárolhatók honlapunkon is: W W W. D E M O S . H U / K O N Y V E S B O LT T A N U L M Á N Y O K : Hammer Ferenc: Miért utálják a politikát Magyarországon? Darvas Ágnes Tausz Katalin: Gyermekszegénység Ágoston László Gyôri Gábor Kollányi Zsófia Tornai István: Gyermekszegénység programok Ágoston László Báron Péter Deák Kinga Gyôri Gábor: Több mint üzlet: vállalati társadalmi felelôsségvállalás Bojár Iván András: Budapest, a kreatív város – A lehetôségek kapujában Dessewffy Tibor Szajp Szabolcs: A kínai kapcsolat Bíró Nagy András: Túl a magyar ugaron Hétköznapi globalizáció szerkesztô: Gyôri Gábor Az egészség – befektetés szerkesztô: Kollányi Zsófia Sebôk Miklós: Az állam értünk van II. Sebôk Miklós: Az állam értünk van I. Ságvári Bence Dessewffy Tibor: Kreatív gazdaság – Európa és Magyarország a kreatív korban elôkészületben: | 76 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Måns L Ö N N R O T H A KÖRNYEZET HELYE AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELLBEN A szociálpolitikáról és környezetvédelemrôl szóló aktuális európai politikai viták egy meglehetôsen defenzív pozícióból zajlanak, arra a feltételezésre alapozva, hogy ezek hátrányosan érinthetik a versenyképességet. Az 1998-as cardiffi EU-csúcson az Amszterdami Szerzôdésnek megfelelôen ismét napirendre került a környezetvédelem beemelése a közösségi politikák közé. Ismételt támogatásra talált az az elv is, miszerint a Bizottság legfontosabb közpolitikai javaslatait azok környezeti hatása szempontjából is értékelni kellett. A lisszaboni csúcs új célokat fogalmazott meg a gazdasági reform és az összetartó társadalom számára, míg a göteborgi csúcs ezeket egy környezetvédelmi dimenzióval egészítette ki. De a Cardiff–Lisszabon–Göteborg közpolitikai integrációs menetrend nincs összhangban egy integrált tudományos kutatási programmal. A közpolitikai területeknek megvannak a maguk tudományos tradíciói, elméletei, modelljei és nyelvezete, melyek néha érthetetlenek egymás számára. Az EU 15-ök szociális modelljei az európai nemzetállam kiteljesedésének csúcsát jelentették, és jóval az egységes európai piac elôtt hozták létre ôket. Sem a szociális biztonság, sem a foglalkoztatáspolitika nem tartozott sohasem az unió elsôdleges illetékességi köréhez. Ha az Egyesült Államok és Japán felôl nézzük, kirajzolódik egy sajátos Európai Szociális Modell, de ha belülrôl tekintünk rá, legalább négy különbözô modellt láthatunk. „AZ EURÓPAI KÖRNYEZETVÉDELMI POLITIKA KIALAKÍTÁSA MELLETT SZÓL, HOGY AZ EGYSÉGES KÖRNYEZETVÉDELMI FELLÉPÉS ERÔSÍTHETI AZ EU POLITIKAI LEGITIMÁCIÓJÁT." Az európai környezetvédelmi politika egy más utat járt be. Miközben eredetüket tekintve nemzetállami programok voltak, az Egységes Európai Okmánynak köszönhetôen mélyen beágyazódtak a közösségi politikákba is. Ezt két érvrendszer támogatta: egyrészt hogy korlátozni kell a környezetvédelmi szabványok enyhítésével elérhetô versenyelônyt, másrészt pedig, hogy egy egységes környezetvédelmi politika erôsítheti az EU politikai legitimációját. | 77A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Måns Lönnroth a stockholmi Foundation for Strategic Environmental Research (Mistra) ügyvezetô igazgatója. | 78 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Ugyanakkor nincsen a környezetvédelmi politikának egy Gøsta Esping-Andersen, André Sapir, Fritz Scharpf vagy Anthony Giddens típusú központi figurája, egy olyan kutató, aki ezeket az aggodalmakat egységes keretben tudná tárgyalni tágabb társadalmi-gazdasági hatásukkal. Sürgetôen szükséges ugyanakkor a különbözô környezetvédelmi modellek és a versenyképesség, illetve a szociális politika egymásra hatásának jobb megértése. Jelen írásunkban a vonatkozó szakirodalmat azzal a céllal vizsgáljuk, hogy közelebb juthassunk ezen egymásra hatások megértéséhez. LÉTEZIK-E ÖNÁLLÓ EURÓPAI KÖRNYEZETVÉDELMI MODELL? A környezetvédelmi politika fejlôdését a közpolitikai innováció hullámhegyei és völgyei osztották szakaszokra. Ebben a közpolitikai fejlôdéstörténetben három hullámhegy és három hullámvölgy különíthetô el. Az elsô csúcspontot az 1960-as évek végén, az 1970-es évek elején érték el az állami politikát végrehajtó intézmények létrehozásával. Nemzeti szintû szabályozást fogadtak el és környezetvédelmi ügynökségeket hoztak létre azzal a céllal, hogy csökkentsék az ipartelepek légés vízszennyezését. A levegôés a vízminôség-javulás, amelyet a fejlett országok nagyvárosaiban, folyóin és tavain láthatunk, ezen elsô generációs intézmények hatásának tudhatók be. Az elsô innovációs hullámot egy 15 éves hullámvölgy követte. A környezetvédelem visszacsúszott a politikai prioritások listáján. „EBBEN A KÖZPOLITIKAI FEJLÔDÉSTÖRTÉNETBEN HÁROM HULLÁMHEGY ÉS HÁROM HULLÁMVÖLGY KÜLÖNÍTHETÔ EL." A második hullám a nemzetköziesedés periódusa volt és az 1980-as évek második felétôl az 1992-es Riói Csúcsig tartott. Ebben Európáé volt a vezetô szerep, mivel a nemzeti környezetvédelmi politikákat jelentôs mértékben meghatároztak a határokon átnyúló egyezmények. Sikerült fejlôdést elérni a savas esô, a Rajna, illetve az Északiés Balti-tenger vízminôsége ügyében is. Három globális megállapodás is született az ózonréteg, a klímaváltozás és a biodiverzitás ügyében. Igaz, ezek közül eddig csak az elsô hozott teljes áttörést. A második hullámot egy második hullámvölgy követte, amikor az amerikai és európai gazdaság recesszióba süllyedt az 1990-es évek elején. A második hullám nemzetközi intézményei mindeközben ráépültek az elsô hullám nemzeti intézményeire, és további elôre- | 79A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E lépéseket lehetett elérni. A levegô minôsége jelentôs mértékben javult Középés Kelet-Európa számos országában, ahogy átvették a nyugateurópai országok tapasztalatait. A harmadik hullámhegy az 1990-es évek második felében köszöntött be, és két újítást hozott: egyrészt a nemzetköziesedés globalizációvá vált, másrészt a cardiffi, lisszaboni és göteborgi csúcsok után megjelent az európai szintû közpolitikai integráció igénye. Ennek kapcsán vált kulcskérdéssé a terméklánc-menedzsment problémája, annak nyilvánvaló WTO-vonatkozásai miatt (lásd alább). A harmadik hullámhegy csak rövid ideig tartott. A mozgalom már jóval a 2002-es johannesburgi fenntartható fejlôdés világkonferencia elôtt lejtôre került. Az EU 2001 nyarán még megmentette a Kyotói Jegyzôkönyvet az összeomlástól, de a 2000-es évek közepén egy új és nagyon mély gödörben vagyunk, egy lehetséges negyedik hullámra várva. Eljött tehát az idô, hogy leltárt készítsünk. „A 2000-ES ÉVEK KÖZEPÉN EGY ÚJ ÉS NAGYON MÉLY GÖDÖRBEN VAGYUNK, EGY LEHETSÉGES NEGYEDIK HULLÁMRA VÁRVA. ELJÖTT TEHÁT AZ IDÔ, HOGY LELTÁRT KÉSZÍTSÜNK." Ha az európai haladásra mint üvegpohárra tekintünk, azt mondhatjuk, hogy legfeljebb félig van tele. Számos környezetvédelmi problémát okoz az ipar, de ezekre belátható idôn belül egyértelmû technológiai megoldások nyújthatnak gyógyírt. Más megoldások még a távoli jövôbe vesznek, például a kémiai anyagok pazarlása és a klímaváltozás esetében. A közlekedés, a létfontosságú ökoszisztémák eróziójának és a biológiai erôforrások (mint amilyenek a tengeri és édesvízi halak) kimerülésének problémái szintén messze vannak megoldásuktól. Ha globális szinten gondolkozunk, a pohár még félig sincs tele. Fontos megvizsgálni a régiók és országok, illetve konkrétan az EU, az Egyesült Államok és Japán helyzetét. Elsôként három ügyet veszünk górcsô alá: a közlekedésbôl származó légszennyezést, a nagyméretû ipartelepek szennyezését és kissé rövidebben a termelôk felelôsségét. Az elsô kettô a 20. század sikertörténete. A harmadik behozza a képbe a 21. század problémáit és a globalizációs vitát. Ezt követôen a vegyi anyagokkal és a klímaváltozással foglalkozom, két olyan 21. századi problémával, amely jól illusztrálja a szakpolitikai komplexitást, amelyet egy kitágult kockázat és bizonytalanságfogalom tesz szükségessé. | 80 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Jelenleg nincs egy sajátosan európai megoldás a közlekedés által okozott légszennyezés problémájára. Egyetlen globális modellrôl beszélhetünk csak (még ha az 1980-as évek végéig Európa lemaradásban is volt az USA-val és Japánnal szemben). E konvergencia hátterében három ok áll. „JELENLEG NINCS EGY SAJÁTOSAN EURÓPAI MEGOLDÁS A KÖZLEKEDÉS ÁLTAL OKOZOTT LÉGSZENNYEZÉS PROBLÉMÁJÁRA. EGYETLEN GLOBÁLIS MODELLRÔL BESZÉLHETÜNK CSAK." Elôször is az autóipar és a kamiongyártók ma már globális iparágak. Másodsorban az autós szabványokat egy alapvetôen egységes piacon határozzák meg. Ha egy autógyártó jelen akar lenni a kaliforniai piacon, részt kell vennie a technológiai versenyben. Harmadrészt az autógyártók elfogadták, hogy az elôírások egyre szigorúbbakká válnak. Az OECD értékelése szerint az európai, japán és amerikai szabványok közötti különbségek fennmaradása már csak idô kérdése. Ez a globális innovációs rendszerek egyik klasszikus példája. A problémák jól definiáltak, és a fejleszthetô technológiai megoldások rendelkezésre állnak. A kockázati szintek viszonylag alacsonyak, és a jövô kiszámítható. A legfontosabb bizonytalansági tényezô jelenleg a klímaváltozásra adandó késôbbi szabályozási válasz. A nagyméretû ipartelepek és erômûvek légszennyezésének kezelésére egy európai és egy japán modell létezik. Az USA ebbôl a szempontból lemaradásban van. Ezek a szennyezô anyagok hasonlóan hatnak az egészségre és a környezetre, mint a közlekedésbôl származó légszennyezés, szabályozási gyakorlatuk ugyanakkor meglehetôsen eltérô. Ebbôl a szempontból Japán ébredt elôször, az 1960-as évek végén, és azóta is vezeti a mezônyt. 1983-ban 1400 gyárat szereltek fel füstgáz-kéntelenítôvel, szemben Németország 10 darabos teljesítményével. Az NSZK az 1980-as évek elején változtatta meg hozzáállását. Az Egységes Európai Okmány lehetôvé tette, hogy Németország meggyôzze az Európai Közösség többi tagját, hogy életbe léptessenek egy direktívát a meglévô, nagyméretû hôerômûvekre vonatkozóan. Mára drámai különbségek alakultak ki Japán, az Egyesült Államok és Európa között a városi levegô minôsége és más károsanyagkibocsátások tekintetében. Az 1990-es évek közepén az amerikai GDPegységre esô kibocsátási szint az uniós szint több mint kétszeresét tette ki, míg az EU szintje Japán eredményének volt több mint kétszerese (Japán és az USA között hasonló bázison így hatszoros volt | 81A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E a különbség). A városi levegô minôsége szempontjából kevésbé kiugróak a különbségek, de az USA-ban még így is messze a legrosszabb a helyzet (nagyjából a svédországi szint négyszerese, a német szint kétszerese, míg a japán szintet negyedével haladja meg). „MÁRA DRÁMAI KÜLÖNBSÉGEK ALAKULTAK KI JAPÁN, AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK ÉS EURÓPA KÖZÖTT A VÁROSI LEVEGÔ MINÔSÉGE ÉS MÁS KÁROSANYAGKIBOCSÁTÁSOK TEKINTETÉBEN." Az eltérések okait a politika tájékán kell keresnünk. Japánban régóta a figyelem középpontjában van a közegészségügy. Az EU-ban emellett sokat foglalkoztak az ökoszisztémát ért károsodással. Az amerikai programok elsôsorban az egészségügyre irányultak, és csak késôbb kerültek (kanadai nyomásra) elôtérbe az ökoszisztéma problémái. Európa és Japán nagyjából hasonló pályát követett, igaz, a vezetô szerepet Japán játszotta, míg Európa próbálta tartani a lépést a távol-keleti országgal. Az európai politika az egyes tagállamokat tekintve változatos képet mutat (a spanyol és olasz nagyvárosok légminôsége nagyjából az amerikai szinten van), és jelentôs eredményeket ért el a savas esô csökkentése terén. Sikerült lecsökkenteni a károsanyag-kibocsátást, és a technológiai váltásra vonatkozó nyomás kevésbé erôs, mint korábban. Az ipartelepek és a gépjármûvek okozta kibocsátás közötti különbséget jól szemlélteti az a tény, hogy az elektromos áram termelése legjobb esetben is regionális iparágnak tekinthetô. A többi iparágra gyakorolt versenyképességi hatása nem elég erôs ahhoz, hogy olyan globálisan összehangolt szabványokat érvényesítsenek, mint amilyenek az autóipar esetében megvoltak. Ezen ugyanakkor elképzelhetô, hogy változtatnak a klímaváltozás elleni lépések. A gyártók felelôssége terén létezik egy sajátos európai modell, amelyet Japán igyekszik követni, míg az Egyesült Államok lemaradt. Európában és Japánban a föld szûkössége meghatározta a hulladékkezeléshez való hozzáállást. Mindkét területen így kezd áttolódni a felelôsségvállalás a hulladékért a fogyasztótól (illetve áttételesen az önkormányzatokról) a gyártóra. Így az autókhoz és a háztartási elektronikához hasonló termékek gyártóinak és importôreinek kell gondoskodniuk a hulladék összegyûjtésérôl és újrahasznosításáról. Az USA-ban ugyanakkor még nem került ennyire elôtérbe a probléma. A termelôk | 82 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a felelôsségvállalására vonatkozó szabályozás alá besorolt termékek így hatni fognak a kereskedelemre, mivel az egyik országban létrehozott részekbôl egy másik országban szerelik össze a készterméket, amelyet ezután egy harmadikba szállítanak. „A GYÁRTÓK FELELÔSSÉGE TERÉN LÉTEZIK EGY SAJÁTOS EURÓPAI MODELL, AMELYET JAPÁN IGYEKSZIK KÖVETNI, MÍG AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK LEMARADT." A termelôi felelôsségvállalás egy új típusú aktivizmusra is lehetôséget teremt, végig az ellátási lánc mentén. Az Erdôvédelmi Tanács (Forest Stewardship Council) például különbözô non-profit szervezetek együttmûködésén alapul, és azt a célt tûzte ki maga elé, hogy a környezetvédô civil szervezetek, az erdészek és a fafelhasználó iparágak, így a bútorés papíripar képviselôinek részvételével megállapítsa a fenntartható erdôgazdálkodás sztenderdjeit. Ez egy olyan modell, ami egy új, 21. századi környezetvédelmi fellépésre lehet példa. A termelôi felelôsségvállalás megjelenhet más területeken is, így a tengeri halászatban, a gyerekmunkaés szakszervezet-ellenes fellépések, illetve a korrupció esetében. A jövô zenéje, hogy ez az új típusú fellépés képes lesz-e kormányzati politikává válni. EGY SAJÁTOS EURÓPAI VEGYIANYAG-SZABÁLYOZÁSI MODELL A vegyszerek területén kialakulóban van egy sajátosan európai közpolitikai modell. A vegyianyagpolitika egy olyan technológiai és szabályozási területet jelent, amely (Flyborg szavaival szólva) „a lehetséges jövôk széles tárházát rejti magában". Tovább bonyolítják a képet egyes vegyi anyagok káros hatásai, amelyeket nem tudunk közvetlenül az érzékszerveinnkel érzékelni (szemben a fent említett három példával), valamint a piacok globalizációjával. „A VEGYI ANYAGOK TERÜLETÉN KIALAKULÓBAN VAN EGY SAJÁTOSAN EURÓPAI KÖZPOLITIKAI MODELL." A vegyszerek szabályozása, összehasonlítva a környezetvédelmi politika más területeivel, sokkal komplexebb. Ennek legalább három oka van: A kiterjedtségbôl adódó komplexitás. A légminôség védelme néhány kémiai anyagfajtához kapcsolódik, míg a vegyianyag-politika esetében ennek sok ezerszereséhez. A hatás komplexitása. A vegyszereknek rendkívül eltérô hatásai lehetnek a legkülönbözôbb földrajzi környezetre és organizmusokra. Egyes vegyi anyagok fel- | 83A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E halmozódnak a táplálékláncban és kibocsátási pontjuktól meglehetôsen messze is megtalálhatóak. Így számos esetben igen nagy a tudományos bizonytalanság. A használat komplexitása. Egy adott vegyi anyag rendkívül sokféle módon fel lehet használni, ami hallatlanul eltérô kibocsátási formákat eredményezhet. A jelenleg hatályos vegyszerekre vonatkozó uniós és amerikai szabályozásnak két fô eleme van. Elôször is az elôírások különbséget tesznek a már meglévô és az újonnan létrehozott vegyszerek között. Másodsorban az új anyagok piacra dobásával járó bizonyítás terhe a termelô, míg a régiek esetében a szabályozó hatóság oldalán van. Összességében a rendszer inkább a már meglévô vegyi anyagoknak kedvezhet. Ha ez így van, az gátlólag hathat az innovációra. Az EU vegyszerekre vonatkozó szabályozása nagyjából és egészében szigorúbb, mint az amerikai szabályozás. Ennek legfontosabb oka úgy tûnik, hogy a jogrendszer eltérô mûködése lehet. Az USA Környezetvédelmi Ügynöksége (EPA) által javasolt szabályozásokat szinte kivétel nélkül megtámadják a bíróságon, amelyek döntéseikben jelentôs mértékben támaszkodnak a közgazdaságtani modellek költség-haszon elemzésére. Ez utóbbiaknak pedig megvan az a szokásuk, hogy a konzervatívok javára tévednek. Az európai rendszer jobban támaszkodik az adminisztratív döntésekre, melyeket jellemzôen nem támadnak meg az Európai Bíróságon. Az EU REACH javaslata (a vegyi anyagokra vonatkozó szabályozást a cikk leadása után, 2006 végén fogadták el – a szerk.) további erôsíti az amerikai gyakorlattól való eltérést. Az új szabályozás központi eleme a régi és új vegyi anyagok közötti különbségtétel eltörlése. Végeredményben tehát beszélhetünk-e egy sajátosan európai környezetvédelmi modellrôl? Én amellett érvelnék, hogy létezik ez a modell, méghozzá a következô indokok alapján: Elôször is, az EU energiapolitikája jelentôs mértékben a belsô piaci jogszabályok terméke. Úgy alakították ki, hogy egyenlô feltételeket teremthessen az unión belül a piacokhoz való hozzáféréshez. A környezetvédelmi szabályozás így növeli a belsô piac legitimációját. | 84 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Másodsorban az uniós szabályozás jelentôs mértékben az „legjobb elérhetô technológia" elvére épül. Amikor új gyárakat építenek, vagy meglévôket alakítanak át, jogszabályi elôírás, hogy a legjobb elérhetô (vagy „Stand dér Technik" a német zsargonban) technológiát használják. Ez biztosítja ugyanis az adott gyár károsanyag-kibocsátásának gyors csökkentését. Harmadrészt az EU környezetpolitikája az Amerikában megszokottnál némileg kevésbé támaszkodik a költség-haszon elemzésekre (bár ez változhat). Az amerikai szabályozást nagyjából és egészében a bíróságok határozzák meg. A közgazdászoknak ebbôl következôen nagyobb a szerepük, mint az európai rendszerben. Mindennek végeredményben a változást lelassító hatása lehet. „A KÖRNYEZETPOLITIKAI INNOVÁCIÓ EGY LEHETSÉGES NEGYEDIK HULLÁMÁT TEKINTVE AZT LÁTHATJUK, HOGY AZ USA ELVESZTETTE VEZETÔ SZEREPÉT." Így tehát a környezetpolitikai innováció egy lehetséges negyedik hullámát tekintve azt láthatjuk, hogy az USA elvesztette vezetô szerepét. Az EU egyre erôsíti vezetését a közpolitikai programok terén, míg Japán megtartotta technológiai elônyét. Tekintettel az USA-t meghatározó, egyre erôteljesebb bürokráciaellenes hangulatra, az Egyesült Államok várhatóan folytatja különútját. A KÖRNYEZETPOLITIKA ÉS A VERSENYKÉPESSÉG VISZONYA A környezet, az energiaipar és a gazdasági növekedés közötti kapcsolat megértése valószínûleg nem igényel sok magyarázatot. Az energiaügyi kapcsolat nem kíván bôvebb kifejtést, mivel a fosszilis tüzelôanyagok használata a környezetszennyezés és a globális felmelegedés egyik fontos forrását jelenti. Jorgenson és Wilcoxen egy nemrégiben megjelent cikkében amellett érvelt, hogy az Egyesült Államok GDP-növekedési pályája némileg magasabb lett volna, ha nem valósulnak meg az 1970-es és 1980-as évek környezetvédelmi intézkedései. Az ezreléknyi pontossággal meghatározott becslés természetesen jelentôs mértékben függ a gazdasági modell szerkezetétôl, de némi intuitív meggyôzô erôvel is bír. Az OECD becslése szerint tagállamai GDP-jük mintegy 2 százalékát költik a szennyezés ellenôrzésére, így az elméleti gondolatkísérlet a környezetvédelmi politikák eltörlésérôl valóban járhat egy némileg magasabb GDP-vel. | 85T A R T A L O M J E G Y Z É K Egy ennél lényegesebb kérdés a környezetvédelmi politika és a kereskedelem kapcsolata. A bevett érvelés szerint a túl szigorú környezetvédelmi politika a legszennyezôbb iparágak áttelepüléséhez vezet a megengedôbb szabályozást alkalmazó országokba. Ezzel kapcsolatban szintén jelentôs tudományos kutatómunka zajlott, amely ismét csak az általános egyensúlyi közgazdaságtani növekedési modellekre épültek. Jaffee és társai 1995-ben mintegy 100 cikk áttekintése után arra a következtetésre jutottak, hogy: „ÖSSZESSÉGÉBEN VISZONYLAG KEVÉS BIZONYÍTÉK SZÓL AZON HIPOTÉZIS MELLETT, HOGY A KÖRNYEZETVÉDELMI INTÉZKEDÉSEK JELENTÔS NEGATÍV HATÁSSAL VOLTAK A VERSENYKÉPESSÉGRE. Mindazonáltal ezt a nehezen megfogható fogalmat sikerült definiálni... [és] a környezetvédelmi szabályozás a nettó exportra, a kereskedelem szintjére és a telephelyválasztási döntésekre gyakorolt hatásának meghatározására irányuló tanulmányok becslései kis eredményt hoztak, vagy statisztikailag elhanyagolhatóak, és nem elég robosztusak a modell-specifikáció teszteléséhez." Copeland és Taylor szerint: „A meglévô kutatások többsége alapján az feltételezhetô, hogy a szabad kereskedelem hatása a környezetre csekély." Egyes részletesebb tanulmányok a közvetlen külföldi mûködôtôke-befektetéseket (FDI) vizsgálták a célországok eltérô környezetvédelmi szabályozása szempontjából. Javorcik és Wei, két világbanki és valutaalapos közgazdász tanulmányában azt vizsgálta, hogy a Középés Kelet-Európába, illetve a volt Szovjetunió területére irányuló mûködôtôke-áramlást befolyásolták az eltérô környezetvédelmi sztenderdek. Eredményeik szerint nincs ilyen negatív hatás, részben talán azért, mert rendkívül sok tényezô játszik szerepet a döntéshozásban (mint például a korrupció és gyenge kormányok). Sôt a felmérés alapján arra jutottak, hogy éppen a tisztább technológiát használó ágazatokból zajlott a térségbe az átvándorlás. Egy 2004-es irodalomáttekintô cikk (Taylor) arra a következtetésre jutott, hogy a legtöbb, ha nem az összes vonatkozó tanulmány, figyelmen kívül hagyja a kereskedelem, a környezet és a technológia egymásra hatását, és megállapította, hogy „a kapcsolatot... egyelôre nem igazán értjük jól, de potenciálisan egy nagyon jelentôs összefüggésrôl lehet szó". „TALÁN LEHETETLEN IS A KÜLÖNBÖZÔ KÖRNYEZETVÉDELMI POLITIKÁK ÉS EZEK KERESKEDELEMRE GYAKOROLT HATÁSÁNAK ELEMZÉSE MEGLÉVÔ GAZDASÁGI MODELLJEINKKEL." Annak oka, hogy a tudományos irodalom nem szolgál egyértelmû válasszal a kérdésre, valószínûleg az, hogy nem is létezik ilyen egyértelmû válasz. Talán lehetetlen is a különbözô környezetvédelmi politikák és ezek kereskedelemre gyakorolt hatásáA Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E | 86 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a nak elemzése meglévô gazdasági modelljeinkkel. Az ilyen modellek használatának ugyanis vannak hátulütôi: minél kifinomultabb a gazdasági modellezés, annál elnagyoltabb a környezetpolitikai modellezés, és fordítva. Vannak ugyanakkor más megközelítések is. A revizionista érvelést, miszerint a jól átgondolt környezetvédelmi politika stimulálhatja az innovációt és ezáltal a versenyképességet, „Porter hipotézis" néven szokták emlegetni, Michael Porter és Claas van der Linde egy 1995-ös cikke nyomán. A revizionista pozíciót két változatban szokták védelmezni. A gyenge változat szerint „a világ élvonalához tartozó környezetpolitikát folytató országok esetében nem tûnik úgy, mintha ez visszavetette volna a növekedést". Az erôs változat értelmében „az elôremutató környezetpolitikát alkalmazó országok ezáltal növelik versenyképességüket is". Porter és Esty egy statisztikai elemzést végzett a környezeti teljesítmény és szabályozás, illetve a versenyképesség és az egy fôre jutó GDP kapcsolatára vonatkozóan. A versenyképességet a World Economic Forum kérdôívével és nem általános egyensúlyi modellek keretében definiálták. Következtetésük szerint a revizionista érvelés gyenge változatát alátámasztják az adatok, és az erôs változatot sem zárják ki. Sôt ha csak az OECD országokat vizsgáljuk, teljesen nyilvánvaló is, hogy a jó teljesítmény együtt jár a környezeti minôség, az egy fôre esô GDP és a WEF-féle módon meghatározott versenyképesség terén. „AZOK AZ ORSZÁGOK, AMELYEK A LEGKÖVETKEZETESEBB KÖRNYEZETVÉDELMI POLITIKÁT FOLYTATTÁK, EGYBEN A LEGVERSENYKÉPESEBBNEK ÉS GAZDASÁGILAG LEGSIKERESEBBNEK IS TÛNNEK." Porter és Esty ki is jelenti, hogy „... azok az országok, amelyek a legkövetkezetesebb környezetvédelmi politikát folytatták, egyben a legversenyképesebbnek és gazdaságilag legsikeresebbnek is tûnnek." A Baltiés Északi-tengert övezô, kisebb országok (Svédország, Dánia, Finnország, Norvégia és Hollandia) egyben általában a társadalmi igazságossági listákon is éllovasok. Szükségtelen mondani, hogy az általános egyensúlyi modellekbôl kiinduló közgazdászok nem értenek egyet a Porterhipotézissel. Egy ilyen modellben „nincsen ingyen ebéd", és mint Jaffee írta: „ugyanúgy, ahogy kevés konzisztens empirikus bizonyítékunk van a hagyományos hipotézisre a környezetvédelmi szabályozás és a versenyképesség kapcsolatára vonatkozóan, ugyanígy nincs, vagy csak kevés bizonyíték van a revizionista hipotézis mellett, amely azt állítja, hogy a környezetvédelmi szabályozás serkenti az innovációt és javította a nemzetközi versenyképességet". | 87A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E GYORSTEKERÉSSEL A KLÍMAVÁLTOZÁS KORÁBA Az EU környezetvédelmi politikája mindezidáig nélkülözte az egyértelmû társadalompolitikai utalásokat, a jövôben ugyanakkor ez jó eséllyel megváltozhat. A környezetpolitikai innováció negyedik hulláma a klímaváltozás ügyén áll vagy bukik. Ha nem sikerül változást elérni a klímaváltozás ügyében, az más problémák kapcsán is közönyössé teheti a közvéleményt. A globális felmelegedés messze a legkomplexebb környezeti kérdés, amellyel az EU-nak és az egész világnak mindezidáig szembesülnie kellett (még a vegyi anyagok szabályozását is messze megelôzve). Ennek számos oka van: – Az éghajlat-rendszer komplexitása egymásba fonódó pozitív és negatív visszacsatolási mechanizmusokkal, amelyek jelentôs bizonytalansági tényezôket hagynak a modellezésben; – Az üvegházhatású gázok kibocsátása enyhítésének komplexitása és kapcsolata a fosszilis energiaforrások használatával; – A klímaváltozás komplex hatása és az ehhez való adaptációs kényszer; – Az idôhorizont komplexitása, amely kívül esik az ipar, a politika, a pénzügy és a közgazdaságtan hagyományos gondolkodásmódján. Meglévô intézményeink számára egy globális felmelegedést ellensúlyozó politika kialakítása rendkívüli kihívás. A klímaváltozás ugyanis különbözô ügyek beláthatatlan sorozata, melyek a csak részlegesen megértett globalizációs folyamathoz kapcsolódnak. A tudományos bizonytalanság csak az egyik probléma, ugyanennyire fontos a technológiai, illetve a gazdasági és politikai intézményeket érintô bizonytalanságok. Mindazonáltal kezd kialakulni a konszenzus annak kapcsán, hogy a klímaváltozással foglalkozni kell. Egyre több multinacionális vállalat fogadja el, hogy a klímaváltozás valódi veszély. Hasonló a helyzet Kínával. „A GLOBÁLIS KLÍMAVÁLTOZÁSI POLITIKA MEGTEREMTÉSE AZ EU-N ÁLL VAGY BUKIK." A globális klímaváltozási politika ezzel együtt az EU-n áll vagy bukik. Az EU intézkedéseinek egyensúlyt kell találniuk a versenyképesség és az innováció, a jelen és a jövô között. Az unió intézkedéscsomagjának, melynek az emissziókereskedelem csak egyik eleme, világossá kell tennie, hogy a klímaváltozás megváltoztatható, de egyelôre nem ezen az úton járunk – a gazdasági növekedés elválasztható a károsanyag-kibocsátástól. Ha ez mûködik, meg lehet törni a globális politikai patthelyzetet. | 88 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A kibocsátáskereskedelem az EU környezetpolitikájának egyik alapköve, jelenleg a térség üvegházhatású gázkibocsátásának mintegy 40 százalékára terjed ki. A felajánlott kvóták meglehetôsen nagyvonalúak, így a rendszernek a következô 3-5 évben jórészt csak pszichológiai hatása lesz. A vállalatok ugyanis hozzá fognak szokni a gondolathoz, hogy az üvegházhatású gázok kibocsátása pénzbe kerül. A feketeleves azonban csak néhány évvel késôbb jön. Ez ugyanis egy olyan terület, ahol az európai szociális és környezeti modellnek össze kell majd érnie. Az üvegházhatású gázok kibocsátása elleni bármilyen sikeres támadásnak strukturális hatásai lesznek. Ezek a hatások nemcsak az európai ipart, de a mindennapi életet is érinteni fogják. Ebbôl következôen szükséges annak összehangolása a technológiapolitikával, valamint az erôs társadalompolitikával is. HOGYAN BIRKÓZHAT MEG AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELL A KLÍMAVÁLTOZÁSSAL? Cikkünket azzal az állítással kezdtük, hogy nincsenek olyan tudományos kutatási programok, amelyek keretében a gazdaság-, társadalomés környezetpolitikai interakciókat elemezni lehetne. Mindeddig ez nem is okozott jelentôs problémát. A legtöbb környezeti probléma, amely ipari okokra vezethetô vissza, egyértelmû technológiai megoldásokkal orvosolható, és nem vezetett olyan jelentôs gazdasági vagy társadalmi zökkenôkhöz, ami átgondolt közpolitikai integrációt tenne szükségessé. Állításunkat ugyanakkor kifordítva is megfogalmazhatjuk: a jelentôs mértékû közpolitikai integrációt igénylô környezeti ügyeket a szônyeg alá söpörték. Jó példa erre a közlekedés, a mezôgazdaság, a halászat vagy a biodiverzitás. A sor tetszés szerint folytatható. Ez a 20. század és az elsô három hullám tanulsága. „A 21. SZÁZADBAN A PROBLÉMÁK NEM NEMZETIEK VAGY REGIONÁLISAK, HANEM GLOBÁLISAK LESZNEK." A 21. század már más képet mutat majd. A problémák nem nemzetiek vagy regionálisak, hanem globálisak lesznek. Egy jó példa lehet erre a termelôk felelôsségvállalása és a termékláncmenedzsment, egy második a vegyi anyagok vagy egy további a klímaváltozás. Ezen problémák kezeléséhez képesnek kell lenni kiterjedt szervezetcsoportok, különbözô jogrendszerek és eltérô értékrendszerek menedzselésére. Nem lesz egyetlen harmonizált nézôpont, sokkal inkább egymást átszelô perspektívák összefüggéstelen rendszere. Inkább Picasso, semmint Vermeer. | 89A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Véleményem szerint jelenleg még a megfelelô nyelv sem áll rendelkezésre az elôttünk álló problémák megértéséhez, még kevésbé egy elemzési keret. Ennek elemei között megjelenhetnek az alábbiak: A globális környezetvédelmi problémák hozzáadódnak az új EU-tagországok esetében már meglévô ipari szerkezetvállalásra irányuló nyomáshoz (nem beszélve Kínáról és Indiáról). Ezekre a kényszerekre elôretekintô, a strukturális változásokat támogató társadalomés munkaerôpiaci politikával kell válaszolni. Ebben ugyanolyan fontos szerep jut a technológiapolitikának, mint az oktatásnak és az aktív foglalkoztatáspolitikai lépéseknek. Szükséges továbbá a közés magánszféra együttmûködésén alapuló terméklánc-menedzsment fejlesztése. A vállalatok, civil szervezetek és kormányok együttmûködése szorosabbá válik. A kereskedelmi vitákat keretek között kell tartani (máskülönben a békítési intézmények teljesen túlterheltté válnak). Új szereplôket kell bevonni a politikai folyamatba, az új típusú civil szervezetektôl a pénzügyi ágazatig. Elôbbinek egyik fontos feladata lehet új széndioxid-semlegesítô eljárások kifejlesztése, míg utóbbinak módosítania kell idôhorizontját. A pénzügyi szektorok különösen fontosak. Új kereskedési mechanizmusokat szükséges ugyanis kifejleszteniük a különbözô klímaváltozáshoz kapcsolódó tevékenységek számára. A klímaváltozást figyelembe kell venniük a bizonytalanságra vonatkozó kalkulációik kapcsán is. Sôt a pénzügyi szektoroknak újra kell gondolniuk saját meglehetôsen szûk látókörû kockázatfogalmukat is. Manapság a pénzügyi szektorok hajlamosak a kockázatokat és lehetôségeket csak rövid távon összehasonlítani. „AZ EURÓPAI SZOCIÁLIS MODELLEKNEK EGYENSÚLYBA KELL HOZNIUK A BIZTONSÁGOT ÉS A KOCKÁZATVÁLLALÁST, A MÚLTBA ÉS JÖVÔBE TEKINTÉST." Áttérve most már az európai szociális modellekre, azt tudom mondani, hogy együttesen ezek jelenthetik egy progresszív európai klímaváltozás-ellenes politika Achilles-sarkát. Az európai szociális modelleknek egyensúlyba kell hozniuk a biztonságot és a kockázatvállalást, a múltba és jövôbe tekintést. Létezik egy alapvetôen a múltba tekintô európai szociális modell, amely kiemelten kezeli a munkahelyek biztonságát, illetve a munkanélküli-ellátásokat, relatíve háttérbe szorítva az egyéni kockázatvállalást segítô munkaerô-piaci politikákat egy alacsony termelékenységû állás egy magasabb termelékenységû állásra való cserélése esetében. Egy elôretekintô európai szociális modell megfordítaná ezeket a hangsúlyokat, megkönnyítené a szerkezeti változásokat, illetve adott esetben akár erôsíthetné is ôket. Az olyan | 90 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a erôs kínálatoldali nyomások, mint a technológiapolitika (például az EU által vizsgált technológiai platformok), további lökést adnának az innovációnak. Egy elôretekintô európai szociális modell lényege végsô soron az lehet, hogy a foglalkoztatás magas általános szintjére támaszkodik. A magas munkanélküliség növelné a szociális ellátórendszerekre irányuló nyomást, és ezáltal növelné az alacsony munkaerô mobilitás kockázatát. Mindezidáig a skandináv modell tûnik a legközelebbinek egy elôretekintô szociális modellhez, egy olyan modellhez, amely aktívan támogatja a szerkezeti változásokat. A KÖZÖS TUDOMÁNYOS NYELV MEGTALÁLÁSA – A KOCKÁZATTÁRSADALOMNAK EGY ÚJ KEYNESRE VAN SZÜKSÉGE! Eljött annak az ideje, hogy az egyetemeken megalkossák a fenntartható fejlôdés tudományát. Egy olyan tudományra van szükségünk, amely magában foglalja a közgazdaságtant, a bioszféra tudományait és a társadalomtudományokat. Ebben a legfontosabb inspirációm John Maynard Keynes. „EGY OLYAN ÚJ TUDOMÁNYRA VAN SZÜKSÉGÜNK, AMELY MAGÁBAN FOGLALJA A KÖZGAZDASÁGTANT, A BIOSZFÉRA TUDOMÁNYAIT ÉS A TÁRSADALOMTUDOMÁNYOKAT." Keynes legfontosabb eredménye talán a kormányzatnak a nemzetállamok gazdaságával szembeni szerepének újradefiniálása, és ezzel – tehetjük hozzá – a közgazdász szerepének újradefiniálása az államigazgatásban. 1919-ben felháborodottan hagyta el a versailles-i béketárgyalást, ahol a korszak kormányai ragaszkodtak a legyôzött Németország által fizetendô jóvátételhez. Mindezt Keynes teljesen kontraproduktívnak tartotta. Ehelyett a külpolitika és a gazdaságpolitika integrálását javasolta, ami segíthette volna a társadalmi viszonyok stabilizálását. Keynes ezután az 1930-as évek nagy válsága során Franklin D. Roosevelt elnökkel újraértelmezte a kormányzat szerepét (Roosevelt nem volt kifejezetten elégedett korának közgazdászaival, legalábbis amikor javaslataik társadalmi hatásainak felismerésérôl volt szó). Keynesnek nem sikerült gondolatait átültetni a gyakorlatba az elsô világháború után, de kitartóan küzdött értük a második világháború alatt és után, a végeredményben a Bretton Woods-i intézmények létrehozásához vezetô tárgyalásokon. | 91A Z E U R Ó PA I S Z O C I Á L I S M O D E L L J Ö V Ô J E Érzésem szerint, ha Keynes ma élne, biztosan sürgetné a közgazdaságtan szerepének ismételt újraértelmezését a közügyekben. Ikonikus figurája lehetôvé tenné, hogy szembeszálljon az egész közgazdász-társadalommal, annak sajátos racionalizmusával, amely a matematikában és az úgynevezett racionális döntések elméletében nyer formát, és amely rányomja a bélyegét a terület vizsgálatára. Keynes maró gúnnyal beszélt a jövô elôrejelzésében a statisztikai modellek túlzott használatáról. Tekintettel arra, hogy tanulmányait filozófiahallgatóként kezdte és diplomáját valószínûség-elméletbôl írta, Keynes sokkal kifinomultabban látta, hogy a bizonytalanság és kockázat hogyan befolyásolhatja a cselekvést, mint ahogy azt a múlt, jelen vagy akár a jövô matematikai modelljei bemutathatják. Keynes megértette volna a kockázattársadalom gondolatát. A közgazdaságtan jövôje a bioszféra tudományaival és a társadalmi igazságosság tudományaival való integrációban rejlik. A 21. század Keynese – kérem, fáradjon a színpadra! Nagy szükségünk van önre. „HA KEYNES MA ÉLNE, BIZTOSAN SÜRGETNÉ A KÖZGAZDASÁGTAN SZEREPÉNEK ISMÉTELT ÚJRAÉRTELMEZÉSÉT A KÖZÜGYEKBEN." (Fordította: Sebôk Miklós) | 92 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A GENERÁCIÓS JÁTSZMA: AZ ELÖREGEDÔ EURÓPA | 93A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA Lena H A L L E N G R E N A GENERÁCIÓS JÁTÉK: KI FIZET – ÉS KINEK KEDVEZ? Wolfgang M E R K E L ÖREGEDÔ EURÓPA: MI SZÜKSÉGES EGY SIKERES SZOCIÁLDEMOKRATA REFORMHOZ? K O L L Á N Y I Zsófia ELÔREGEDÔ TÁRSADALOM: ELKERÜLHETETLEN-E AZ EGÉSZSÉGÜGYI KIADÁSOK ROBBANÁSSZERÛ NÖVEKEDÉSE? John M A C N I C O L NYUGDÍJBA VONULÁS EGY ELÖREGEDÔ TÁRSADALOMBAN: A BRIT VITA | 94 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Lena H A L L E N G R E N A GENERÁCIÓS JÁTÉK: KI FIZET – ÉS KINEK KEDVEZ? A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA | 95 A világ több országa – különösen Nyugaton – közös probléma elôtt áll. A jóléti állam szempontjából aggasztó, hogy az elkövetkezendô két évtizedben az úgynevezett „baby boomer" nemzedék – a negyvenes években születettek generációja – eléri a nyugdíjkorhatárt. Ez a – mind a teljesítményeit, mind a létszámát tekintve – nagy generáció erôs akaratú és találékony, és azt követelik, hogy a társadalom, amelyet építettek, kielégítse igényeiket. Szükségük lesz az ellátásra. Nem most azonnal, hiszen – az elôzô nemzedékekhez viszonyítva – általában még egészségesek, hanem 10–20 év múlva. Hogyan fognak megküzdeni ezen problémával olyan országok, mint Svédország? „A JÓLÉTI ÁLLAM SZEMPONTJÁBÓL AGGASZTÓ, HOGY AZ ELKÖVETKEZENDÔ KÉT ÉVTIZEDBEN AZ ÚGYNEVEZETT »BABY BOOMER« NEMZEDÉK ELÉRI A NYUGDÍJKORHATÁRT." Manapság Svédországban a nyugdíjasok (65 év felettiek) és a 20 és 64 év közötti polgárok aránya 30 a 100-hoz. 2050-ben ez az arány 50 a 100-hoz lesz. Ez toronymagasan a legnagyobb kihívás, amellyel jóléti társadalmunk szembesült vagy sokáig szembesülni fog. Hogyan kezeljük a növekvô igényeket? Hogyan teremtünk meg egy olyan társadalmat, amelyben minden társadalmi csoport megkapja azokat a szolgáltatásokat és segítséget, amelyre szüksége van anélkül, hogy a szolgáltatások minôsége csökkenne? Hogyan biztosíthatjuk, hogy az eljövendô nemzedékek ne legyenek rákényszerítve arra, hogy abban a formában fogadják el a jóléti államot, amelyben örökölték, hanem lehetôséget kapjanak arra, hogy saját, illetve saját koruk igényei szerint továbbfejlesszék azt? A kérdés természetesen a finanszírozásról szól. A Svéd Helyi Önkormányzatok és Régiók Egyesülete (SALAR) 2002 novemberében egy jelentést adott ki, amelyben azt taglalták, hogy miként fogják tudni kezelni a helyi önkormányzatok a demográfiai kihívásból fakadó szükségleteket. A jelentés szerint száz év múlva az önkormányzatoknak és a régióknak 70 svéd koronányi adót kell begyûjteni minden, a polgárok által megkeresett 100 koronára. Ez nyilvánvalóan nem jöhet szóba. Máshogy kell a problémát megközelíteni. Elôször is ez egy már ma élô probléma, és most kell elkezdeni kidolgozni a megoldásokat. Nem szabad megvárnunk a holnapot. Lena Hallengren Svédország korábbi iskola elôtti oktatási, ifjúsági és felnôttoktatási minisztere. | 96 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Az egyenlôség mindig a szociáldemokrácia egyik alapelve volt. Ezért tehát egy olyan jóléti társadalmat építettünk, amelyben a szolgáltatásokat kizárólag az egyén igényei szerint osztják el. Jövedelem vagy más szociális tényezôk nem befolyásolhatják az egyén hozzáférését az egészségügyhöz, az oktatáshoz vagy más, alapvetô jóléti szolgáltatáshoz. A másik oldalon egy olyan adózási rendszert alakítottunk ki, amely a hozzájárulási képesség alapján adóztat. Ez általában azt jelenti, hogy minél nagyobb a jövedelem, annál magasabb az adózás mértéke. Minél nagyobb a szükséglet, annál több a szolgáltatás. A kérdés, amelyen most el kell gondolkodnunk, a következô: Hogyan mûködnek ezek az elvek nagyobb idôtávlatokban és több nemzedéken keresztül? A politikai reformok hatással lehetnek a költségek nemzedékek közötti elosztására és a különbözô korcsoportok fizetési képességére. Ezért tehát lényeges, hogy hozzáfogjunk egy generációs elemzéshez annak érdekében, hogy pontosítsuk az általában az elosztási politika alapjául szolgáló információinkat. „AZON KORLÁTOZOTT GENERÁCIÓS ELEMZÉSEK, AMELYEKET A SVÉD KORMÁNY EDDIG VÉGRE TUDOTT HAJTANI, AZT JELZIK, HOGY A JÓLÉT ÉS A JÖVEDELEM EGYENLÔTLENÜL VANNAK ELOSZTVA A NEMZEDÉKEK KÖZÖTT." Azon korlátozott, generációs elemzések, amelyeket a svéd kormány eddig végre tudott hajtani, azt jelzik, hogy a jólét és a jövedelem egyenlôtlenül vannak elosztva a nemzedékek között. Az 55–64 év közötti csoport 17 százalékkal többet keres, mint amennyi a svédországi átlagjövedelem. A 18 és 24 év közötti csoport 30 százalékkal ezen szint alatt keres. Ezek se nem meglepô, se nem felháborító adatok. A dolgozó emberek karriert futnak be, és ez megnyilvánul a bérezésükben. Minél régebben dolgozik valaki, annál magasabb a jövedelme. Mindazonáltal, ha megnézzük a 85 év feletti korcsoport összesített jövedelmét, akkor azt látjuk, hogy az is 30 százalékkal az átlagjövedelem alatt van. És ezt nem lehet csupán azon ténnyel megmagyarázni, hogy a nyugdíj szintje mindig alacsonyabb, mint a legutolsó nyugdíj elôtti jövedelem. Ugyanezen séma érvényesül, ha megnézzük az összesített vagyont a különbözô korcsoportok között. A 18 és 24 év közötti csoport átlagvagyona 50 ezer koronára (nagyjából 1,35 millió forintra – a szerk.) rúg. A 85 év feletti csoportnak 12-szer több van, de a 40-es években született korosztálynak 17-szer akkora a vagyona. | 97A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA A jövedelmek és a vagyon egyenlôtlen elosztását valamelyest magyarázzák az elmúlt öt évtized jelentôsebb politikai reformjai. Svédország sokáig prosperáló ország volt, növekvô közszférával. A jóléti szolgáltatások célkitûzései ambiciózusak voltak. Hogy kielégíthetô legyen a jó és modern lakásra vonatkozó igényük, a „baby boomer" generáció lakástámogatáshoz juthatott, és ez most hozzájárul ezen csoport kiemelkedô vagyoni helyzetéhez. A diáktámogatási rendszer is kedvezô volt. Manapság ezek a rendszerek megváltoztak és kevésbé kedvezôek. A nyugdíjrendszer egy újabb példa arra, hogy a különbözô korcsoportokra nézve mennyire eltérôek a gazdasági elôfeltételek. Az 1990-es években Svédországnak meg kellett reformálnia nyugdíjrendszerét, mivel azt az összeomlás veszélye fenyegette. Az addig mûködô struktúra szerint nem lett volna képes arra, hogy finanszírozza azon emberek idôskori ellátását, akik akkor kezdtek nyugdíjba menni. Az új nyugdíjrendszer teljes pénzügyi felelôsséget vállal, és garantálja, hogy minden generáció fizet a saját nyugdíjáért. Amíg viszont a reform eljut a végsô formájáig, a mai fiatalok generációi nemcsak a saját eljövendô nyugdíjukat finanszírozzák, hanem azon idôsebb csoportokét is, akik most lépnek a nyugdíjkorba. „AZ ÚJ NYUGDÍJRENDSZER TELJES PÉNZÜGYI FELELÔSSÉGET VÁLLAL, ÉS GARANTÁLJA, HOGY MINDEN GENERÁCIÓ FIZET A SAJÁT NYUGDÍJÁÉRT." Ki mit fizessen? A negyvenes években született csoport egyúttal a legvagyonosabb és a legnagyobb jövedelemmel rendelkezô is (persze ez az egész csoportra nézve igaz, miközben nyilvánvalóan vannak eltérések a csoporton belül). A kedvezô politikai reformok segítségével ez a csoport sikeresen tett szert erôs pénzügyi pozíciókra. Ezen reformokat most úgy alakították át, hogy alacsonyabb szintû kedvezményeket nyújtanak. Tényleg olyan mértékû a demográfiai kihívás, hogy külön figyelmet kell szentelni nekik? Egyesek úgy vélik, hogy ez probléma ugyan, de könnyen megoldható. Látván azokat az adatokat, miszerint kevesebb ember fog dolgozni az elkövetkezendô években, és több nyugdíjast kell eltartaniuk, a megoldás egyszerû: érjük el, hogy az emberek tovább dolgozzanak, és késôbb menjenek nyugdíjba. Svédországban a nyugdíjkorhatár ugyan 65 év, de a kedvezményes adólevonások következtében azt figyelhetjük meg, hogy a valós átlagos nyugdíjba lépési kor csökkent. Most pont 60 év alatt van. A baby boomer nemzedék jó egészségügyi állapotát figyelembe véve, többségük legalább 65 éves koráig dolgozhatna. A demográfiai kihívásra tehát az lehet egy megoldás, hogy olyan közpolitikai intézkedéseket szorgalmazzunk, amely az emberek hosszabb ideig tartó munkavállalását ösztönzi. | 98 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Sokan viszont azzal érvelnek, hogy egy ilyen kezdeményezés nem lenne elég arra, hogy teljesen fedezze a nagyobb pénzügyi igényeket, különösen, ha figyelembe vesszük a következô évtizedekben hatalmas mértékben növekvô egészségügyi kiadásokat. Ennél komolyabb megoldásokra van szükség. Leegyszerûsítve tehát a jóléti szolgáltatások finanszírozásához szükséges források elôteremtésének két módja van: díjak vagy adózás. A díjak kérdése egy nagyon intenzíven vitatott téma a svéd politikában. Szociáldemokrata szemszögbôl attól tartunk, hogy az egyéni díjazás túlzott használata (amely a biztosítási díjak rendszerére hasonlít) elôbb-utóbb aláássa az általános jóléti rendszert. Azt szeretnénk, ha a jóléti rendszer nemcsak a szegényeknek, hanem mindenkinek nyújtana szolgáltatásokat. Ez azt jelenti, hogy bármelyik jövedelmi csoporthoz tartozó polgárnak bíznia kell abban, hogy a rendszer az ô igényeire is figyelemmel lesz, ha azok felmerülnek. Olof Palme, talán a legkiemelkedôbb svéd szociáldemokrata, aki a hetvenes és nyolcvanas években több évig Svédország miniszterelnöke volt, a következôket mondta egy 1984-es beszédében: „A következôt szeretném hangsúlyozni: a hátrányos helyzetûek társadalmi érdekeit azon jóléti programok védik a leginkább, amelyek átfogóak, és mindenkit támogatnak, nem pedig az olyan programok, amelyek csak a hátrányos helyzetûekre koncentrálnak." Ezek még mindig alapvetô elvei a svéd szociáldemokráciának. A svéd jobboldal nagyobb mértékben akarja használni a díjakat, mivel azok növelik a jövedelmi szakadékot és csökkentik az adózás általános szintjét. Nekik és választóiknak szociálisan és gazdaságilag is elônyös lenne, ha az egészségügyi és az oktatási rendszer nagyobb mértékben térítésalapú lenne. Egy ilyen fejlemény természetesen növelné a hátrányos helyzetûek és a privilegizált csoportok közötti különbséget, és ez pont az ellenkezôje annak, amit mi, szociáldemokraták szeretnénk elérni. „AZ ADÓZÁS VALÓSZÍNÛLEG A LEGJOBB ESZKÖZE A JÖVEDELMEK ÚJRAELOSZTÁSÁNAK ÉS KIEGYENLÍTÉSÉNEK A KÜLÖNBÖZÔ JÖVEDELMI CSOPORTOK KÖZÖTT." Az adózás valószínûleg a legjobb eszköze a jövedelmek újraelosztásának és kiegyenlítésének a különbözô jövedelmi csoportok között. Egy olyan eszköz, ami növeli a gazdasági egyenlôséget. Pénzügyileg minden korcsoportot érintene az adózás általános szintjének növelése azzal a céllal, hogy a nyugdíjasok egészségügyi igényeit finanszírozni lehessen. A fiatalabb korcsoportok, amelyek pénzügyileg hátrányos | 99A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA helyzetben vannak az idôsebb csoportokhoz képest, megint rá lennének kényszerítve arra, hogy olyan szolgáltatásokat finanszírozzanak, amelyek nem az ô közvetlen igényeiket fedezik. Politikailag ez dilemma. Lehetne úgy érvelni, hogy a jólét általános szintjének fenntartása érdekében megkerülhetetlen az adók emelése, és hogy mindenkinek hozzá kell ahhoz járulnia, függetlenül attól, hogy milyen a csoport pénzügyi helyzete más csoportokéhoz hasonlítva. Másfelôl a fiatalabb csoport rosszallhatná, hogy – összességében – többet fizet, mint az az idôsebb korcsoport, amelynek a legnagyobb szüksége van a szolgáltatásokra. Az LO, a svéd szakszervezetek szövetsége nemrég közzétett egy jelentést, amely felhívja a politikai pártokat a demográfiai kihívásokra adandó megoldások mielôbbi kidolgozására. Az LO egyben maga is számos javaslattal állt elô. Az egyik szerint például drasztikusan növelni kellene az adózás szintjét (a jelenlegi, körülbelül 30 százalékról 40 százalékra). „AZ EGYIK LEGÉRDEKESEBB ÉS LEGBESZÉDESEBB JAVASLAT EGY SPECIÁLIS GENERÁCIÓS ADÓRÓL SZÓL." Az egyik legérdekesebb és legbeszédesebb javaslat egy speciális generációs adóról szól. Célja, hogy a baby boomer nemzedék egészségügyi kiadásait finanszírozza. A generációs adóból befolyt összeget ezen szükséglet fedezetére irányoznák elô. Az elképzelés szerint a generációs adót átmenetileg szednék be a ma 50 és 70 év között generációtól. Az új adók általában makrogazdasági zavarokat eredményeznek, mint például a csökkenô foglalkoztatottság és ezáltal eltolódások az adózó polgárok körében. A díjak ugyan nem okoznak nagyszabású gazdasági zavarokat, viszont újraelosztási eszközként nem mûködnek. Ezért tehát szükség van a finanszírozás olyan rendszerére, amelynek éppen olyan pozitív hatása van, mint a (progresszív) adózásnak, de egyúttal olyan a formája, mint egy díjazási rendszernek. Ezért hatással lesz mind a fogyasztói, mind pedig a szolgáltatói magatartásra. Az LO ezt „okos" adónak („smart tax") nevezi. Ez az adófajta egy fix havi összeg lenne, amely ugyan a jövedelemhez igazodna, de nem teljesen progresszívan a jövedelmi skálát tükrözve, hiszen az egyszerûen a létezô progresszív adó növelését jelentené. Ehelyett három, elôre meghatározott jövedelmi sávhoz igazítva alakítanának ki három befizetési összeget. Ettôl tehát részben adó lesz – méghozzá valamennyire progresszív –, de egyúttal díj is. | 100 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Egy díjat azért hívnak díjnak, mert valami konkrét dologért kell fizetni. Az LO tehát azt javasolja, hogy minden bevétel, ami a generációs adóból származik, egy generációs alapba kerüljön, amelynek kijelölt célja a most nyugdíjba vonuló korosztály egészségügyi ellátásra vonatkozó igényeinek fedezése. Ezzel a polgárok számára érthetôbb lesz az a szükséglet, hogy az egészségügyre fordítandó erôforrásokat növelni kell. Egyúttal átláthatóbb is lesz az adófizetôk számára, hogy mihez járulnak hozzá, és hogy pénzük mit finanszíroz. Az LO javaslata tehát érdekes, mivel megfelel a nagyobb mértékû finanszírozás igényének, és egyúttal oly módon strukturálja a finanszírozást, hogy egyesíti a díjazás és a progresszív adózás elônyeit. Bírálóink azt fogják mondani, hogy ez is csak egy újabb adó. Formailag persze az is, és az is kell, hogy legyen! Nem hisszük, hogy egyéni biztosítási megoldások (díjak) hosszú távon biztosítani tudják minden polgárnak azt az egészségügyi ellátást, amelyre szüksége van. Az ebbe az irányba történô elindulás elôbb-utóbb rontaná általános jóléti rendszerünket, gyakorlatilag azt egy szegényeknek szóló biztosítási vállalkozássá alakítva. A svéd társadalom viszont – a jóléti állam vonatkozásában – néhány évtizeden belül egy teljesen új helyzettel fog szembesülni. Ez különleges intézkedéseket igényel. Egy generációs adó, amelynek bevételei egy generációs alapba folynak, járható útja lehetne annak, hogy politikailag elfogadhatóvá tegyük a polgárok adózásának növelését. „EGY GENERÁCIÓS ADÓ, AMELYNEK BEVÉTELEI EGY GENERÁCIÓS ALAPBA FOLYNAK, JÁRHATÓ ÚTJA LEHETNE ANNAK, HOGY POLITIKAILAG ELFOGADHATÓVÁ TEGYÜK A POLGÁROK ADÓZÁSÁNAK NÖVELÉSÉT." A GENERÁCIÓS ELEMZÉSEK SZÜKSÉGESSÉGE A demográfiai kihívásokról szóló vita csak most kezdôdött. A társadalom minden csoportjától érkeznek közpolitikai javaslatok, ezért azok eltérô célok és struktúrák alapján fogalmazódnak meg. Fontos viszont, hogy nem szabad elhamarkodott döntéseket hozni. A Szociáldemokrata Párt nemrég kijelölt egy csoportot annak kivizsgálására, hogy milyen módon lehetne strukturálni az új adórendszert, hogy az a legjobban reagáljon azokra a kihívásokra, amelyekkel a fiskális rendszerünk szembesül, köztük a demográfiai fejlôdésre. A kormány egyúttal azt is eldöntötte, az is lényeges, hogy kiépítsünk egy olyan kapacitást, amely képes arra, hogy rendszeres generációs elemzéseket készítsen mindig, amikor nagyszabású és radikális politikai reformokról szóló vita folyik, vagy tervek készülnek. Ezen elemzések segíthetnek | 101A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA abban, hogy a jövôbeni reformok ne növeljék a jómód és a jövedelem egyenlôtlen elosztását a nemzedékek között. Ha rendelkezésünkre állt volna ilyen kapacitás két vagy három évtizede, akkor meggyôzôdésem, hogy sokkal hangosabb vita folyt volna a nyugdíjés a diáktámogatási rendszer átalakításáról. „A GENERÁCIÓS ELEMZÉSEK ARRA IS MÓDOT ADNAK, HOGY KISZÉLESÍTSÜK A VITÁT A POLITIKAI REFORMOK JÖVÔJÉRÔL OLY MÓDON, HOGY MEGNÉZZÜK, MILYEN HATÁSSAL VANNAK A FIATALABB GENERÁCIÓKRA." A generációs elemzések arra is módot adnak, hogy kiszélesítsük a vitát a politikai reformok jövôjérôl oly módon, hogy megnézzük, milyen hatással vannak a fiatalabb generációkra és az ô életükre, mostantól az egész életükön át. A generációs elemzések tehát – feltéve, hogy jól vannak elkészítve – lehetôséget adnak a politikusoknak arra, hogy úgymond olvassanak a társadalom tenyerébôl. És erre szükség is van. Az egyenlôen elosztott jómód és jövedelem egyenlôtlen hozzáférést eredményezhet a jóléti szolgáltatásokhoz. Szociáldemokrata perspektívából ez egy olyan út, amelyen nem szeretnénk elindulni. (Fordította: Gyôri Gábor) | 102 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Wolfgang M E R K E L ÖREGEDÔ EURÓPA: MI SZÜKSÉGES EGY SIKERES SZOCIÁLDEMOKRATA REFORMHOZ? | 103A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA A szociáldemokrácia története egyenlô a változó körülményekhez való alkalmazkodás történetével. A revizionizmus, amit a múltban a szociális reformerek elítéléseként használtak, mára a szociáldemokrácia sikerének egyik alapvetô értékévé vált. Mindazonáltal nagyon sok múlik azon, mennyire felel meg a revízió és reform azoknak a kihívásoknak, amelyekkel a szociáldemokráciának ma szembe kell néznie. Az is nagyon lényeges, hogy milyen mélyreható a revízió, és hogy mi is az tulajdonképpen, amit a szociáldemokrata pártok és kormányok felülvizsgálnak és megreformálnak: a stratégiájukat, az eszközeiket, a szakpolitikájukat, az intézményeiket vagy az alapértékeiket? Peter Hall, a Harvardon tanító politológus elsô-, másodés harmadrendû változást különböztet meg. Az elsôrendû változások a kormányzati politikát módosítják, a másodrendû változások a politikacsinálás eszközeire és a politikai stratégiákra hatnak, a harmadrendû változások a szociáldemokrácia alapvetô értékeit és irányadó céljait befolyásolják. Gyorsan változó világunkban a szociáldemokrata pártoknak fel kell ismerniük az elsôés másodrendû átalakításokat annak érdekében, hogy elkerüljék a harmadrendû változásokat. Ellenkezô esetben, bár még képesek választásokat nyerni, azt kockáztatják, hogy elvesztik önálló arculatukat (mint a társadalmi igazságosságot képviselô pártok), és végeredményben megkülönböztethetetlenné válnak a kereszténydemokrata és konzervatív pártoktól. „GYORSAN VÁLTOZÓ VILÁGUNKBAN, HA A SZOCIÁLDEMOKRATA PÁRTOK NEM ISMERIK FEL A SZÜKSÉGES VÁLTOZÁSOKAT, KÉPESEK LEHETNEK MÉG VÁLASZTÁSOKAT NYERNI, DE AZT KOCKÁZTATJÁK, HOGY ELVESZTIK ÖNÁLLÓ ARCULATUKAT." Melyek a legnagyobb kihívások, amelyekkel a 21. század kezdetén a szociáldemokráciának szembe kell néznie? Három dolgot kell kiemelni, amelyekre a szociáldemokrácia még nem volt képes teljesen megfelelô elsô-, másodés harmadrendû válaszokat adni. Wolfgang Merkel politológiát tanít a berlini Humboldt Egyetemen. Tagja a Németországi Szociáldemokrata Párt (SPD) Alapértékek Bizottságának, valamint a Német Szövetségi Gazdasági Együttmûködés Minisztériuma tanácsadó testületének. | 104 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Globalizáció: A szociáldemokráciának meg kell változtatnia a hagyományos, igény által irányított, államilag ellenôrzött, a szociális jólétet megteremteni szándékozó stratégiáját. El kell vetnie azokat a protekcionista törvényeket és szabályozókat, amelyek gátolják a gazdasági növekedést, méghozzá anélkül, hogy a társadalom legszegényebbjeit a piac kénye-kedvének kiszolgáltatnák. Az oktatásnak és szociálpolitikának ki kell egészítenie a piacorientált gazdasági stratégiát annak érdekében, hogy ne csupán egy jóléti, szabad, de egy igazságos, szolidáris és szociálisan összetartó társadalom létrehozásának feltételei is megvalósuljanak. Amíg az Új Munkáspárt Nagy-Britanniában és néhány új, kelet-európai EU-tagország inkább a szabadpiaci erôket részesítik elônyben ahhoz, hogy az említett célokat elérjék, addig néhányan a nagyobb európai szociáldemokrata pártok és kormányok közül még mindig a protekcionista reflexek mentén mûködnek (elsôsorban Franciaországban), és szigorúan szabályozott piaci politikát folytatnak (mint például Németországban), hogy rövid távon megôrizzék a szociálisan igazságos társadalom célját. Úgy tûnik, a skandináv államok szociáldemokráciája az elmúlt évtizedben sikeresebben egyensúlyoz a gazdasági és a szociális célok elérése között, már ami a gazdaság dinamikáját, a munkanélküliségi rátát, az életlehetôségek egyenlô feltételeinek biztosítását és a társadalom összetartó képességét illeti. „A SZOCIÁLDEMOKRÁCIÁNAK MEG KELL HÓDÍTANIA AZ EURÓPAI POLITIKAI TERET, HOGY VISSZANYERJE AZT A POLITIKAI IRÁNYÍTÓKÉPESSÉGET, AMIT A NEMZETKÖZI PIACOK MOST MÁR MINTEGY KÉT ÉVTIZEDE MEGSZEREZTEK ÉS BIRTOKOLNAK." Európaizáció: A szociáldemokráciának meg kell hódítania az „európai politikai teret", hogy európai szinten visszanyerje azt a politikai irányítóképességet, amit a nemzetközi piacok most már mintegy két évtizede a globalizáció által megszereztek és birtokolnak. A „negatív európai integráció" neoliberális projektjét – amelynek célja egy európai belsô piac kialakítása – ki kell egészíteni a „pozitív integráció" gondolatával, vagyis koordinálni, és ha az segítséget jelent, összhangba hozni az EU-tagállamok fiskális, adó-, munkaügyi, szociális és környezetvédelmi politikáját. A lisszaboni nyilatkozat fontos, de nem elégséges lépés a szociáldemokrata célok eléréséhez. Számos EU-tagország rövidlátó politikája együttes cselekvôképtelenséget eredményez a tagországok között. Ha olyan országok, mint az Egyesült Királyság vagy néhány északi, illetve kelet-európai tagország továbbra is nemzeti elôjogaik megôrzésére helyezik a hangsúlyt, akkor azoknak az országoknak kell lépniük, amelyek elszántak az integráció elmélyítésére. Míg Európa kiterjesztése elsôsorban neoliberális elképzelés, addig az integráció elmélyítésének koncepciója alapvetôen szociáldemokrata színezetû. | 105A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA Demográfiai változás: Az európai társadalmak elöregednek, jóllehet a folyamat különbözô sebességgel történik. Ez a jelenség a szociálpolitika átalakítását igényli, hiszen hatással van a jóléti állam finanszírozásának módjára, a családpolitika, az oktatás, a nôk munkavállalásának biztosítására, és a szociális jólét prioritásainak átformálására is vonatkozik. De melyek azok az elsôés másodrendû változások, amelyekre szükség van ahhoz, hogy az öregedô társadalom okozta kihívásokra a politika anélkül adjon választ, hogy feladná az igazságos és szolidáris társadalom szociáldemokrata céljait? A KIHÍVÁS Az 1960-as évektôl kezdôdôen Európának egy egyenletes születéscsökkenési tendenciával kell szembenéznie, ami a 2000-es évek elejére elérte a mindenkori legalacsonyabb értékeket. 2001-ben az átlagos termékenységi ráta az EU-tagországokban 1,47 volt. Ugyanakkor az elmúlt évtizedekben a várható átlagos élettartam folyamatosan nôtt, és napjainkban a mindenkori legmagasabb értéket érte el. Az inaktív társadalmi réteg mérete ebbôl következôen folyamatosan növekszik, míg az aktív populáció aránya csökken. A folyamatosan csökkenô arányú, aktív társadalmi csoport kénytelen ellátni a növekvô arányú nyugdíjas, munkaképtelen vagy munkanélküli réteget. Meg kell jegyezni azonban, hogy ezek igencsak aggregált statisztikai arányok, csupán a társadalom madártávlati képét mutatják. Nem árulkodnak a szignifikáns és beszédes különbségekrôl az egyes államok és az egyes jóléti kapitalista rendszerek között. „A LEGINKÁBB LIBERÁLIS ANGOLSZÁSZ, A KONTINENTÁLIS ÉS A SKANDINÁV JÓLÉTI ÁLLAMOKAT KÜLÖNBÖZÔ MÓDON ÉRINTIK AZ ÖREGEDÉS ÁLTAL ÉLETRE HÍVOTT KIHÍVÁSOK." A leginkább liberális angolszász (Egyesült Királyság, USA), a kontinentális (Németország, Olaszország) és a skandináv jóléti államokat különbözô módon érintik az öregedés által életre hívott kihívások. Mivel a várható élettartamot tekintve nincs nagy különbség a jól mûködô OECD-országokban (a kivétel Japán), a kihívás mértéke elsôsorban az adott jóléti állam pénzügyi erején, a finanszírozás módozatain, a termékenységi rátákon, a nôknek a munkaerôpiacon való részvételi arányán, az adott átlagos nyugdíjkorhatáron és végezetül a gazdaságilag aktív és inaktív lakosság arányán múlik. | 106 A VÁLASZOK A liberális angolszász (az USA esetében marginális) jóléti állam pénzügyi volumene az alacsonytól (USA) a közepesig (Nagy-Britannia) terjed. Az Egyesült Királyság szociális kiadásai 2001-ben a GDP 21,8 százalékát tették ki. Ezeknek a kiadásoknak a jelentôs részét az általános adóbevételek fedezik és nem a munkáltatók által fizetett bérjárulékokból befolyó társadalombiztosítási hozzájárulások. A termékenységi ráta 2001-ben elérte az 1,63-as számot (gyermek/anya), ami jóval az EU 1,47-es átlaga felett volt. A nyugdíjkorhatár 2000-ben (62 év) jól érzékelhetôen a kontinentális európai átlag felett volt (60,9 év). Az aktív-inaktív lakossági arány is sokkal jobb a legtöbb kontinentális országhoz képest. Amíg 2003-ban az Egyesült Királyságban a munkavállalók aránya elérte a 78 százalékot, az EU-tagországok átlagos munkavállalói aránya csupán 70,7 százalék volt. Összességében úgy tûnik, hogy a liberális jóléti angolszász állam, célzott munkavállalói juttatásaival, alacsonyabb munkanélküliségi rátáival, a nôi munkaerô erôsebb jelenlétével, a magán-társadalombiztosítási szolgáltatások nagy és egyre növekvô hálózatával, valamint az adófinanszírozással kevésbé sebezhetô az öregedô társadalom szociális nyomásával szemben. Szociáldemokrata nézôpontból szemlélve ugyanakkor ezek az országok nagy árat fizetnek. Különösen igaz ez az Egyesült Államokra és Ausztráliára, de érvényes az Egyesült Királyságra is. „A FOGLALKOZTATÁS ÖNMAGÁBAN NEM CSÖKKENTETTE JELENTÔSEN A SZEGÉNYSÉGI MUTATÓKAT ÉS A MUNKANÉLKÜLI HÁZTARTÁSOK SZÁMÁT." Több ciklusnyi munkáspárti kormányzás után a magán jóléti biztosítórendszerek elterjedése még mindig szociális kettôsségeket okoz, és azt, hogy a háztartások egyre többet költenek magánbiztosításra. A foglalkoztatás önmagában nem csökkentette jelentôsen a szegénységi mutatókat és a munkanélküli háztartások számát. A brit jóléti államot kevésbé fenyegeti a pénzügyi egyensúly fenntartásának szükségessége, viszont a munkahelyteremtés, az alacsony bérezésû munkahelyek, a társadalombiztosítás egyenlôtlen elosztása és a társadalmilag sebezhetô csoportok érdekében feláldozta az egyenlôségre törekvés célját. A Tony Blair két miniszterelnöki ciklusa alatt mûködô gyermekszegénység-ellenes program nem tudta ellensúlyozni a társadalmi egyenlôtlenség és szegénység elmúlt 20 év során bekövetkezett növekedését. A kontinentális jóléti államok számára sokkal inkább kihívást jelent a finanszírozási rendszereik fenntarthatatlanságából eredô probléma. A szociális kiadások Franciaországban (28,5 százalék) és p r o g r e s s z í v p o l i t i k a | 107A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA Németországban (27,4 százalék) jóval nagyobb mértékûek (2001-es adatok), és a fedezetet nagymértékben a munkáltatók által fizetett béradóból befolyó bevétel jelenti. A kontinentális, bismarcki jellegû társadalombiztosításra alapozó jóléti állam különösen érzékeny és sebezhetô a demográfiai kihívásokkal szemben. A folyamatosan csökkenô számú aktív keresôképes lakosság (2001-ben Németországban 72,1 százalék, Franciaországban 69,8 százalék) nem tudja továbbhordozni a társadalombiztosítás terheit. Ez a jelenség már most is jól érzékelhetô a német nyugdíjrendszerben, ahol a kiadások nagyjából 30 százalékát már csak a szövetségi kormány általános adóbevételeibôl tudják fedezni (2004-es adat). „A KONTINENTÁLIS, BISMARCKI JELLEGÛ TÁRSADALOMBIZTOSÍTÁSRA ALAPOZÓ JÓLÉTI ÁLLAM KÜLÖNÖSEN ÉRZÉKENY ÉS SEBEZHETÔ A DEMOGRÁFIAI KIHÍVÁSOKKAL SZEMBEN." A magasan megállapított munkabérek és járulékok megnehezítik a munkahelyek számának növelését, és nagy munkanélküliséghez vezetnek. A még mindig nem rugalmas munkaerô-piaci szabályozók éles munkavállalói/munkanélküli elkülönülést eredményeznek, a fiatalok alkalmazásával kapcsolatos bizonytalanság és a kielégítô bölcsôdei, óvodai ellátás hiánya pedig azt okozza, hogy a nôk nagy része képtelen összeegyeztetni hivatását a gyermekneveléssel. A kontinentális Európában még mindig a hagyományos családi munkamegosztás az általános, ami a nôkre túlzott terheket ró. Az eredmény pedig az alacsony termékenységi ráta és a nôi munkaerô alacsony alkalmazási aránya. Bár a nôk magasan képzettek, átlagban jóval inkább, mint a férfiak, az intézményi szerkezet megmerevedett a hagyományos szisztémában, miszerint a férfi a kenyérkeresô a családban. Ez különösen igaz Németországra és a dél-európai államokra, kevésbé jellemzô Belgiumban és Franciaországban, ahol a bölcsôdei-óvodai és általános iskolai ellátottság magas színvonalú, és a családi társadalombiztosítási hozzájárulások is bôkezûek. „A KONTINENTÁLIS EURÓPÁBAN MÉG MINDIG A HAGYOMÁNYOS CSALÁDI MUNKAMEGOSZTÁS AZ ÁLTALÁNOS, AMI A NÔKRE TÚLZOTT TERHEKET RÓ." Ezek után nem meglepô, hogy 2001-ben Franciaországban regisztrálták a legmagasabb termékenységi rátát a nyugat-európai országok közül (1,9 százalék), és amíg ez a szám még Belgiumban is 1,65 százalék volt, addig Németországban, Spanyolországban és Olaszországban mérték a legalacsonyabb értékeket (1,29, 1,25, 1,24). Ugyanakkor Németországban még mindig jóval alacsonyabbak a szegénységi mutatók és a bérezési aránytalanságok, mint az angolszász világban, köszönhetôen az alacsony képzettségû munkaerô relatíve magas bérezésének és a bôkezû, passzív jóléti rendszereknek. Németország és a déli államok Esping-Andersen kifejezésével | 108 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a élve „a munka nélküli jólét" csapdájában találják magukat. A kontinentális államoknak kettôs dilemmával kell megbirkózniuk: egyfelôl társadalombiztosítási rendszereiket nem tudják hosszú távon mûködtetni, másrészt azok nem is túlzottan igazságosak, hiszen diszkriminálják a nôket, a fiatalokat és más, a munkaerôpiacról kiszorult csoportokat. A befektetés az oktatásba, a nôk és az idôsebbek nagyobb mértékû bevonása a munka világába, a társadalombiztosítási terhek fedezésénél az általános adóbevételek nagyobb mértékû kihasználása, illetve a minôségi szociális szolgáltatások biztosítása azok az elôfeltételek, amelyek megvalósulása esetén a hosszú távú fenntarthatóság és az igazságosabb társadalmi modell mûködôképes. „A KONTINENTÁLIS ÁLLAMOKNAK KETTÔS DILEMMÁVAL KELL MEGBIRKÓZNIUK: EGYFELÔL TÁRSADALOMBIZTOSÍTÁSI RENDSZEREIKET NEM TUDJÁK HOSSZÚ TÁVON MÛKÖDTETNI, MÁSRÉSZT AZOK NEM KIFEJEZETTEN IGAZSÁGOSAK." Köszönhetôen jóléti államuk típusának – nô-, illetve gyermekbarát politikájuknak – a skandináv (szociáldemokrata) jóléti államok alkalmazkodtak legjobban a posztindusztriális változásokhoz és a demográfiai kihívásokhoz. Átfogó, magas színvonalú szociális szolgáltatások biztosításával újraformálták a szociális felelôsségi rendszert. Munkavállalói és szociális politikájukkal megerôsítették a családokat, növelték a nôk önállóságát, összeegyeztethetôvé tették a szakmai karriert a családi kötelezettségekkel, és a munkanélküliség alacsonyan tartásával általános szociális biztonságot teremtettek. Az úgynevezett kétkeresôs háztartások (tehát ahol mindkét házastárs munkaviszonyban van) váltak a gyermekszegénység elleni védekezés legbiztosabb alapjává, ezenkívül elôsegítik a magasabb születési arányok elérését. 2001-ben a dániai, svédországi és finnországi termékenységi ráták (1,74; 1,73; 1,57) jóval az európai átlag felett voltak. Mivel a társadalombiztosítási rendszer nagy részének fedezetéül az általános adóbevételek szolgálnak, ez nem akadályozza a foglalkoztatás növekedését. A magas színvonalú szociális szolgáltatásoknak köszönhetôen a skandináv lakosság sokkal inkább hajlandó magasabb adót fizetni, mint az angolszász és a kontinentális európai országok polgárai. A magas születésszám és a késôi nyugdíjba vonulás növeli a gazdaságilag aktív lakosság számát, és csökkenti nyugdíjrendszerre nehezedô, hosszú távú pénzügyi nyomást. „BÁR A GLOBALIZÁCIÓ KORÁBAN SKANDINÁVIA NEM A LEGTÖKÉLETESEBB SZOCIÁLDEMOKRATA VILÁG, SIKERESEN TUD EGYENSÚLYOZNI A SZABADPIAC, AZ ÖREGEDÔ TÁRSADALOM ÉS A TÁRSADALMI IGAZSÁGOSSÁG SZÜKSÉGLETEI KÖZÖTT." Svédországban a hatályban levô nyugdíjkorhatár 63,3 év volt, ami érzékelhetôen magasabb, mint az európai átlag (60,9 év). A svédországi és dániai foglalkoztatási mutatók (80,2 százalék, 80,6 százalék) a legmagasabbak az OECD-országok között, és jóval magasabbak, mint az EU-s átlag (70,7 százalék). Bár a globalizáció és a | 109A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA demográfiai változás korában Skandinávia nem a legtökéletesebb szociáldemokrata világ, jóval sikeresebben tud egyensúlyozni a szabadpiac, az öregedô társadalom és a társadalmi igazságosság szükségletei között. A TANULSÁG Mit tanulhatunk a skandináv tapasztalatokból ahhoz, hogy orvosolhassuk az angolszász országok gyengéit (egyenlôtlenség, magas szegénységi mutatók) és a kontinentális Európa államainak hátrányait (magas munkanélküliségi arány, a nôk és a munka világán kívül rekedtek diszkriminációja)? Természetesen a skandináv jóléti államokban mûködô struktúrákat nem lehet egy az egyben átültetni a kontinentális Európába, az Egyesült Királyságba, az USA-ba vagy Ausztráliába. A jóléti politika nagymértékben függ a „hogyantól", és minél bôkezûbb és univerzálisabb ez a politika, annál inkább rá van utalva egy meglehetôsen homogén, bizalommal teli társadalomra. A skandináv térségen kívüli szociáldemokraták így is sok tanulságot vonhatnak le a példájukból, ha úgy akarnak elsôés másodrendû reformokkal a gazdasági, demográfiai és szociális változásokhoz alkalmazkodni, hogy közben ne veszítsék el identitásukat, és ne kelljen feladniuk az igazságos társadalom megteremtésére vonatkozó céljaikat. Gøsta Esping-Andersen nemrégiben a skandináv tapasztalatokra alapozva javasolta a társadalmi szerzôdés újrafogalmazását. Érvrendszerét három alapvetô társadalmi szerzôdésben lehet összefoglalni: új családi, új nemek közötti és új foglalkoztatási szerzôdésben. „AZ ÚJ CSALÁDI TÁRSADALMI SZERZÔDÉS ALAPJÁUL EGY GYERMEKKÖZPONTÚ BERUHÁZÁSI STRATÉGIÁNAK KELL SZOLGÁLNIA." Az új családi társadalmi szerzôdés alapjául egy gyermekközpontú beruházási stratégiának kell szolgálnia. Ez a stratégia magában foglalja egy meglehetôsen bôkezû gyermekszegénység elleni jövedelem folyósítását, jó minôségû bölcsôdei és óvodai ellátást, egész napos iskolai ellátást, és nem utolsósorban a nôi munkaerô kihasználásának maximalizálását. A már említett, kétkeresôs háztartások jelentik a gyermekszegénység elleni legjobb védekezést. A családok szegénységcsapdájának – ami alapvetôen szûkíti a gyermekek életlehetôségeit – felszámolása a szociáldemokrata politika egyik legfontosabb feladata. | 110 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Az új, nemek közötti szerzôdésnek átfogóbbnak kell lennie, mint azt a divatos, de gyakran bürokratikus és felszínes, úgynevezett gender policy sugallja. Az utóbbi néhány évben a nôk képzési-oktatási teljesítménye több területen felülmúlta a férfiakét. Ezenfelül a posztindusztriális szolgáltatói gazdaság a nôket részesíti elônyben. A nôket úgy kell bevonni a munka világába, hogy alkalmazásuk összhangba hozható legyen családi kötelezettségeikkel. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy a férfiaknak a jövôben ne kellene jóval többet vállalniuk a családi munkából. Sem a nôk, sem a társadalom nem várhat azonban a távoli jövôben bekövetkezô férfiúi tudatváltozásra. A nôk gazdasági önállóságának és jólétének erôsítése az egész társadalom jólétének növelését jelenti. Irracionális dolog csak azért a nôk oktatásába és képzésébe beruházni, hogy aztán késôbb megakadályozzuk a munkaerôpiacra kerülésüket azzal, hogy nehézzé tesszük a szakmai karrier és a családi kötelezettségek ellátása közötti egyensúly megteremtését. Ezen összhang kialakítása nélkül az európai társadalmak az alacsony születésszám börtönébe zárják magukat – annak minden, a jólétre és a társadalmi igazságosságra nézve katasztrofális következményével együtt. „EL KELL KERÜLNÜNK, HOGY AZ ALACSONY BÉREZÉSÛ MUNKAHELYEK SZEGÉNYSÉGI CSAPDÁVÁ VÁLJANAK." A foglalkoztatási szerzôdés feladata, hogy a foglalkoztatás mértékének növelésével csökkentse a munkanélküliséget. Csökkenteni kell a munkáltatók által fizetett járulékok mértékét, a nyugdíjkorhatárt pedig emelni kell. A munkaerôpiac deregulációját társadalombiztosítási, képzési és átképzési rendszerek létrehozásával kell összekötni. Mivel reálisnak tûnik a várakozás, hogy egy magas képzettségû, szolgáltatói gazdaságban a lakosság jelentôs része alacsony fizetésû munkákból él, így ezek a munkahelyek szubvencióra szorulnak. Különösen fontos, hogy kiterjesszék az oktatási, képzési és a mobilitást elôsegítô intézkedéseket annak érdekében, hogy a társadalom alsóbb rétegeinek családjait veszélyeztetô, úgynevezett generációs szegénységi csapda elkerülhetô legyen. El kell kerülnünk, hogy az alacsony bérezésû munkahelyek szegénységi csapdává váljanak. A szociálpolitikának és mindenekelôtt a családpolitikának messzemenôen tekintettel kell lennie a munkaerôpiacra, és ez természetesen fordítva is igaz. Az angolszász típusú és a legtöbb európai jóléti államnak még sok A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA | 111 teendôje van annak érdekében, hogy létrehozza ezeket a megállapodásokat. A piac egyedül nem képes a szükséges változásokat megteremteni. Az államnak alapvetô szerepet kell játszania az emberek megerôsítésében azáltal, hogy támogatja ôket. A támogatást pedig, mint egyfajta beruházást, elôször a gyermekekkel és a családokkal kell kezdeni. A gyermekvédelem, az oktatás, a nôi munkáltatás, a szociális biztonság új, produktív, szociálisan igazságos elegye alapvetô szerepet játszik abban, hogy a globalizáció és a demográfiai változás korában egy új szociáldemokrata társadalmi szerzôdés szülessék. (Fordította: Tornai István) K O L L Á N Y I Zsófia ELÖREGEDÔ TÁRSADALOM: ELKERÜLHETETLEN-E AZ EGÉSZSÉGÜGYI KIADÁSOK ROBBANÁSSZERÛ NÖVEKEDÉSE? | 112 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a | 113A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA Napjainkban a közbeszédben szinte trivialitásként kezelik, hogy a társadalom elöregedése középtávon az egészségügy igénybevételének, következésképp kiadásainak radikális emelkedését fogja okozni. Ezen hallgatólagos közmegegyezést nemcsak az az egyszerû és kétségbevonhatatlan tapasztalat támasztja alá, hogy idôs korunkra a testünk elhasználódik, de a tudományos igényû elôrejelzések egy része is jelentôs kiadásnövekedést valószínûsítenek. Az ilyen prognózisok, többek között az EU által megjelentetett, az öregedés hatásait vizsgáló tanulmányok, általában a jelenkori egészségügyi kiadásokból és azok kormegoszlásából, valamint a széles körben használt demográfiai elôrejelzésekbôl indulnak ki. A számítások során figyelembe vesznek különféle feltételezéseket a gazdasági növekedésre, az egészségügyi inflációra illetve a jövôbeli kamatrátákra vonatkozólag. Ezen feltevések közül a demográfiai folyamatok leírása tûnik leginkább megbízhatónak. Az eredmények egyik lehetséges interpretációja ennélfogva az, hogy milyen nagyságrendûek lennének ma, a ma adott technológia, egészségi állapot és igénybevételi mintázatok mellett az egészségügy kiadásai, ha olyan lenne a társadalom korszerkezete, mint lesz néhány évtizeden belül. „NAPJAINKBAN A KÖZBESZÉDBEN SZINTE TRIVIALITÁSKÉNT KEZELIK, HOGY A TÁRSADALOM ELÖREGEDÉSE KÖZÉPTÁVON AZ EGÉSZSÉGÜGY IGÉNYBEVÉTELÉNEK, KÖVETKEZÉSKÉPP KIADÁSAINAK RADIKÁLIS EMELKEDÉSÉT FOGJA OKOZNI." Kollányi Zsófia a DEMOS Magyarország kutatója, szociálpolitikus, közgazdász. Fô kutatási témája az egészségpolitika és egészség-gazdaságtan, ezenkívül társadalompolitikai kérdésekkel, köztük a társadalmi egyenlôtlenségekkel foglalkozik. KONZERVATÍV SZÁMÍTÁSOK A számítások egyik kiindulópontját adó, az egészségügyi ellátások kormegoszlására vonatkozó információk köre ma még meglehetôsen szûkös – Magyarországot illetôen nem is ismert ilyen elsôdleges, nem becslésbôl származó adat. Az 1. ábrán a fejlett országokban – beleértve ebbe a közép-kelet-európai, volt szocialista országokat is – tapasztalható, korcsoportonkénti költségmegoszlást láthatjuk, a 0 és 4 év közöttiekre esô egészségügyi kiadásokhoz mérten: 1 . Á B R A : Az egészségügyi költségek megoszlása életkori csoportonként a fejlett országokban* a kilencvenes évek közepén (0 és 4 év közöttiek költsége = 1) * OECD és KKE Forrás: Freund – Smeeding 2002 Az ábráról elsô ránézésre azt olvashatjuk le, hogy a születést követô néhány év viszonylag magas egészségügyi költségeit követôen 50–60 éves korukig nem nagyon veszik igénybe az egészségügy ellátásait az emberek. Innentôl kezdve azonban egyre nagyobb mértékû az emelkedés, és csak a legidôsebb életkorban laposodik el újra a görbe. A 70–80 évesekre esô költség majd ötszöröse a 30–40 évesekének. Ezen tapasztalatok alapján aligha következtethetünk másra, mint hogy az idôsek (jellemzôen a 65 év felettiek) társadalmon belüli arányának növekedésével együtt nô majd az egészségügy igénybevétele és annak költsége is. Nem meglepô tehát az az eredmény, amelyre egy, az osztrák egészségügy és a társadalom elöregedésének összefüggését vizsgáló kutatópáros jutott (Riedel – Hofmarcher 2003). Számításaik szerint 2050-re az akkor várhatóan a népesség 11 százalékát kitevô 80 év felettiekre fogják költeni az egészségügy költségvetésének több mint egynegyedét, ami a GDP-nek közel 2 száza- | 114 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a 3.0 2.5 2.0 1.5 1.0 0.5 0.0 0–4 10–14 20–24 30–34 40–44 50–54 60–64 70–74 80–84 É L E T KO R R E L A T ÍV K Ö L T S É G | 115A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA lékára rúg majd. Ezzel szemben a 64 év alattiak, akik a lakosság 42 százalékát teszik majd ki, kevesebb mint a GDP 3 százalékát „kapják meg" egészségügyi szolgáltatásként. Különféle, a várható élettartam és a népességszám változását illetôen eltérô demográfiai verziókkal számolva 2050-re a GDP 6-7 százalékára emelkedhet az egészségügyi közkiadások szintje, szemben a 2000-ben még a GDP 5 százaléka alatti szinttel. „AZ IDÔSEK (JELLEMZÔEN A 65 ÉV FELETTIEK) TÁRSADALMON BELÜLI ARÁNYÁNAK NÖVEKEDÉSÉVEL EGYÜTT NÔ MAJD AZ EGÉSZSÉGÜGY IGÉNYBEVÉTELE ÉS ANNAK KÖLTSÉGE IS." A tanulmány izgalmasabb és témánk szempontjából lényegesebb része az, amelyben a szerzôk a saját maguk által is alkalmazott módszerek hátrányait ecsetelik. Álláspontjuk szerint a demográfiai kiindulópontú megközelítés óriási problémája, hogy túlzottan mechanikus. Minél inkább azokat a tényezôket vesszük figyelembe, amelyeket viszonylag pontosan ismerünk – és ezek közül a demográfiai elôrejelzések bizonyultak eddig a leginkább megbízhatónak –, annál inkább nô a valószínûsége, hogy elôrejelzéseink köszönô viszonyban sem lesznek a kiadások tényleges alakulásával. Ebbôl következôen pedig kutatásaink eredményei gyakorlatilag használhatatlanok lesznek a közpolitikai döntéshozatalban. Az igénybevétel és a költségek kor szerinti megoszlásának részletei, az egészségügyi ellátórendszer szerkezetének, ösztönzôinek változásai, a technológiai újítások mind alapjaiban befolyásolhatják az egészségügyi költségek alakulását – és azok kapcsolatát a társadalom öregedésével. Egy amerikai szerzôpáros a „hagyományos" módszer hibáit vizsgálva rámutatott például, hogy ha az életkor helyett a halálig hátralevô idô alapján kalkulálják az egészségügyi kiadások növekedését, akkor 10, ha pedig mindezt nem a jelenlegi, hanem a jövôre elôre jelzett várható élettartamokkal számolva teszik, további 6 százalékkal kisebb egy fôre jutó egészségügyi kiadás jelezhetô elôre. A halál bekövetkeztének idôpontját figyelmen kívül hagyó módszer tehát jelentôsen felülbecsüli az egészségügyi költségnövekedést (Stearns – Norton 2002). „A DEMOGRÁFIAI KIINDULÓPONTÚ MEGKÖZELÍTÉS ÓRIÁSI PROBLÉMÁJA, HOGY TÚLZOTTAN MECHANIKUS." EGÉSZSÉGI ÁLLAPOT, A HALÁLOZÁS IDÔPONTJA , KORSPECIFIKUS KÖLTSÉGEK A társadalom elöregedése tehát, bár hatással van az egészségügyi ellátórendszerre, korántsem olyan egyértelmû és néhány lépésben kiszámítható módon hat, mint azt a legtöbben gondolják. Olyannyira nem, hogy egyes kutatók egyenesen mítosznak titulálják például a saját társadalmuk elöregedése és annak egészségügyi kiadásai közötti szoros kapcsolatot (Reinhardt 2003). | 116 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A legegyszerûbben úgy érzékeltethetjük a kérdés összetettségét, ha kicsit alaposabban szemügyre vesszük, milyen az idôskorúak egészségi állapota. Kétségtelen, hogy életük végén általában az egészségi állapotuk romlását tapasztalják az emberek, és ennek megfelelôen az egészségügy ellátásait is nagyobb mértékben veszik igénybe, mint fiatalabb éveikben bármikor. Az öregedés tehát az egyén egészségügyi költségeinek emelkedésével jár. Fontos, talán a legfontosabb kérdés ugyanakkor az, hogy pontosan életünk mely pillanatához is köthetô az „idôskori" egészségi problémák megjelenése. A közfelfogás szerint, amely a „betegséget" és az „öregséget" gyakorta szinte szinonimáknak tekinti, egy bizonyos „naptári" életkor felett várható ez egészségi állapot megromlása, és elsô ránézésre a korábban bemutatott ábra is ezt tûnik megerôsíteni. Csakhogy a fejlett országok egészségügyének tapasztalatai élesen ellentmondanak ennek a megfigyelésnek. Ezek szerint ugyanis nem egyszerûen az életkor, hanem a halál közelsége van hatással az egészségügyi költségek emelkedésére. Ráadásul valószínûsíthetjük azt is, hogy a születéskor várható élettartam emelkedése többek között az általános, így például az idôskori egészségi állapot javulásával is összefügg. Ezzel egybecseng az a tapasztalat, hogy a fejlett országokban végzett egészségfelmérések során az idôsek egyre jobb egészségi állapotról számolnak be. „A TÁRSADALOM ELÖREGEDÉSE, BÁR HATÁSSAL VAN AZ EGÉSZSÉGÜGYI ELLÁTÓRENDSZERRE, KORÁNTSEM OLYAN EGYÉRTELMÛ ÉS NÉHÁNY LÉPÉSBEN KISZÁMÍTHATÓ MÓDON HAT, MINT AZT A LEGTÖBBEN GONDOLJÁK." A kérdés tehát valójában az, hogy a meghosszabbodott élettartamunkból többet is töltünk egészségesen, vagyis késôbbi életkorunkban kezdjük csak testünk hanyatlását tapasztalni, vagy ellenkezôleg, ugyanabban az életkorban kezd megromlani az egészségünk, mint korábban, csak most, az orvostudomány csodáinak vagy bármi más tényezônek hála, sokkal hosszabb ideig élünk betegen, kényelmetlenségek és fájdalmak közepette, orvost orvos után látogatva (Cutler – Scheiner 1998). Az elmúlt évtizedben egyre inkább az elôbbi megközelítés került elôtérbe, lévén mind több tanulmány igazolta, hogy nincs szignifikáns összefüggés a társadalom puszta korstruktúrája, avagy az egyén naptári életkora és az egészségügyi kiadások között. Többen bizonyították azt is, hogy az ember élete során „felhasznált" egészségügyi forrásai élete alkonyán, a halálát megelôzô, viszonylag rövid idôszakban koncentrálódnak (Gray 2005). Egy amerikai szerzôpáros becslései szerint az életünk során igénybe vett összes egészségügyi költség felét a halálunkat megelôzô 60 napban, ezen belül is fôleg az utolsó hónapban használjuk fel (idézi Brockmann 2000). Ha tehát az emberek, függetlenül attól, hogy hatvanvagy kilencvenéves korban haláloznak el, életük utolsó szakaszában vesznek csak igénybe jelentôs mértékû egészségügyi ellátást, akkor nyilvánvalóan nem általában az idôsek, hanem a haláluk elôtt állók társadalmon belüli aránya fogja meghatározni az egészségügyi kiadások | 117A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA nagyságát. Visszatérve az 1. ábrához mód nyílik tehát egy másik magyarázatra is. Minthogy az életkor elôrehaladtával egyre nô a halálozás valószínûsége, az idôsebb életkori csoportokban magasabb az éppen a haláluk elôtt állók, vagyis magasabb egészségügyi költséget generálók aránya. Nem azért találhatunk hát összefüggést az életkor (vagy egy másik megközelítésben az idôsek társadalmon belüli aránya) és az egészségügyi kiadások között, mert önmagában az életkor jár együtt a betegséggel, hanem mert a magasabb életkor egyben magasabb halálozási kockázatot is jelent. „EGYRE TÖBB TANULMÁNY IGAZOLTA, HOGY NINCS SZIGNIFIKÁNS ÖSSZEFÜGGÉS A TÁRSADALOM PUSZTA KORSTRUKTÚRÁJA, AVAGY AZ EGYÉN NAPTÁRI ÉLETKORA ÉS AZ EGÉSZSÉGÜGYI KIADÁSOK KÖZÖTT." Tovább árnyalhatjuk ugyanakkor a képet, ha arra is igyekszünk magyarázatot találni, miért laposodik el, vagy – más felmérések tanúsága szerint – kezd el épp csökkenni a legmagasabb életkorúak esetében az egészségügyi költségeket jelzô görbe. Az ok jelen esetben lehet egyrészt az, hogy ezen életkori csoportok már egyszerûen alacsonyabb létszámúak. Csakhogy egy Németországra vonatkozó kutatás szerint a költségcsökkenés nem csupán kohorszra, hanem egyénre vetítve is kimutatható (Brockmann 2000). Más eredmények szerint az Egyesült Államokban is jelentôs csökkenés tapasztalható a kezelési költségekben az életkor elôrehaladtával: míg a 65 és 69 év közötti haldoklók esetében több mint 15 ezer dollár volt az egy fôre jutó költség, a 90 év felettieknél mindössze 8888 dollárnyi. A német szerzô szerint a jelenség egyrészt betudható annak, hogy az idôsek és a fiatalok (pontosabban az „idôsebb" és „fiatalabb" idôsek) betegségstruktúrája gyökeresen eltér egymástól. Míg körülbelül 70 éves korig bezárólag a jellemzôen költséges kezelési eljárásokat igénylô daganatos betegségek gyakorisága a legnagyobb, 70 éves kor körül ezek gyakorisága csökken, helyüket a keringési betegségek veszik át, amelyeket viszont lényegesen olcsóbb kezelni. Csakhogy ez továbbra sem magyarázza meg azt, hogy miért kerül kevesebbe ugyanazon betegség kezelése idôsebb korban. Brockmann szerint az egészségügyi rendszer – akár a legális kereteken kívüli – sajátosságaiban kell keresnünk a választ. Egyrészt, minthogy idôsebb korban nagyobb a halálozás valószínûsége, márpedig a kezelés közbeni elhalálozás bizonyos értelemben a kezelés kudarcaként, hibájaként fogható fel, az egészségügyi szolgáltató idôsebb páciensek esetében többek között ezért is inkább tartózkodik bizonyos megterhelôbb, következésképp drágább eljárások bevetésétôl, mint egy fiatalabb páciens esetében. Másrészt valószínûleg egy ennél kifinomultabb mechanizmust is tetten érhetünk a jelenségben: lévén hogy az egészségügy forrásai korlátozottabbak azáltal, hogy a legidôsebbekre kevesebbet költünk, az implicite magasabbra értékelt fiatalabb életekre több marad. | 118 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a TECHNOLÓGIA , JUTTATÁSOK, JÖVEDELEMRUGALMASSÁG A bizonytalansághoz hozzájárul egy másik faktor is, mégpedig maga a napjainkban néha a szakemberek és az egészségügyi rendszerek számára is követhetetlen gyorsasággal fejlôdô egészségügyi rendszer. Számos elemzés rámutatott, hogy az elmúlt néhány évtizedben az egyik legfontosabb tényezô, amivel az egészségügy költségeinek a fejlett országokban általánosan tapasztalt emelkedését magyarázni tudjuk, az egészségügyi technológia fejlôdése volt (Ginsburg 2004). „A BIZONYTALANSÁGHOZ HOZZÁJÁRUL AZ IS, HOGY NAPJAINKBAN NÉHA A SZAKEMBEREK ÉS AZ EGÉSZSÉGÜGYI RENDSZEREK SZÁMÁRA IS KÖVETHETETLEN GYORSASÁGGAL FEJLÔDIK AZ EGÉSZSÉGÜGYI RENDSZER." A technológiai fejlôdés a költségek szempontjából kettôs hatással bír. Egyrészt csökkentheti azokat, hiszen általa egyszerûbbé válhat bizonyos betegségek kezelése. Sok olyan betegség van, amiket régen csak hosszan tartó kórházi kezeléssel lehetett biztonságosan gyógyítani, ma pedig a járóbeteg-ellátást igénybe véve és a megfelelô gyógyszereket szedve otthonunkban is kikúrálhatók. De gondolhatunk a manapság gyakorta emlegetett, úgyszintén a költségcsökkentés eszközének tartott egynapos sebészetre is. Másrészrôl viszont növeli a költségeket az orvosi technológia fejlôdése. Ennek egyik forrása az, hogy ugyanazon betegségekre új, hatékonyabb, pontosabb, megbízhatóbb, a beteg számára kényelmesebb, ámde drágább diagnosztikai eljárásokat és terápiákat találnak fel. Gondoljunk csak az elmúlt néhány évtizedben ugrásszerûen fejlôdô képalkotó diagnosztikára. Ma már senkinek sem kell Magyarországon több száz kilométert utaznia egy CTvagy MR-vizsgálatért: ha nem is minden, de nagyon sok kórházban elérhetôek ezek az eszközök. Ezek a vizsgálatok sokkal pontosabb diagnózisokat tesznek lehetôvé, mint a korábban alkalmazott eljárások bármelyike, de lényegesen drágábbak is. A társadalombiztosítás által viselt költségeik azonban sem a beteget, sem az orvost nem akadályozzák meg abban, hogy – költségrobbanást idézve elô – igénybe vegyék ôket. Ez éppúgy magyarázható azzal, hogy az egészségügyben a kínálat megteremti a maga keresletét, mint például a „defenzív orvoslás" egyre terjedô jelenségével (vagyis hogy az egészségügyi szolgáltatók, tartva például az esetleges mûhibaperektôl, igyekeznek a lehetô legalaposabban eljárni az egyes betegek esetében, sokszor az orvosilag szükséges diagnosztikai eljárásoknál sokkal többet véve igénybe). | 119A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA A költségek növekedésének másik oka, hogy a technológia fejlôdésével „új", korábban gyógyíthatatlan vagy éppen figyelmen kívül hagyott betegségek válnak gyógyíthatóvá, vagyis az ezekben szenvedô betegek is megjelennek az egészségügyben. Erre a jelenségre jó példa a csontritkulás. Pár évtizeddel ezelôtt nem is hallottunk róla, az öregedés természetes, kellemetlen velejárójának tekintettük, hogy csontjaink elveszítik szilárdságukat – az elmúlt néhány évben viszont az állami gyógyszerkiadásokon belül az egyik legnagyobb tételt jelentették a csontritkulás elleni gyógyszerek. Harminc évvel ezelôtt ezt, még ha ismertük volna is a magyar lakosság mai korösszetételét, aligha lehetett volna megjósolni. „A KÖLTSÉGEK NÖVEKEDÉSÉNEK EGYIK OKA, HOGY A TECHNOLÓGIA FEJLÔDÉSÉVEL »ÚJ«, KORÁBBAN GYÓGYÍTHATATLAN BETEGSÉGEK VÁLNAK GYÓGYÍTHATÓVÁ, VAGYIS AZ EZEKBEN SZENVEDÔ BETEGEK IS MEGJELENNEK AZ EGÉSZSÉGÜGYBEN." Egy amerikai kutatópáros szerint az egészségügyi költségeknek az elmúlt évtizedekben tapasztalt, folyamatos növekedését elsôsorban azzal magyarázhatjuk, hogy emelkedett az egységnyi, egy adott életkorban egy fôre jutó egészségügyi kiadások vagy juttatások szintje (Hagist – Kotlikoff 2005). Ma sokkal drágábban gyógyítunk meg egy betegséget, mint korábban tettük, nem egyszerûen az árak emelkedése miatt, hanem mert jobb diagnosztikát, jobb mûtéti eljárásokat, jobb anyagokat használunk: megemelkedett az egészségügyi ellátások „alapértelmezett" szintje. Ez egyrészt a technológia – már bemutatott – fejlôdésének köszönhetô, másrészt pedig a fejlett országok elmúlt évtizedekben elért jövedelememelkedésének. Az egészségügyi ellátások iránti kereslet a jövedelemrugalmasság szempontjából luxusjószágnak tekinthetô: minél magasabb a jövedelmünk, legyen szó egyénekrôl vagy egész társadalmakról, annál többet vásárolunk belôle, éspedig arányosan többet, mint amennyire a jövedelmünk megemelkedett. A jelen cikkünkben idézett tanulmányok többsége elsôsorban azt rója fel az öregedés és az egészségügyi kiadások közti kapcsolatot keresô konzervatív becsléseknek, hogy azzal a feltételezéssel élnek, miszerint az egészségügyi kiadások alapesetben a GDP növekedésének arányában nônek. Pedig jól nyomon követhetô, hogy az összes egészségügyi költség a Hagist és Kotlikoff által vizsgált valamennyi országban a GDP-t meghaladó mértékben nôtt – és az is, hogy ezen növekedésnek elsôsorban az volt a forrása, hogy egyszerûen többet szántak a betegségek gyógyítására. | 120 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a 1 . T Á B L Á Z A T: Az állami egészségügyi kiadások és a GDP növekedésének aránya 1970 és 2002 között Forrás: Hagist – Kotlikoff 2005 A táblázat negyedik számoszlopa azt mutatja, mennyivel haladta meg az egészségügyi költségek növekedése a GDP növekedését. A tábla alapján egyértelmû, hogy hiba volna ezen növekedési ütemek egyenlôségét feltételezni. A második számoszlopban láthatjuk, mennyivel emelkedtek volna az egészségügyi költségek, ha a juttatások szintje nem változik. Ezt az emelkedést elsôsorban a tíz bemutatott ország társadalmának korstruktúrájában bekövetkezett változásnak tudhatjuk be, vagyis tulajdonképpen ez volna az a bizonyos növekedés az egészségügyi költségekben, amit a társadalom elöregedése okoz. Jól látható, hogy ez önmagában, a GDP-növekedés változatlan ütemét feltételezve, még akár fenntartható is lenne. A juttatások szintjének emelkedését is figyelembe vevô számítások azonban elkeserítô képet rajzolnak ki: az egészségügyi költségek GDP-hez viszonyított arányának kiinduló szintjétôl, a figyelembe vett diszkontrátától és attól függôen, hány évre visszatekintve számították a juttatások növekedésének ütemét, a fenti országok némelyikében idôvel akár a GDP 26 százalékát is kitehetik az egészségügyi kiadások. Nyilvánvaló, hogy ezt, bármennyire is elkötelezett polgárai egészsége mellett, egyetlen ország sem engedheti meg magának. „A JUTTATÁSOK SZINTJÉNEK EMELKEDÉSÉT IS FIGYELEMBE VEVÔ SZÁMÍTÁSOK ELKESERÍTÔ KÉPET RAJZOLNAK KI: AZ EGÉSZSÉGÜGYI KÖLTSÉGEK GDP-HEZ VISZONYÍTOTT ARÁNYA IDÔVEL AKÁR A GDP 26 SZÁZALÉKÁT IS ELÉRHETI." Kétségtelen, hogy a kormányzatok nehéz helyzetben vannak, amikor új eljárások, technológiák, gyógyszerek befogadásáról kell dönteniük. Tisztában vannak azzal, hogy mindez valószínûleg jelentôs többletköltségeket fog okozni – de azzal is, hogy a változás alapvetôen Ország Ausztrália Ausztria Kanada Németország Japán Norvégia Spanyolország Svédország UK US Átlag Az egészségügyi kiadások emelkedésének aránya (reálérték) 5,61% 4,23% 4,28% 4,62% 5,5% 5,82% 5,79% 2,92% 3,91% 6,23% 4,89% Az egészségügyi kiadások emelkedésének aránya (reálérték) a juttatási szintek növekedése nélkül 1,96% 0,51% 1,96% 1,32% 1,94% 0,78% 1,16% 0,57% 0,45% 1,61% 1,23% GDP-növekedés (reálérték) 3,21% 2,68% 3,23% 2,52% 3,07% 3,57% 3,03% 2,01% 2,31% 3,1% 2,87% Az egészségügyi kiadások növekedésének aránya a GDP növekedéséhez képest 1,75 1,58 1,32 1,83 1,79 1,63 1,91 1,45 1,69 2,01 1,7 A juttatási szintek nélkül számított egészségügyi kiadások növekedésének aránya a GDP növekedéséhez képest 0,61 0,19 0,61 0,52 0,63 0,22 0,38 0,28 0,2 0,52 0,42 | 121A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA választóik egészségét, kényelmét szolgálja. A technológia fejlôdésére önmagában nincs ráhatásuk, ráadásul az új eljárások megjelenése nem független a sajátosan értelmezett keresleti viszonyoktól – ami tovább szûkíti a döntéshozók lehetôségeit. És ebbôl a szempontból döntô szerepe van az egyre növekvô létszámú, idôs korú népességnek. Általános tendencia, hogy az egészségügyi ellátások körén belül egyre nagyobb teret hódítanak az életminôséget javító ellátások. Az egészségügy jelszava ma már nem, de legalábbis nem kizárólagosan az „Életet menteni!" – legalább ennyire fontos, hogy jobbá, élhetôbbé, fájdalommentessé, aktívvá tegyék az elmúlt évtizedek társadalmi– egészségügyi–népegészségügyi elôrelépéseinek köszönhetôen már megmentett életeket, és egyre inkább az idôs korú lakosság életét. Annál is inkább így van ez, mert a lakosság ezen része „fizetôképes" keresletet jelent – részben mert a fejlett országok idôsei jellemzôen a jómódúak közé tartoznak, részben pedig mert, pusztán létszámukból fakadóan, egyre nô a politikai súlyuk is. Joggal számíthatunk rá, hogy a jövôben egyre nagyobb hangsúly kerül majd az idôskori krónikus betegségek ellátására, beleértve ebbe idôvel az öregség egyre több, korábban elkerülhetetlennek tartott velejáróját. Ez a folyamat pedig, dacára minden eddigi fejtegetésnek, mégis összefûzi az egészségügyi költségek emelkedésének és az elöregedésnek a jelenségeit. „JOGGAL SZÁMÍTHATUNK RÁ, HOGY A JÖVÔBEN EGYRE NAGYOBB HANGSÚLY KERÜL MAJD AZ IDÔSKORI KRÓNIKUS BETEGSÉGEK ELLÁTÁSÁRA." BEFIZETÉSEK – AZ EGÉSZSÉGÜGY KOROSZTÁLYI EGYENLEGE Az eddigiekben azzal foglalkoztunk, milyen hatással lesz a társadalom elöregedése az egészségügy kiadási oldalára. Az elöregedés hatásainak másik, nagyon fontos, és rögzített nyugdíjkorhatárt feltételezve valamelyest könnyebben kalkulálható oldala a befizetéseké, hiszen a kérdés, hogy ki fogja finanszírozni a jövô egészségügyi ellátását, bármekkora legyen is az, óhatatlanul felmerül. Erre keresi a választ az úgynevezett együttélô generációmodellek (overlapping generations) egyik különleges, mindezidáig kevéssé ismert családja, a hagyományos költségvetési hiánymutatók alternatívájaként kidolgozott korosztályi számlák (generational accounts) módszere. A korosztályi elszámolás tulajdonképpen a generációk közötti újraelosztást vizsgálja, abból kiindulva, hogy a költségvetés lehet egyensúlyban úgy is, ha tendenciózusan „kizsákmányolja" a fiatalabb generációkat a mindenkori idôsek kedvéért. A modell lényege, hogy lebontja korosztályonként a nettó – | 122 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a vagyis a befizetések és a juttatások különbségeként adódó – adóterheket, és ezt a tehereloszlást vetíti ki, különbözô elôfeltevéseket figyelembe véve, a jövôbe. Az elôfeltevések egyrészt a mindenkori diszkontrátára és a termelékenység növekedésének várható ütemére, másrészt a jövôben várható demográfiai körülményekre, vagyis a népességszámra és a korösszetételre vonatkoznak. Ily módon elôre jelezhetô, hogy az egyes életkori kohorszoknak mekkora lesz a nettó befizetésük életük folyamán. A befizetések nettó jelenértékének mértékét jelentôsen befolyásolja az, hogy a fiataloknak hosszabb idô van hátra az életükbôl, mint az idôseknek, ezért összességében több, pusztán az életkorukból fakadó bevételre számíthatnak; a figyelembe veendô transzferekre azonban csak évtizedek múlva válnak jogosulttá, illetve várhatóan akkor jutnak hozzájuk nagyobb mértékben, ezért azok jelenértéke meglehetôsen alacsony. „A JELLEMZÔEN AZ EGYESÜLT ÁLLAMOK EGÉSZSÉGÜGYI RENDSZERÉRE VONATKOZÓ SZÁMÍTÁSOK KIVÉTEL NÉLKÜL A FIATAL, MÉG MEG NEM SZÜLETETT GENERÁCIÓK TÚLTERHELTSÉGÉT IGAZOLTÁK." A módszer lehetôvé teszi, hogy az egyes, államilag finanszírozott jóléti alrendszerekre külön-külön is kiszámítsuk a korosztályok egyenlegeit. A jellemzôen az Egyesült Államok egészségügyi rendszerére vonatkozó számítások kivétel nélkül a fiatal, még meg nem született generációk túlterheltségét igazolták, és azt, hogy egyedül a mai középkorúak és idôsek a rendszer nettó haszonélvezôi. Csakhogy elemzéseikhez általában a fentiekben élesen kritizált projekciós módszereket használták, az alternatív megközelítések, vagyis az életkor alapján való költségbecslés helyett például a halál bekövetkeztéig hátralevô idôvel való kalkuláció pedig még váratnak magukra. MAGYARORSZÁG Magyarország lakosainak egészségi állapota, halálozási jellemzôi közismerten rosszak. A hosszabb várható élettartam ugyanakkor többé-kevésbé nálunk is hosszabb ideig tartó egészséggel jár együtt. A KSH egy frissen publikált tanulmánya a születéskor várható és a születéskor egészségben várható élettartamokat vetette össze nem, iskolai végzettség és településtípus szerint (Faragó 2007). A tanulmány egészségiállapot-adatai önbevallásból származtak. Az elemzés egyik, témánk szempontjából is szomorú tapasztalata, hogy bár a nôk születéskor várható élettartama jó tíz évvel meghaladja a férfiakét (77 év a 68,7-el szemben), egészségben azonban alig több mint két évvel élnek többet. Ugyanakkor a magasabb várható élettartam mind az iskolai végzettség, mind a településtípus szerinti bontásban hosszabb egészségben töltött élettel is együtt jár. Ami az egészségi állapot jövôbeli | 123A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA alakulását illeti, kevésbé ad okot optimizmusra a kép. Minthogy az egészségi állapotot befolyásoló, négy fô tényezô – az életmód, a környezet, a genetikai örökség és az egészségügyi ellátórendszer – változásait, jövôbeli alakulását csak egészen pontatlanul tudjuk megbecsülni, elsôsorban a továbbra is leginkább megbízható demográfiai alapú elôrejelzésekre támaszkodhatunk. Márpedig ezek szerint, ha 2001-ben olyan lett volna a lakosság korösszetétele, mint amilyen 2021-ben lesz, és ugyanazon halálozási arányok lettek volna érvényesek, mint akkor, akkor majdnem negyvenezerrel – az összes 2001-es haláleset majdnem 30 százalékával – többen haltak volna meg évente (Hablicsek 2004). Ezzel együtt reményre ad okot, hogy az idô múlásával az iskolázottsági szint – alacsonyabb halálozással és magasabb várható élettartammal járó – növekedését prognosztizálhatjuk. Amennyiben, a fent leírtaknak megfelelôen, a halálozások száma befolyásolja a legnagyobb mértékben az egészségügy terheit, a politika számára az amúgy is jobbára befolyásolhatatlan demográfiai folyamatok helyett az egészségi állapot javítása, az életmódbeli, környezeti és az egészségügyi rendszer sajátosságaiból fakadó tényezôk javítása lehet az egyik legfontosabb eszköz a költségek elszabadulásának megakadályozására. „BÁR MAGYARORSZÁGON A NÔK SZÜLETÉSKOR VÁRHATÓ ÉLETTARTAMA JÓ TÍZ ÉVVEL MEGHALADJA A FÉRFIAKÉT, EGÉSZSÉGBEN ALIG TÖBB MINT KÉT ÉVVEL ÉLNEK TÖBBET." Az egészségügy költségeinek jövôbeli alakulását illetôen kevés információ áll rendelkezésünkre. Az OECD egy Magyarországról készült tanulmánya figyelembe veszi ugyan, hogy az egészségügyi költségek a halált megelôzô néhány évben koncentrálódnak, de leszögezi, hogy adott várható élettartam mellett minél öregebb egy társadalom, annál drágább lesz az egészségügyi ellátása. Magyarország esetében ráadásul ezt még az egészségügyi kereslet sajátosságai, nevezetesen magas jövedelemrugalmassága is tetézi (Burns – Cekota 2002). Számításaik szerint így 2050-re a hatvan év feletti lakosság egészségügyi szolgáltatások iránti igényei a GDP-hez mérten a 2000-es 2,5 százalékról 6 százalékra nôhetnek, miközben a többi életkori csoport költségarányai semmit nem változnak, és összességében a GDP 4,5 százalékát teszik majd ki. ÖSSZEFOGLALÁS Tanulságként mindössze annyit szûrhetünk le a társadalom elöregedése és az egészségügyi költségek kapcsolatáról, hogy az Magyarországot illetôen legalábbis bizonytalan. Kérdéses, hogy a fentiekben bemutatott, a fejlett országokban tapasztalható tendenciák és | 124 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a jelenségek mennyire érvényesülnek itthon is. Valószínû, hogy az egészségügyi juttatások szintjének emelkedését illetôen még csak a folyamat elején tartunk, ez pedig, figyelembe véve a már most nagyon kedvezôtlen korstruktúránkat és az egészségügyi kiadások viszonylag magas szintjét, nem túl bíztató perspektíva. Az elkövetkezô évtizedekben egyszerre kell politikailag és gazdaságilag is fenntartható módon mûködtetni és átalakítani az egészségügyi rendszert úgy, hogy az a lehetô legnagyobb mértékben legyen képes hozzájárulni a lakosság egészségi állapotának javításához. A megszokott, demográfiai indíttatású megfontolások helyett más, akár az idôsödéssel is kapcsolatba hozható tényezôket is érdemes bevonni az elemzésbe. Így figyelemmel kell kísérnünk az egészségügyi technológia fejlôdését, az egészségügyi ellátások iránti kereslet és kínálat autonóm alakulását vagy az egészségügyi rendszer fenntarthatóságát alapjaiban meghatározó járulékbefizetések szintjét is. Mindez pedig hozzájárulhat ahhoz, hogy pontosabb elképzelésünk legyen az elöregedés és a kiadásnövekedés kapcsolatáról, és így alkalmasabb válaszstratégiákat alakíthassunk ki jövônk egészségügyét illetôen. „A MEGSZOKOTT, DEMOGRÁFIAI INDÍTTATÁSÚ MEGFONTOLÁSOK HELYETT MÁS, AKÁR AZ IDÔSÖDÉSSEL IS KAPCSOLATBA HOZHATÓ TÉNYEZÔKET IS ÉRDEMES BEVONNI AZ ELEMZÉSBE." H i v a t k o z á s o k BROCKMANN, Hilke [2000], Why is health treatment for the elderly less expensive than for the rest of the population? Health care rationing in Germany, MPIDR Working Paper WP 2000–001, http://www.demogr.mpg.de/Papers/Working/WP-2000-001.pdf BURNS, Andrew–CEKOTA, Jaromir [2002], Coping with population ageing in Hungary, OECD Economcs Department Working Paper No. 338. CUTLER, David M.–SHEINER, Louise [1998], Demographics and Medical Care Spending: Standard and Non-standard Effects, NBER Working Paper No. 6866. FARAGÓ Miklós [2007], Egészségesen várható élettartamok Magyarországon 2005, Központi Statisztikai Hivatal FREUND, Deborah–SMEEDING, Timothy M., The future cost of health care in aging societies: is the glass half full or half empty? Készült az „Ageing Societies: Responding to the Policy Changes" szemináriumra, 2002. április, http://www.sprc.unsw.edu.au/seminars/Tim%20Smeeding%20paper.pdf | 125A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA GINSBURG, Paul B [2004]., Controlling health care costs, New England Journal of Medicine, No. 351. GRAY, Alastair [2005], Population Ageing and Health Expenditure, Oxford Institute of Ageing, Ageing Horizons, No. 2. HABLICSEK László [2004], Egészségünk a jövôben: elôrebecslések 2021-ig in: Népegészségügyi Jelentés, Demográfia; Szerk.: Bakacs Márta, Vitrai József HAGIST, Christian–KOTLIKOFF, Laurence J. [2005], Who's going broke? Comparing health care costs is ten OECD countries, NBER Working Paper No. 11833. RIEDEL, Monica–HOFMARCHER, Maria M. [2003], Austrian health expenditures exhibit an age profile, Vienna Yearbook of Population Research, Vol 1. http://hw.oeaw.ac.at/0xc1aa500d_0x0002f4cd REINHARDT, Uwe E. [2003], Does the aging of the population really drive the demand for health care? in: Health Affairs, Vol. 22. No. 6. STEARNS, Sally S.–NORTON, Edward C. [2002], Time to include time to death? The future of health care expenditure projections, Triangle Health Economics Working Paper Series, No. 4., www.unc.edu/the | 126 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a John M A C N I C O L NYUGDÍJBA VONULÁS EGY ELÖREGEDÔ TÁRSADALOMBAN: A BRIT VITA | 127A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA Az elmúlt tizenöt évben Nagy-Britanniában feléledt az érdeklôdés a munkavállalók életkor szerinti diszkriminációja, az idôsebb munkavállalók problémái, a nyugdíjak jövôje és mindazon kérdések iránt, amelyeket a társadalom elöregedése – az elôrejelzések szerint – a 21. század második évtizedétôl felvet. A kilencvenes évek konzervatív és munkáspárti kormányait rendre ugyanaz a voluntarista hozzáállás jellemezte: igyekeztek rávenni a munkaadókat, hogy vetkôzzék le állítólagos „elôítéleteiket" az idôsebb munkavállalókkal szemben. Csakhogy 2006-ban hatályba kell lépniük mindazoknak az európai uniós jogszabályoknak, amelyek az életkor szerinti munkaerô-piaci diszkriminációt hivatottak leküzdeni. Óriási a bizonytalanság abban, hogy ezek a rendelkezések kiket és milyen hatékonysággal lesznek képesek elérni, továbbá a kötelezô nyugdíjkorhatár jövôje is vita tárgya. „A TÖRTÉNELEM SORÁN AZ IDÔSEBB MUNKAVÁLLALÓK MINDIG IS A MUNKAERÔPIAC »KÉKGALLÉROS«, IPARI SZEKTORAIBAN KONCENTRÁLÓDTAK." Nem nehéz azonosítani ezen fejlemények okait. Elôször is az elmúlt harminc évben, a hetvenes évek eleji olajválságot követô „második ipari forradalom" alatt az idôsebb férfiak aktivitási rátája folyamatosan csökkent. A történelem során az idôsebb munkavállalók mindig is a munkaerôpiac „kékgalléros", ipari szektoraiban koncentrálódtak, éppen azokban a szektorokban, ahol drasztikusan csökkent a munkahelyek száma, és tömeges leépítésekre került sor. Ma az 50 és 64 év közötti brit férfiak 28 százalékának nincs munkája. Mindezek következtében ismét felütötték fejüket a várható élettartam emelkedésével párhuzamosan egyre rövidülô, aktívan töltött élettel kapcsolatos aggodalmak. Másrészt Nagy-Britanniának, a többi európai társadalomhoz hasonlóan, szembe kell néznie azzal, hogy népessége a jövôben egyre idôsebb lesz. Míg 1991-ben a brit lakosságnak mindössze 15,8 százaléka volt 65 éves vagy annál idôsebb, ez az arány 2031-re várhatóan 20,5 százalékra emelkedik. Az életkor alapján számított függôségi ráták is egyre romlanak majd: 1953-ban még minden nyugdíjasra 4,6 munkaképes korú ember jutott, 2040-ben már csak 2,4 lesz ez az arány. Az ötvenévesnél idôsebb brit állampolgárok száma az elôrejelzések szerint 19 millióról 25 millióra nô az elkövetkezô 20 évben. Ha az idôsebb férfiak foglalkoztatási rátája a jövôben tovább csökken (az 1995-ben elért mélypont óta enyhén növekszik, miközben a munkaerôpiac maga összeszûkült), komoly problémákkal kell majd szembesülnünk. Az aggodalmak harmadik forrása az elveszített GDP, a csökkenô adóbevételek, a jóléti kiadások magasabb szintje, a különféle képességek, „skillek" növekvô hiánya, a humántôke csökkenô kihasználtsága, a „szervezeti emlékezetet" érô veszteségek és így tovább. | 128 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Végül azt se felejtsük el, hogy a munka megszûnése megannyi sorstragédiát is jelent ezeknek az idôsebb férfiaknak az életében, sôt akár a „férfiasság válságát" is okozhatja, ha egyébként a kékgalléros, „munka egy életre" típusú foglalkoztatásban az identitásuk egyik forrását találták meg. „A MUNKA MEGSZÛNÉSE MEGANNYI SORSTRAGÉDIÁT IS JELENT AZ IDÔSEBB FÉRFIAK ÉLETÉBEN." Nem szabad ugyanakkor elfelejtenünk, hogy az ezen aggodalmakat alátámasztó feltevések maguk is nagyon vitathatók, és számtalan különféle értelmezésük lehetséges. Az idôsebb férfiak aktivitási rátájának csökkenését általában viszonylag új és jellemzôen autonóm döntésekre visszavezethetô jelenségként szokás bemutatni. Valójában azonban ez hosszú távú trend, amely az 1880-as években kezdôdött, és az azt követô 120 évben a gazdasági feltételek alakulásával összhangban ingadozott. A férfiak „korai" nyugdíjba vonulásának egyre erôsödô tendenciája egy idô után háttérbe szorította a „hagyományos", 65 éves korban történô visszavonulás mintázatát: a 65 év feletti brit férfiak aktivitási rátája az 1881-es 74 százalékról mára mindössze 8 százalékra csökkent (és ezen alkalmazottak fele részmunkaidôben dolgozik). Az 1950-es években rendszeresen felmerültek a közbeszédben az idôsebb alkalmazottakkal kapcsolatos munkaerô-piaci kérdések: a nyugdíjkorhatár-emelés, az aktívan töltött élet hosszának növelése, az idôsebb dolgozók egészsége és teljesítôképessége, a rugalmas nyugdíjrendszer és így tovább. Az ilyen kutatások egy jelentôs része az idôsek munkavégzô képességére koncentrált, azon felismerés nyomán, hogy a gazdasági növekedéshez elengedhetetlen a munkaerô-kínálat bôvítése. Csakhogy mindennek mégsem lett semmi eredménye. A kormányzatok egyszerûen tehetetlennek bizonyultak az átlagos nyugdíjba vonulási kor évtizedeken át tartó, lassú és kitartó csökkenésének megállításában. A kérdéskör egy másik lehetséges megközelítése, hogy az 1970-es évek elejétôl kezdve a „munkaerôpiac újrafelosztása" zajlott. Az idôsebb férfiak helyét a különféle korú nôk vették át, és bizonyos földrajzi régiók és gazdasági szektorok között is jelentôs átrendezôdések történtek. Természetesen nem ugyanazok a munkák „vándoroltak", mindenesetre a folyamat értelmezhetô a fizetett munkák újraelosztásaként az egyik, illetve a bérrel nem rendelkezô, függô viszony újraelosztásaként a másik oldalról. | 129A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA Az aktív élettartam állítólagos rövidülése körüli aggodalmak meglehetôsen ellentétesek a mindenkori kormányzat optimizmusával, miszerint a brit munkaerôpiac folyamatosan bôvül, és ma nagyobb, mint korábban bármikor (ez körülbelül 28 millió állást jelent). Mivel jelentôsen megemelkedett annak az esélye, hogy valaki megérje az idôskort, ráadásul a nôk ma sokkal nagyobb arányban lépnek be a munkaerôpiacra, érvelhetünk akár amellett is, hogy valójában többet dolgozunk ma, mint a múltban (vagyis hogy minden egyes egyén átlagosan több munkával töltött évvel járul hozzá a gazdaság teljesítményéhez). Fenntartásokkal kell kezelnünk azt is, amit egyesek a népességváltozás „természeti" törvényének hívnak, és azt sem szabad hagynunk, hogy a különféle, gyakran egyszerûen a szerzett jogokat védelmezô, apokaliptikus demográfiai víziók megingassanak bennünket. A nyers demográfiai determinizmus a múltban is gyakorta felbukkant érvként a hasonló viták során (például az 1930-as évek végén, amikor úgy tûnt, hogy a születésszám 1870 óta tartó csökkenése a társadalom elöregedésének szörnyû lehetôségét valósítja meg). Sok minden múlik a jövôbeli születési és halálozási arányokon, valamint a bevándorlás mértékén is. „A JELENLEGI »VÁLSÁGOT« GYAKRAN ANNAK TUDJÁK BE, HOGY »AZ EMBEREK TOVÁBB ÉLNEK«, MINTHA EZ VALAMI ÚJFAJTA JELENSÉG VOLNA." A jelenlegi „válságot" gyakran annak tudják be, hogy „az emberek tovább élnek", mintha ez valami újfajta jelenség volna. A születéskor várható élettartam természetesen az elmúlt évszázad során jelentékenyen emelkedett. Ugyanakkor a 65 éves korban várható hátralevô élettartam az 1960-as évek óta csak meglehetôsen lassan növekszik, évtizedenként körülbelül egy évnyit: a brit nôk esetében 1981 és 2001 között összesen 2,1 évvel, a férfiak esetében pedig valamivel többel, 2,9 évvel. Nem tehetünk hát úgy, mintha ez volna a mostani vita kiindulópontja, hiszen már legalább 40 éve ismerjük a jelenséget. A népesedésstatisztikákat éppen ezért csak nagy odafigyeléssel szabad interpretálni. Azt például általában nem említik, hogy az a tény, miszerint egyre többen érik meg a 65. életévüket, egyúttal az állami nyugdíjrendszereknek is több bevételt jelent (e bevételemelkedést persze ellensúlyozza a középkorúak aktivitási rátáinak csökkenése), vagy hogy a kisebb létszámú, fiatal kohorszok munkaerôpiacra lépése arra ösztökélheti a munkaadókat, hogy a munkaerô-intenzív termelési módszerek helyett inkább technológiailag innovatív eljárásokat vezessenek be. Abban persze | 130 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a biztosak lehetünk, hogy a „baby boom" generáció nyugdíjba vonulása problémát fog okozni, de ez a probléma 2050-re, amikorra ennek a generációnak utolsó tagjai is várhatóan elhunynak, megoldódik majd. Az egészségi állapot és az idôskor említése kapcsán felvethetô egy további kérdés. Gyakorta felmerül, hogy az idôsebb munkásoknak, mivel a korábban élt generációknál jobb egészségi állapotnak örvendenek, tovább „lehetne" vagy „kellene" dolgozniuk. Bár úgy érezzük, hogy az általános egészségi állapot javult, empirikusan ezt nem olyan egyszerû bizonyítani. A Nagy-Britanniában végzett, kérdôíves felmérések eredményei legalábbis nagyon vegyes képet mutatnak. Ha különféle, szakértôk által kidolgozott mutatókat (mint például a Mindennapi Tevékenységek [Activities of Daily Living] indexe) használnak, az eredmények azt mutatják, hogy az idôsek egészségi állapota javult, ezzel szemben az önértékelésen alapuló felmérések az idôskori egészségi állapot romlását jelzik. Ráadásul nem is maga az egészség az, ami számít, hanem az egyes egyének által érzékelt, saját munkaképességük. A brit rokkantnyugdíjak esete például azt igazolja, hogy a munkaerô-piaci kereslet jól érzékelhetô hatással van a munkaképesség ezen önértékelésére, hiszen Nagy-Britanniának azokon a területein, ahol az ipari termelés jelentôsen visszaszorult, igencsak magas a rokkantnyugdíjasok aránya. „A FOGLALKOZTATÁSBAN KÉTSÉGKÍVÜL SZEREPET JÁTSZIK AZ ÉLETKORI DISZKRIMINÁCIÓ. VISZONT NAGYON FÉLREVEZETÔ VOLNA A MUNKAERÔPIAC NAGYON ÖSSZETETT VÁLTOZÁSAIT EGYSZERÛEN ERRE FOGNI." Végül mi a helyzet az életkor szerinti diszkriminációval? A foglalkoztatásban, bizonyos szempontokból, kétségkívül szerepet játszik az életkori diszkrimináció. Viszont nagyon félrevezetô volna a munkaerôpiac hosszú távú és nagyon összetett változásait egyszerûen erre fogni. Nagy-Britanniában, az Egyesült Államokban és sok európai országban az 1930-as évek óta folyik a vita arról, hogy vajon azon nehézségek, amelyekkel az idôsebb munkavállalók szembesülnek a munkaerôpiacon, a „diszkriminációra" vezethetôk-e vissza, vagy inkább különféle strukturális tényezôk az okozói (elsôsorban az, hogy az életkor, a képességek, a nem, a régió vagy a gazdasági szektor nem illeszkednek megfelelôen egymáshoz). Utóbbi, lássuk be, sokkal valószínûbb. Ráadásul a diszkriminációt elég nehéz „bebizonyítani", a statisztikai diszkriminációt például egyenesen lehetetlen. Sokan, érthetô okokból, azt gondolják, hogy az életkor szerinti diszkrimináció áldozataivá váltak a munkaerôpiacon, de könnyen lehet, hogy tévednek, hiszen nem ismerhetik pontosan a munkaerôpiac hosszú távú változásának minden apró részletét. | 131A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA A jelenleg is folyó vitának empirikus hátteret biztosító eredmények tehát igencsak vitathatók, és sokféle értelmezésre adnak lehetôséget. A vitát ma jellemzôen az a fejlett ipari országokban domináns makrogazdasági stratégia irányítja, ami a foglalkoztatási ráták emelését és a munkaerô-kínálat (mind mennyiségi, mind minôségi értelemben vett) növelését célozza. Nem szabad elfelejtenünk, hogy az elmúlt hetven évben nem egyszer lendült már át az inga az idôsebb munkavállalókat célzó, különféle közpolitikai megoldásokat illetôen. „SOKAN, ÉRTHETÔ OKOKBÓL, AZT GONDOLJÁK, HOGY AZ ÉLETKOR SZERINTI DISZKRIMINÁCIÓ ÁLDOZATAIVÁ VÁLTAK, DE KÖNNYEN LEHET, HOGY TÉVEDNEK, HISZEN NEM ISMERHETIK PONTOSAN A MUNKAERÔPIAC MINDEN APRÓ RÉSZLETÉT." Az 1930-as, 1970-es és 1980-as években az volt a jelszó, hogy ösztökéljük az idôseket a munkaerôpiac mihamarabbi elhagyására, serkentve ezáltal a technológiai fejlôdést és a munkaerô-állomány csökkentését; ezzel szemben az 1950-es, 1990-es években és most is igyekszünk minél tovább a munkaerôpiacon tartani ôket, hogy életük minél késôbbi szakaszáig dolgozzanak, hogy így emelni tudjuk a munkaerô-kínálatot. Lehetséges-e érzékelhetô mértékben emelni az idôsebb férfiak aktivitási rátáját? És vajon segít-e a nyugdíjba vonulás történetének ismerete ennek a kérdésnek a megválaszolásában? A nyugállományba vonulási életkor magyarázó modelljei vagy az idôsebb munkavállalók munkakínálatának, vagy a munkájuk iránti keresletnek a csökkenésére fókuszálnak (és természetesen számos átmeneti, ezen két, egymástól elvileg független jelenség együttes megjelenését vizsgáló modell is elôfordul). A kínálatoldali tényezôk között megtaláljuk az állami vagy ágazati nyugdíjrendszerek ösztönzô hatását, azt, hogy a felgyülemlett megtakarítások lehetôvé teszik az egyéneknek, hogy a visszavonulást „válasszák", hogy a nyugdíjnak egyre növekvô hagyománya van, és annak a lehetôségét, hogy az idôsebbek között több a beteg és a megváltozott munkaképességû. Ezen lehetôségek egyike sem túlzottan meggyôzô. Az állami nyugdíjrendszernek sohasem volt túl erôteljes a hatása. Az 1950-es években például tízbôl hat brit férfi a 65 éves állami nyugdíjkorhatárt betöltve is dolgozott (ha nem is túl hosszú ideig), ma pedig 65 éves korára tízbôl hat brit férfi nyugdíjas. A magánés ágazati nyugdíjak valójában csak a nyugdíjasok felsô 20 százalékának biztosítanak értékelhetô jövedelmet, holott éppen azok szoktak a legkorábban nyugdíjba vonulni, akik a létezô legrosszabb feltételek mellett tehetik meg ezt (Nagy-Britanniában a korán nyugdíjba vonulók javarésze fôképp segélyekbôl tartja fenn magát). | 132 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Az sem tûnik túl valószínûnek, hogy az összegyûlt megtakarításokat kellene okolnunk, már csak azért sem, mert Nagy-Britanniában kimondottan válságban van az idôs korra történô takarékoskodás intézménye. 2001 februárjában az egyedülálló nyugdíjasok 28 és a nyugdíjas párok 17 százaléka semmiféle megtakarítással nem rendelkezett, 20 ezer fontnyi vagy annál nagyobb összegû félretett pénze csak a nyugdíjas párok 30, és az egyedülállók 16 százalékának volt. „HA A FÉRFIAK »TÚL KORAI« NYUGDÍJBA VONULÁSÁNAK HÁTTERÉBEN ELSÔSORBAN HOSSZÚ TÁVÚ MUNKAERÔ-KERESLET CSÖKKENÉSE ÁLL, ALIGHA LESZÜNK KÉPESEK EZT A TENDENCIÁT KÖNNYEDÉN VISSZAFORDÍTANI." A nyugdíj „hagyományjellegének" erôsödése sem éppen kielégítô magyarázat. Ha ma a korai nyugdíjba vonulás terjedését várjuk (ami kétségtelen tény), akkor ez nem egyéb, mint érvekkel alátámasztani az elkerülhetetlent. Sokkal valószínûbb tehát, hogy az 1880-as évektôl kezdve a nyugdíjba vonulásra ható legfontosabb (jóllehet, nem egyedüli) tényezô az egyes munkaerô-piaci szektorok munkakeresletének csökkenése volt, míg a kínálatoldali hatások sokkal kevésbé játszottak szerepet. Ha tehát a férfiak „túl korai" nyugdíjba vonulásának hátterében elsôsorban a munkaerô-piaci szektorok hosszú távú munkaerôkereslet-csökkenése áll, aligha leszünk képesek ezt a tendenciát könnyedén visszafordítani. Mit tehet hát a politika? Elôször is például létrehozhatna a munkaerôpiacon belül egy speciálisan védett kis területet az idôsebb munkavállalók számára. A 19. századi vidéki társadalomban az idôsek életkoruk elôrehaladtával egyre könnyebben elvégezhetô feladatokat kaptak, csökkenô fizetésüket pedig gyakran a szegénytörvény (Poor Law) segélyeivel pótolták ki. A módszert a fordizmus elôtti 19. századi kisvállalkozásoknál is gyakorta alkalmazták. Érdekes módon ennek a különleges munkaerô-piaci szegmensnek a gondolata végigvonul a történelmen (lásd például Sir William Beveridge 1909-ben megjelent klasszikusát, az Unemployment, a Problem of Industryt), és számos érdekes gyakorlati példát találhatunk rá (mint például az 1950-es évek Chryslerének Dodge Tehergépkocsi divíziójában az „öregember részlege", ahol az idôsebbek a szokásosnál lassabban dolgozhattak). Az is igaz ugyanakkor, hogy az idôsekre vonatkozó alkalmazotti kvóták bevezetése legalábbis ellentmondásos megoldás volna. „A KÍNÁLATOLDALI, »MUNKÁT SEGÉLY HELYETT« ELJÁRÁSOK ALKALMAZÁSA TOVÁBBI LEHETÔSÉG A POLITIKA SZÁMÁRA." A kínálatoldali, „munkát segély helyett" eljárások alkalmazása további lehetôség a politika számára. A brit munkáspárti kormány eddig legfeljebb a szelíd meggyôzés eszközeire és a „New Deal 50+"-program visszafogott ösztönzôire hagyatkozott. | 133A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA A legfôbb problémát az jelenti, hogy egy igazán sikeres munkaerô-piaci jóléti programnak pontosan illeszkednie kell a számtalan ügyfél milliárdnyi különféle szükségletéhez, ennélfogva meglehetôsen drága. Ráadásul regionálisan célzottnak is kell lennie: 2002 tavaszán Délkelet-Angliában az 50 és 64 év közötti férfiak 78 százaléka volt foglalkoztatott, Walesben azonban mindössze 63, Skóciában 64, és Anglia északnyugati részén is csak 64 százalék volt ez az arány. A harmadik, jelenleg is a viták kereszttüzében álló megoldási javaslat megemelné a nyugdíjkorhatárt annak reményében, hogy ennek hatására az emberek tovább fognak majd dolgozni. Csakhogy ha – mint arról a fentiekben szóltunk – az idôsebb munkavállalók problémái elsôsorban a munkaerôpiac keresleti oldalán gyökereznek, ennek nem volna más eredménye, mint hogy még több embert kényszerítenénk arra, hogy segélybôl (illetve Nagy-Britanniában jövedelemtámogatásból) éljen. Vajon valóban tovább szélesíthetôk a munkaerôpiac azon részei, amelyek jelenleg is alkalmaznak idôsebb munkavállalókat? A munkaerôpiac folyamatosan növekvô, új szektorai jellemzôen a prosperáló régiókban koncentrálódnak, és fiatalabb munkásokat és nôket alkalmaznak. „POLITIKAILAG ELFOGADHATATLAN VOLNA A MUNKÁSOSZTÁLY TAGJAIT ARRA KÉNYSZERÍTENI, HOGY DOLGOZZANAK HETVENÉVES KORUKIG, MIKÖZBEN A KÖZÉPOSZTÁLYBELIEKNEK MEGENGEDJÜK, HOGY KORÁBBAN VONULJANAK VISSZA EGY NAGYVONALÚ NYUGDÍJ ELÔNYEIT ÉLVEZVE." További buktatót jelent a kettôs mérce problémája is. Politikailag elfogadhatatlan volna a munkásosztály tagjait arra kényszeríteni, hogy dolgozzanak hetvenéves korukig (ez a „dolgozz, amíg ki nem dôlsz" verzió), miközben a középosztálybelieknek megengedjük, hogy korábban vonuljanak vissza egy nagyvonalú (és idôrôl idôre megemelt), garantált összegû nyugdíj elônyeit élvezve. Három brit férfibôl egy meghal, mielôtt a 70. életévét betöltené (jellemzôen az alulképzettek vagy képzetlenek, és az azokban a régiókban élôk, ahol az idôsebb munkavállalók iránt a legalacsonyabb a munkaerô-piaci kereslet). Valóban egy új, a nyugdíjból kirekesztett, szegény réteget szeretnénk létrehozni? | 134 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Léteznek más javaslatok is, amelyek sokkal ritkábban merülnek fel a viták során – igaz, azok lényegesen költségesebbek is volnának. Megemelhetnénk például az idôsebb munkavállalók adómentes jövedelmének határát, hogy kifizetôdôvé váljon a munkájuk. Bevezethetnénk valamiféle alapjövedelmet vagy állampolgári jövedelmet, hogy megelôzzük a rosszul fizetett álláshelyek tömegeinek létrejöttét. A lehetséges megoldások közül az életkor szerinti munkaerô-piaci diszkriminációval szembeni jogszabályi megoldások és a kötelezô nyugdíjba vonulás eltörlése a „legnépszerûbbek". Csakhogy az Egyesült Államok ebbéli tapasztalatai nem túl bíztatóak. Az Életkor szerinti munkaerô-piaci diszkriminációról szóló törvény (Age Discrimination in Employment Act) 1967-es hatályba lépése óta az USA-ban az idôsebb férfiak aktivitási rátáinak körülbelül ugyanakkora csökkenését tapasztalták, mint Nagy-Britanniában. Végül pedig választhatjuk a „nem teszünk semmit" végtelenül egyszerû stratégiáját is, abban a reményben, hogy a jövôben magától is emelkedni fog az idôsebb férfiak aktivitása. Lehet, hogy az idôsebb férfiak eljövendô generációi, akiknek már nem lesznek annyira szigorú elképzelései arról, milyen is legyen a „férfimunka", inkább hajlandók lesznek elfogadni a posztindusztriális gazdaság által kínált „alsóbb szintû" munkákat – elszegôdnek telefonos ügyfélszolgálatokhoz, gyorsbüfékbe, kevéssé színvonalas szolgáltatóvállalatokhoz vagy épp a kiskereskedelembe és így tovább. A kérdés még egyszer az, hogy valóban akarjuk-e ezt. „A FÉRFIAK KORAI VISSZAVONULÁSÁNAK PROBLÉMÁJA VALÓJÁBAN A CSÖKKENÔ MUNKAERÔ-PIACI KERESLETRE VEZETHETÔ VISSZA, EZÉRT KERESLETOLDALI MEGOLDÁSOKAT IGÉNYEL." Mindezen kérdések – a férfiak korai nyugdíjba vonulása, az életkor szerinti diszkrimináció, az elöregedô társadalom – felhívják a figyelmet két fontos ellentmondásra. Egyrészt a legtöbb európai ország kínálatoldali politikákkal reagált a globalizációra, amely politikák a humán tôkébe történô beruházásra és egyféle „társadalmi beruházó államra" (social investment state) helyezték a hangsúlyt. Csakhogy a férfiak korai visszavonulásának problémája valójában a csökkenô munkaerô-piaci keresletre vezethetô vissza, ezért keresletoldali megoldásokat igényel. | 135A G E N E R Á C I Ó S J Á T S Z M A : A Z E L Ö R E G E D Ô E U R Ó PA Másrészt a jóléti állam visszaszorulásának korát éljük: folyamatos a nyomás a jóléti kiadások csökkentésére. Csakhogy a férfiak korai visszavonulásának problémája a jóléti kiadások bôvítését kívánja, hogy a fizetett munkából újonnan kiszoruló csoport szükségleteit ki tudjuk elégíteni. Nem lesz könnyû ezt a két ellentmondást feloldani. (Fordította: Kollányi Zsófia) John Macnicol a London School of Economics szociálpolitikai vendégprofesszora. Új könyve, az Életkor szerinti diszkrimináció (Cambridge University Press, 2006) történeti és jelenkori analízis, amely a NagyBritanniában és az Egyesült Államokban az 1930-as évektôl napjainkig az életkor szerinti diszkriminációval kapcsolatos vitát mutatja be. TÁRSADALMI KOCKÁZATOK ÉS FOGLALKOZTATÁSPOLITIKA | 136 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a S Z A J P Szabolcs ÚJ TÁRSADALMI SZERZÔDÉSEKKEL AZ AKTÍV JÓLÉTI ÁLLAM FELÉ Demetrios G. P A P A D E M E T R I O U HOGYAN KEZELJÜK JOBBAN A NAGYMÉRTÉKÛ BEVÁNDORLÁST? Günther S C H M I D SZOCIÁLIS KOCKÁZATMENEDZSMENT A MUNKAERÔ-PIACI ÁTMENETEKEN KERESZTÜL | 137T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A | 138 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a S Z A J P Szabolcs ÚJ TÁRSADALMI SZERZÔDÉSEKKEL AZ AKTÍV JÓLÉTI ÁLLAM FELÉ | 139T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A Az Európai Unió sok tekintetben mintaként szerepel a világban létrejött, többi regionális integráció elôtt, mint egy olyan közösség, amely képes egyre több tagországot egy egyre mélyebb kapcsolati rendszer keretében összefogni. Közös intézményeket mûködtet, összehangolt tevékenységet folytat számos területen, önálló pénzt vezetett be, közös monetáris politikát folytat, mindezek mellett ôrzi jóléti vívmányait, egy magas életszínvonalat garantáló vagy ehhez hozzájáruló társadalmi modellt tart fenn. Az unió 2000-ben a Lisszaboni Stratégia (LiS) keretében meghirdette, hogy a világ legversenyképesebb és legdinamikusabban fejlôdô régiója szeretne lenni 2010-re, azaz ambiciózus elképzelései vannak a jövôre nézve is. Az EU által tíz éve meghirdetett Európai Foglalkoztatási Stratégia (EFS) ebbe a sorba illeszkedik bele. A dokumentum fô célja az, hogy részben a globális verseny kapcsán erôsítse az EU-tagországokat az egyik legneuralgikusabb ponton, a foglalkoztatás és a munkaerô-piaci mûködés területén, részben pedig segítséget nyújtson a tagállamok belsô mûködésébôl fakadó foglalkoztatási, munkaerô-piaci mûködésbeli és intézményi problémáik leküzdésében. Az EFS születésekor az akkori EU15-ök minden tagja OECD-tag volt. Ma a 27 EU-tagállamból 19 ország tagja az OECD-nek. Miután az OECD 1992–94 között kidolgozott egy saját foglalkoztatási stratégiát, jogos kérdés, hogy vajon miért van szükség egy önálló foglalkoztatási stratégiára? Erre a kérdésre sokféle választ lehet adni, de a leginkább hangoztatott érv mindig is az volt, hogy az EU-nak azért nem elegendô az OECD stratégiája, mert az nem fordít kellô figyelmet a szociális vagy – tágabb értelemben – a társadalmi modell vívmányainak megôrzésére. Szajp Szabolcs a Budapesti Corvinus Egyetem adjunktusa, közgazdász, fô kutatási témája az EU foglalkoztatási stratégiája, valamint a foglalkoztatási kérdések kereteként az európai jóléti modellek modernizációjával foglalkozik. További kutatási területe a világgazdaság regionális folyamatainak, szerkezetváltozásának elemzése, az EU és más nagyrégiók teljesítményének összevetése. | 140 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Sôt az angolszász világban kifejezetten az USA-ban megszokott normákat igyekszik propagálni, többek között a munkaerôpiacok rugalmasságának növelése, a szociális partnerek szerepének csökkentése, a szociális és foglalkoztatási területeken is az állami szabályozás, az állam szerepének visszafogása révén (lásd pl. Casey 2004 vagy Watt 2006 összehasonlító elemzését.). A fejlett európai jóléti államok, annak ellenére, hogy az 1990-es évek elején és közepén komoly gazdasági, költségvetési és egyensúlyi problémákkal küzdöttek, nem voltak hajlandók egyik napról a másikra, sôt hosszú távon sem lemondani a jóléti vívmányaikról. Ellenkezôleg, többségük európai garanciákat akart elérni a célból, hogy ezeket a vívmányokat, a szociális modellt, ne csak nemzeti szinten, hanem uniós szinten is védje a közösség. „AZ EU-NAK AZÉRT NEM ELEGENDÔ AZ OECD STRATÉGIÁJA, MERT AZ NEM FORDÍT KELLÔ FIGYELMET A SZOCIÁLIS VAGY TÁGABB ÉRTELEMBEN A TÁRSADALMI MODELL VÍVMÁNYAINAK MEGÔRZÉSÉRE." Bizonyos értelmezés szerint az Európai Szociális Modell (ESZM) az európai szociálpolitika fogalmának legitimációs útja, egy politikai projekt, amelynek célja az európai identitás erôsítése, méghozzá nem közös intézmények vagy értékek, hanem közös szociálpolitikai megoldások segítségével. Ennek feltétele, hogy a közös európai problémákra, amelyek különbözô szinten és erôvel jelentkeznek az egyes országokban, közös európai válasz adható. Ez a koncepció az alapjaiban megváltozó európai termelési modellre épít, amely egyrészt nagymértékben nemzetköziesedik, másrészt intenzíven használja az információs és kommunikációs technikákat, és hangsúlyozza, hogy ehhez az új termelési modellhez új, eredményes szociálpolitika és foglalkoztatáspolitika kell, amely a munkavállalók aktivitásának növelésére, illetve a rugalmas biztonság és a partnerség elveire épül. A piac korrigálása helyett a szociálpolitika egy olyan eszközzé kell váljon, amely a szociális védelmi rendszerek piachoz való alkalmazkodási folyamatát optimalizálja (lásd Jepsen-Pascual 2003, 15). Az ESZM tehát egy modernizációs eszköz, az alkalmazkodóképességet javítani igyekvô transznacionális projekt, a bôvítés kihívásával megküzdô, az EU társadalmi környezetét színesítô és a kohéziót növelô koncepció. Értelmezhetô mindemellett az ezekbôl a kihívásokból adódó új szociálpolitikai válaszok legitimáló eszközeként, az EFS kiegészítôjeként és egyben tágabb kereteként is. Mindezzel együtt az EFS az Európai Szociális Modell modernizációjának fontos elemeként értékelhetô, olyan kulcselemként, amely az ESZM mellett, önálló úton is jár, hiszen az integrációs közösség fejlôdése szempontjából kiemelt területen, a foglalkoztatás kérdésében koordinálja a tennivalókat. Az EU jelenlegi rendszerében a fentebb említett kihívások kezelése elsôsorban a tagállamok feladata, de az EU több oldalról is befolyásolja az egyes kormányzatok ténykedését és lehetôségeit. Az EU intézményei különbözô kompetenciákkal rendelkeznek ebben a folyamatban, néhol kifejezetten csak segítô, egyeztetô, fórumot biztosító | 141T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A szerepük van, néhol azonban kötelezettségeket is elôírhatnak a tagállamok számára, sôt retorziókkal is élhetnek. Mindeközben egyrészt folyamatosan változik az EU és a tagállamok közötti viszony, másrészt a tagállamokon belül a különbözô alrendszerek, intézmények szerepe, mint ahogy az állam, a piac és a civil társadalom, továbbá az állam és az egyének közötti kapcsolat is. Természetesen mindegyik tekintetben szerzôdéses viszony szabályozza a felek kapcsolatát, de amennyiben változik a külsô környezet, továbbá ahogyan átalakulnak a belsô társadalmi és gazdasági viszonyok, ezen társadalmi szerzôdések legitimációja és jelentôsége is változik. Idôrôl idôre felmerül e szerzôdések felülvizsgálatának, új alapokra helyezésének lehetôsége vagy kényszere, integrációs és nemzetállami szinten egyaránt. Az 1990-es években Európában sokat hangoztatott vélemény volt, hogy az egyetlen kiút a „sikeresebb", „rugalmasabb", „hatékonyabb" amerikai rendszer bevezetése lehet, ez azonban radikálisan átírná azokat a társadalmi kapcsolatokat, amelyek a korábbi évtizedekben meghatározták Európa életét. Jelen írás csatlakozik ahhoz az utóbbi pár évben egyre inkább dominánssá váló nézethez, mely szerint nemzeti szinten nem csak egy sikeres irány van, amely felé elmozdulhatunk. Ugyanakkor felhívjuk a figyelmet arra, hogy míg a fejlettebb nyugat-európai országok számára reális választási lehetôség egy alternatív megoldás az angolszászhoz képest, addig az EU új tagállamainak sokkal kisebb a mozgástere. A közép-kelet-európai államok sajátos utakat járnak be a jóléti rendszerek kiés átalakítása terén. Eleve más alapról indultak, mint a fejlett nyugati jóléti államok többsége. „A KÖZÉP-KELET-EURÓPAI ÁLLAMOK SAJÁTOS UTAKAT JÁRNAK BE A JÓLÉTI RENDSZEREK KIÉS ÁTALAKÍTÁSA TERÉN. ELEVE MÁS ALAPRÓL INDULTAK, MINT A FEJLETT NYUGATI JÓLÉTI ÁLLAMOK TÖBBSÉGE." A gazdasági és társadalmi modernizáció, az intézményrendszer átalakítása és a felzárkózás a legtöbb helyen párhuzamosan folyik úgy, hogy mindenféle társadalmi konszenzus nélkül dolgoznak a politikai erôk a kitûzött célok megvalósításán. A következô oldalakon arra vállalkozunk, hogy áttekintjük az átalakulási folyamat egyik nagyon komplex és kényes területét, a foglalkoztatást, méghozzá stratégiai szempontból, azaz megnézzük, hogy milyen lehetôségeket kínálnak a modernizációhoz az EU és az OECD szervei, milyen foglalkoztatási stratégiai elképzeléssel igyekeznek támogatni a tagállamok törekvéseit. Bemutatjuk, hogy milyen különbözô munkaerô-piaci rendszereket lehet azonosítani az EU-ban, és feltesszük a kérdést, hogy vajon mennyiben tudnak az egyes típusok hatékonyan, sikeresen reagálni a külsô és belsô | 142 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a kihívásokra. Végül röviden kitérünk a közép-kelet-európai országok modelljére, azzal a céllal, hogy érzékeltessük a magyar modellválasztási próbálkozások kényszereit és lehetôségeit. FOGLALKOZTATÁSI STRATÉGIÁK A gazdaságilag legfejlettebb országokat tömörítô OECD már az 1990-es évek elején kidolgozott egy foglalkoztatási stratégiát, amely végül 1994-ben Jobs Strategy (a továbbiakban JS) elnevezéssel került kihirdetésre. Az EU EFS-e részben ennek alapján, részben az európai sajátosságokat megôrizve 1997-ben követte. Ezek és a hasonló globális (ILO) és regionális (Mercosur) foglalkoztatási stratégiák részben hasonló okokból jöttek létre, részben viszont eltérô a hátterük. A fejlett gazdaságokban két alapvetô okot találunk: egyrészt az 1970-es évek gazdasági válságaiból való kilábalás a legtöbb országban tartósan jelenlévô magas munkanélküliséggel járt együtt, amit nemzetállami keretek között és a hagyományos gazdaságpolitikai eszközökkel hosszabb távon sem tudtak kezelni, másrészt a globalizáció újabb hulláma a hidegháború után gyorsabb alkalmazkodásra, rugalmasabb, kreatívabb hozzáállásra kényszerítette a gazdaságokat, makro és mikro szinten egyaránt. AZ EFS SZEREPE AZ EURÓPAI MUNKAERÔ-PIACI GONDOK MEGOLDÁSÁBAN Az Európai Foglalkoztatási Stratégia története 1997-ben indult, amikor az Unió Alapszerzôdésének módosítása értelmében a foglalkoztatás területe is önálló fejezetcím lett. Ezzel maga a téma magas rangra emelkedett, egyben biztosítva a foglalkoztatási kérdések bizonyos része feletti európai koordináció lehetôségét. A foglalkoztatáspolitika megvalósítása továbbra is a tagállamok kezében maradt, ugyanakkor az Unió lehetôséget kapott az általános foglalkoztatási célok meghatározására, és annak ellenôrzésére, hogy a tagállamok mennyiben tartják be kötelezettségeiket és vállalásaikat. Nem kapott ugyanakkor anyagi forrásokat a közös stratégia megvalósításának támogatására, így minden tagállam a rendelkezésére álló erôforrásokkal gazdálkodva vesz részt az EFS céljainak valóra váltásában. A támogatási keret, azaz az EU-költségvetés továbbra is csak az Európai Szociális Alapon keresztül támogat foglalkoztatási célokat, így sokáig az EU-nak két, párhuzamos foglalkoztatási stratégiája volt. Az EFS mindezek ellenére rendkívül fontos folyamatként értelmezhetô, hiszen egy széles körû, az európai hagyományokra építkezô párbeszédes | 143T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A egyeztetéses folyamatot honosított meg a foglalkoztatási stratégia kialakítására és végrehajtásának ellenôrzésére, ezzel nagy nyomást helyezve a tagállamok kormányaira. „A FOGLALKOZTATÁSPOLITIKA MEGVALÓSÍTÁSA TOVÁBBRA IS A TAGÁLLAMOK KEZÉBEN MARADT, UGYANAKKOR AZ UNIÓ LEHETÔSÉGET KAPOTT AZ ÁLTALÁNOS FOGLALKOZTATÁSI CÉLOK MEGHATÁROZÁSÁRA." Az EU-ban a foglalkoztatási stratégiát napjainkban érvényes változatát 2005 áprilisában hirdették meg, méghozzá integrálva a makrogazdasági és mikrogazdasági ajánlásokkal a 2005–2008-as idôszakra vonatkozóan. Az Integrált irányvonalak foglalkoztatásra vonatkozó szakaszai az EFS történetének elsô ötéves értékelése, majd a 2002-tôl ismét romló munkaerô-piaci tendenciák okán megszületett kritikák, továbbá a Lisszaboni Program felülvizsgálata alapján alakultak ki. A foglalkoztatási stratégia átfogó hivatalos kritikája (elsô Kok-jelentés, 2003. november), valamint a Lisszaboni Stratégia teljes felülvizsgálata (Sapir-jelentés, 2003. július és második Kok-jelentés, 2004. november) és az ezekben megfogalmazott, gyakran kemény bírálatok arra késztették az Unió vezetô szerveit, hogy az EU-val szembeni meglehetôsen negatívan alakuló közhangulat ellenében – vagy inkább ennek hatására – átgondolják az integráció lehetôségeit és lefektessék egy új stratégia alapjait. Az Unió 2005 elején hirdette meg ezek alapján a Közös munkával a növekedésért és foglalkoztatásért programot, amellyel új lendületet adott a lisszaboni stratégiának, és fokozottabb szerepvállalásra buzdította a tagállamokat. Az új EFS tehát a meghirdetett kettôs cél, a növekedés gyorsítása és a foglalkoztatás növelése szolgálatába kell álljon. A közös munka arra utal, hogy az uniós szervek keményebb munkája mellett a tagállamoknak, valamint azokon belül a helyi szerveknek és szociális partnereknek is többet kell tenni, méghozzá együtt, közös elképzelések, partneri viszony alapján. Ennek érdekében a Bizottság és az Európai Tanács még jobban tagállamokra bontott ajánlásokat fogalmaz meg, és írja elô a teendôket. „AZ ÚJ EFS A MEGHIRDETETT KETTÔS CÉL, A NÖVEKEDÉS GYORSÍTÁSA ÉS A FOGLALKOZTATÁS NÖVELÉSE SZOLGÁLATÁBA KELL ÁLLJON." Fontos itt utalni arra, hogy a foglalkoztatási stratégia 1997-ben még a 15 tagú EU-nak készült, a 2003-ban átdolgozott változat is alapvetôen erre a körre koncentrált, majd a Közösség egyszerûen kiterjesztette az új irányvonalakat a 2004-ben és 2007-ben csatlakozott új tagállamokra. Az Integrált irányvonalak 2005-ben már a tíz új tagállam részvételével kerültek elfogadásra, de mint látni fogjuk, az EU10/12 és különösen ezen belül néhány ország, köztük Magyarország sajátos problémáival semmilyen szinten nem foglalkozik a foglalkoztatási stratégia. A 2003-as új irányvonalakhoz képest a 2005-ben meghirdetett Integrált irányvonalakban (Európai Bizottság 2005) vannak újdonságok, de vannak megôrzött célok és ajánlások is. A foglalkoztatási stratégia egyrészt a makrogazdasági és mikrogazdasági irányvonalakkal párhuzamosan, egyeztetve, | 144 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a azokkal egyenrangúan került meghirdetésre. A gyakorlatban a különbözô irányvonalak közötti hierarchia azonban továbbra is látszik, az Általános Gazdaságpolitikai Irányvonalak elsôbbsége, nem beszélve a Maastrichti Kritériumokról és a Stabilitási és Növekedési Egyezmény elôírásairól, még mindig felülírják a foglalkoztatáspolitikát. Másrészt az EFS megôrizte a három fô célt, miszerint el kell érni a teljes foglalkoztatást, javítani kell a munka minôségén és termelékenységén, valamint erôsíteni kell a szociális és területi kohéziót. Harmadrészt három nagyobb területbe sûrítette a konkrét ajánlásokat: 1) több munkavállaló bevonása a foglalkoztatásba és azok megtartása, a munkaerô-utánpótlás növelése, illetve a szociális védelmi rendszerek modernizálása; 2) a munkavállalók és a vállalkozások alkalmazkodóképességének a javítása; 3) a humán erôforrások terén megvalósított befektetések növelése a jobb oktatás és képzés révén. Mindezen célok és iránymutatások mellett, ahogyan már említettük, a makrogazdasági és a mikrogazdasági irányvonalak is tartalmaznak konkrét utalásokat a foglalkoztatáspolitikára. Azt mondhatjuk tehát, hogy az 1997 óta tartó közösségi foglalkoztatáspolitikai próbálkozások 2005-re elérték, hogy legalább egy stratégiai dokumentumban kerültek rögzítésre a gazdasági növekedésre, a gazdaság fejlesztésére és a versenyképességet javító, erôsítô intézkedésekre vonatkozó makroés mikrogazdasági célok. Amennyiben nem sikerül áttörést elérni a gazdasági növekedés tartós és fenntartható pályára állításában, az EU versenyképességének növelésében, akkor várhatóan tovább fog erôsödni a foglalkoztatási stratégia ereje, hiszen a foglalkoztatás szintje és minôsége, a munkaerô-piaci trendek alapvetôen fontos szerepet játszanak a gazdasági fejlôdésben és a teljesítmény fokozásában. AZ OECD FOGLALKOZTATÁSI STRATÉGIÁJÁNAK VÁLTOZÁSA Az 1994-ben The OECD Jobs Study: Facts, Analysis, Strategies (a továbbiakban JS) címmel kiadott OECD-jelentésben az áll, hogy a világ gazdaságilag legfejlettebb államaiban is a munkanélküliség az egyik legnagyobb probléma, talán a legijesztôbb jelenség, amivel meg kell küzdeni. Az akkor legfrissebb, 1992-es és 1993-as adatok szerint a 23 tagú OECD-ben a munkanélküliségi ráta 7,8 százalék volt (2,5 százaléktól 22,7 százalékig szóródva), a nôi munkanélküliség 8,2 százalékos, míg a fiatalok (25 év alattiak) 15,1 százaléka volt munka nélkül. A hosszú távú munkanélküliség 28,6 százalékos volt, azaz a munkanélküliek több mint negyede egy éven túl nem dolgozott, a szórás itt is jelentôs mértékû volt: 11,2 százaléktól 60,2 százalékig találhattunk adatokat. Az OECD foglalkoztatási stratégiája alapvetôen azt a célt szolgálja, hogy a nagyobb foglalkoztatási gondokkal küzdô tagállamainak és az OECD egész közösségének kijelölje a makrogazdasági politika fôbb irányait, de ezeket nem kötelezô penzumként, hanem ajánlások formában tárta a tagállamok elé. | 145T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A Alapvetésként a JS kimondja, hogy a gazdasági növekedés komoly szerepet játszik a munkanélküliség csökkentésében, így a kormányzatok fô feladata a magas szintû gazdasági növekedés elôsegítése. Ugyanakkor hangsúlyozza, hogy a munkanélküliség nemcsak ciklikus eredetû, hanem strukturális jellege is van, amit sokkal nehezebb leküzdeni. A strukturális munkanélküliség fô oka, hogy a kormányzatok a korábbi évtizedekben merevvé tették a gazdaságokat, amelyekben így lelassult az alkalmazkodóképesség, és sok esetben az akarat is csökkent a szükséges változtatások megtételére. „Ahhoz, hogy a jövôbeli lehetôségeket kihasználhassák, az egyes társadalmaknak és gazdaságoknak gyorsan reagálniuk kell az új kihívásokra. Ez sokuknak nagyon kemény váltást jelent majd." (OECD 1994, 4) „AZ OECD AJÁNLÁSAINAK FÔ ÜZENETE AZ VOLT, HOGY A MUNKAERÔPIACOK RUGALMASSÁ TÉTELE A MEGOLDÁS A MUNKANÉLKÜLISÉG PROBLÉMÁJÁNAK ÉS EGYBEN A GLOBÁLIS KIHÍVÁSOKNAK A LEKÜZDÉSÉRE IS." Az OECD foglalkoztatási stratégiája azzal segíti a kormányokat és az érintett csoportokat, hogy ajánlásokat fogalmaz meg a követendô politikáról. Az ajánlások fô üzenete az volt, hogy a munkaerôpiacok rugalmassá tétele a megoldás a munkanélküliség problémájának és egyben a globális kihívásoknak a leküzdésére is. A rugalmas munkapiacok mintapéldái az Egyesült Államok és részben az Egyesült Királyság voltak, amelyek az 1990-es években az OECD-országokhoz képest alacsony munkanélküliséggel és magas foglalkoztatási szinttel rendelkeztek (OECD 1994). Bár különbözô megfontolásból, de több szerzô is egyetért azzal, hogy az OECD Foglalkoztatási Stratégiája kezdetektôl fogva jelentôs befolyással bírt a tagországok politikai vitáiban, és nagymértékben befolyásolta az 1990-es évek kormányzati reformjait, különösen Európában. Ennek eredményeként a kormányzatok erôteljesebben figyeltek a munkaerôpiacok mûködésére és a jóléti intézményekre. Sok helyen csökkentették a szociális juttatásokat, „rugalmasabbá" tették a munkaszerzôdéseket, megtizedelték a termékpiaci szabályokat. „Ezek az intézkedések mind azon a nézeten alapultak, amit baloldali kormányzatok is egyre nagyobb mértékben magukévá tettek, miszerint a jóléti rendszerek, a munkaerô-piaci intézmények, és nem utolsósorban a szakszervezetek a felelôsek a munkanélküliség magas szintjéért" (Watt 2006, 1). Az 1997-ben indított Európai Foglalkoztatási Stratégiáról és az OECD Foglalkoztatási Stratégiájáról elmondható, hogy számos közös vonással rendelkeznek. Alapvetôen azonos indíttatásból és filozófiával jöttek létre, de vannak eltéréseik is: mások a hangsúlyok, különbözô a fô irányvonalak kialakítási metódusa és a tagállamok jelentési rendszere is. Az OECD 2004-ben indította meg azt a kétéves felülvizsgálati folyamatot, amelynek eredményeként 2006 ôszén útjára indíthatták a megújított foglalkoztatási stratégiát. A megújított JS (továbbiakban RJS – restated job strategy) egyrészt követi a sikeresnek ítélt JS fô vonalait, másrészt igyekszik alkalmazkodni az eltelt 10–12 év új igényeihez és kihívásaihoz. Az RJS fô üzenete szerint olyan ajánlásokat tesz, amelyek hozzájárulnak a foglalkoztatás fellendítéséhez és a jövedelmek növeléséhez. A hangsúly ezzel a munkanélküliség csökkentésérôl áttevôdött a | 146 foglalkoztatás növelésére és az életszínvonal emelésére. Ez nem jelenti azt, hogy az OECD-országokban megszûnt volna a munkanélküliség, vagy akár drasztikusan csökkent volna 1994-2006 között. 1994-ben 7,8 százalék, 2005-ben 6,7 százalék volt a 15-64 év közötti korosztály munkanélküliség rátája, ezen belül a hosszú távú munkanélküliek aránya 35,5 százalékról 32,9 százalékra csökkent (miközben mindkét mutató volt jobb is, de 2002 óta negatív trend érvényesül). Annyit viszont jelent, hogy a munkanélküliség csökkentésére való egyedüli vagy kiemelt koncentrálás helyett az új stratégia szerint a növekedés és fejlôdés alapja a foglalkoztatás növelésének és a munkanélküliség csökkentésének párhuzamos programja, az öregedô társadalom jelentette kihívások hatékonyabb kezelése. (OECD 2004) „AZ OECD AJÁNLÁSAINAK FÔ ÜZENETE AZ VOLT, HOGY A MUNKAERÔPIACOK RUGALMASSÁ TÉTELE A MEGOLDÁS A MUNKANÉLKÜLISÉG PROBLÉMÁJÁNAK ÉS EGYBEN A GLOBÁLIS KIHÍVÁSOKNAK A LEKÜZDÉSÉRE IS." Az OECD-t a fentebb említett kihívások mellett az 1994 és 2000 közötti tagfelvételek is motiválhatták stratégiája megváltoztatására: 1994-ben csatlakozott a szervezethez Mexikó, 1995-ben Csehország, 1996-ban Magyarország, Lengyelország és Dél-Korea, majd 2000-ben Szlovákia, azaz öt olyan ország, amelyek fejlôdô vagy átmeneti, komoly strukturális válságokkal terhelt gazdaságok voltak. „A MUNKANÉLKÜLISÉG CSÖKKENTÉSÉRE VALÓ KIEMELT KONCENTRÁLÁS HELYETT AZ ÚJ OECD-STRATÉGIA SZERINT A NÖVEKEDÉS ÉS FEJLÔDÉS ALAPJA A FOGLALKOZTATÁS NÖVELÉSÉNEK ÉS A MUNKANÉLKÜLISÉG CSÖKKENTÉSÉNEK PÁRHUZAMOS PROGRAMJA." Az RJS indoklásaként, részletes kifejtéseként szolgáló OECD Foglalkoztatási kilátások 2006. évi kiadása, valamint a Szárnyaló foglalkoztatás és jövedelmek: politikai leckék az OECD Foglalkoztatási Stratégia átértékelésébôl (OECD 2006) kiadványok, hivatkozva a számos más forrásból származó elemzésre, bemutatják, hogy többféle gazdaságpolitikai modell létezik a fent említett problémák, kihívások kezelésére. Ezek alapján az OECD is szakított a korábbi, egysíkú politikájával, miszerint csak egyféle módon lehet megoldani bármelyik ország makrogazdasági problémáját. Ez az egyféle út az amerikai vagy angolszász megközelítéshez, vagy másként piacközpontú szemlélethez hasonlít, amiben központi szerepe van a deregulációnak, azaz a termékpiaci szabályok eltörlésének és a jóléti jogosultságok csökkentésének. Mindemellett rugalmasabbá kell tenni a foglalkoztatási szerzôdéseket és a béreket, nincsen szükség a minimáljövedelem intézményére, az átlagos adóterhelést pedig csökkenteni kell. Ehelyett az OECD elfogadja, hogy nemcsak a piacközpontú szemlélet lehet sikeres, hanem az észak-európai modell (Svédország, Dánia, Finnország, de Hollandia vagy Ausztria modellje) is, ahol a koordinált kollektív alkuk, a szociális párbeszéd, a bôkezû jóléti ellátások párosulnak az aktív munkaerô-piaci politika és az erôsebb foglalkoztatásvédelem gyakorp r o g r e s s z í v p o l i t i k a | 147T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A latával. Ráadásul ezen országok nemcsak hasonlóan jó vagy jobb foglalkoztatási adatokat produkálnak, de jobb eredményt érnek el a társadalmi egyenlôség vagy más szociális mutatók tekintetében. „VERSENYZÔ MUNKAERÔ-PIACI RENDSZEREK ÉS JÓLÉTI MODELLEK EURÓPÁBAN." MUNKAERÔ-PIACI MODELLEK Az OECD 1994-es foglalkoztatási stratégiája arra a helyzetre reagált, hogy a fejlett gazdaságok zömében nagy volt a munkanélküliség, azon belül is a hosszú távú munkanélküliség aránya, és erre a problémára fôként az európai kontinentális jóléti államok, amelyek a korábbi évtizedekben jól kezelték a munkaerô-piaci gondokat, nem tudtak megoldást találni. Gondban volt a svéd, a dán, az osztrák modell is, ezek mellett a nagy gazdaságok, a francia, az olasz, a spanyol és a német is komoly problémákkal küzdött. Az EU-ban ekkor nem volt sikeres, követhetô alternatíva, ezért kínálta az OECD az egyetlen üdvözítô amerikai vagy angolszász utat. Az 1990-es évek közepén lezajlott reformok – amelyek részben az euró 1999-es bevezetése miatt külsô nyomásra, részben az egyre súlyosbodó belsô gazdasági és költségvetési helyzet miatt belsô kényszerbôl kerültek bevezetésre – hatására kiderült, hogy létezik sikeres európai út. Ezt vette fel végül repertoárjába az OECD 2006-ra. Ettôl még a kelet-közép-európai országok problémáira ezek az ajánlások nem jelentenek egyértelmû megoldást, mint ahogy Németország vagy Franciaország problémáira sem feltétlenül. Ha megnézzük az OECD-n belüli különbözô modelleket, akkor azonosítható legalább négy önálló megközelítés: a munkaerô-piaci sikereket elérô, angol nyelvet beszélô országok (ahova besorolást kapott Japán, Dél-Korea és Svájc is), az észak-európai országok, a munkaerôpiaci kudarcokkal küzdô kontinentális és dél-európai országok, valamint a közép-kelet-európai országok modellje (OECD EO 2006, 191, Bassanini-Duval 2006, Watt 2006). A következôkben elsôsorban a közép-kelet-európai országok sajátosságaira koncentrálunk. „A KELET-KÖZÉP-EURÓPAI ORSZÁGOK PROBLÉMÁIRA AZ OECD-AJÁNLÁSOK NEM JELENTENEK EGYÉRTELMÛ MEGOLDÁST." Bassanini és Duval osztályozása szerint a közép-kelet-európai modell (elemzésükben a Csehország, Szlovákia és Lengyelország alkotta csoport) egy sajátos utat jelent, hiszen ezek az országok néhány jellegzetesség esetében mindhárom másik modellel mutatnak hasonlóságot, ugyanakkor önálló sajátosságokkal is bírnak (Bassanini-Duval 2006). Ezek együtt egy sajátos kombinációként jelentkeznek, és adják ki a közép-kelet-európai modellt. A hasonlóságokat és sajátosságokat tekintve elmondhatjuk, hogy a közép-kelet-európai modell az angolszász modellhez hasonló jegyeket mutat fel a szakszervezeti lefedettség és befolyás alacsony szintjében, abban, hogy a munkaerôpiaci aktív és passzív eszközök kiadásai nem érik el a GDP 1 százalékát, valamint hogy ezen belül az aktív eszközökre fordított kiadások nagysága nagyon alacsony, és jelentôsek a jövedelmi | 148 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a különbségek. A kontinentális modellre hasonlító jegyek között megemlíthetjük a magas átlagos adóterhelést, valamint az alacsony, 60 százalék körüli foglalkoztatási rátát. Az északi modellre hasonlít a relatív szegénységi ráta alacsony szintje, és a foglalkozásvédelmi törvények közepes erôssége. Ugyanakkor a közép-kelet-európai modell sajátságos jegyei, hogy a munkanélküli segély rendszere itt a legkevésbé bôkezû, az aktív munkaerô-piaci eszközök kiadások egy fôre jutó nagysága messze a legalacsonyabb, a termékpiaci szabályozottság itt a legerôsebb, a munkanélküliségi ráta a legmagasabb, míg a foglalkoztatottsági ráta a legalacsonyabb. „AZ EGYIK LEGNAGYOBB KIHÍVÁS AZ, HOGY SOK ESETBEN MEGLEHETÔSEN NEHÉZ A KÜLÖNBÖZÔ ÉRDEKEKET ÖSSZEHANGOLNI A REFORMOK ÉRDEKÉBEN." Az önálló közép-kelet-európai modell létét az utóbbi években több tanulmány is bemutatta. Az Európai Bizottság 2006-os Foglalkoztatási jelentése (Európai Bizottság 2006, 106-107) klaszteranalízis segítségével öt munkaerô-piaci rendszert azonosít az EU-ban. Az osztályozásnál négy foglalkoztatáspolitikai tényezôt vettek figyelembe: a foglalkoztatáspolitikai szabályozás (EPL) szigorúságát a rugalmasság mérésére, a munkaerô-piaci politikákra költött kiadásokat a GDP százalékában (passzív és aktív együtt), az élethosszig tartó tanulási programokban résztvevôk arányát, valamint az átlagos adórést az adórendszer torzításainak mérésére. Ezek alapján a következô öt munkaerô-piaci rendszer adódik: – Angolszász rendszer: Nagy-Britannia, Írország – relatíve kis biztonság, nagy rugalmasság, alacsony adózási szint; – Kontinentális rendszer: Németország, Belgium, Ausztria, Franciaország – közepes/kis biztonság, közepes/nagy rugalmasság, közepes/magas adózási szint; – Mediterrán rendszer: Spanyolország, Portugália, Görögország – kis rugalmasság, relatíve kis biztonság, nincsen tiszta adózási modell; – Északi rendszer: Dánia, Svédország, Hollandia, Finnország – nagy biztonság, közepes/nagy rugalmasság, közepes/magas adózási szint; – Kelet-európai rendszer: Lengyelország, Magyarország, Cseh Köztársaság, Szlovákia, és érdekes módon ide sorolták Olaszországot is – kis biztonság, közepes/nagy rugalmasság, közepes/magas adózási szint. Az EU tagállamai láthatóan meglehetôsen heterogén képet mutatnak magukról, sokféle munkaerôpiaci rendszert lehet azonosítani, éppen ezért ezek kezelése sem lehet egységes. Az EU-ban meghonosodott gyakorlat szerint a munkaerô-piaci gondokat többek között emiatt a heterogén helyzet miatt minden tagállam maga igyekszik kezelni, amihez azért kap útmutatásokat Brüsszelbôl az EFS-n keresztül. Az EFS kijelöli a fô elérendô célokat, konkrét irányszámokat határoz meg, amiket határidôre teljesíteni kell, továbbá az egyes államok számára egyéni javaslatokat fogalmaz meg az alkalmazandó foglalkoztatáspolitikai gyakorlatra, és általában a makroés mikrogazdasági politikára vonatkozóan. Ezek megvalósítása, az ajánlások alapján kidolgozott | 149T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A nemzeti stratégiák végrehajtása az egyes kormányzatok feladata és kötelezettsége. A tagállami kormányok egyik legkomolyabb problémája az, hogy a foglalkoztatáspolitika és a munkaerôpiaci intézkedésés intézményrendszer átalakítása egy adott ország jóléti rendszere mûködésének egészét érinti, így sok esetben meglehetôsen nehéz a különbözô érdekeket összehangolni a reformok érdekében. A munkaerô-piaci rendszereknél tapasztalható megosztottság egy általánosabb szintre is vihetô: az európai jóléti rendszerekben is nagy különbségeket és eltérô modelleket lehet azonosítani. A jóléti államok modelljeinek osztályozásával számos szerzô foglalkozott és foglalkozik ma is. A klasszikus Esping-Andersen-féle tipológia megjelenése (1990) óta számos új osztályozás látott napvilágot. A jóléti rezsimek osztályozása kapcsán született irodalom egyik fô iránya, hogy az eredeti hármas felosztást (liberális, szociáldemokrata, konzervatív vagy másként angolszász, skandináv és kontinentális) tovább bontják, és négy, öt vagy több csoportba rendezik az európai jóléti államokat. A nyugat-európai jóléti rezsimeken, vagy más megközelítésben az EU15-ön belül, indokolt lehet egy mediterrán vagy dél-európai modell azonosítása, amely bizonyos megközelítések szerint a kontinentális modell egyik alváltozata, mások azonban önálló modellként azonosítják. Ha bevesszük a vizsgálódási körbe az EU új tagállamait is, sôt kiterjesztjük a vizsgálódást Kelet-Európára, akkor további modellek azonosíthatók. „A HATÉKONYSÁGOT ÉS AZ EGYENLÔSÉGET LEGMAGASABB SZINTEN AZ ÉSZAK-EURÓPAI MODELL KÉPES BIZTOSÍTANI." Bár úgy tûnik, hogy a kelet-közép-európai országok sajátos, a nyugati mintákhoz képest önálló utat járnak be, tagadhatatlan az is, hogy ezekben az országokban mindig is nagy hangsúly volt azon, hogy a jóléti szint elérése vagy a foglalkoztatási helyzet javítása kapcsán a nyugati modellekhez közeledjenek, olyan intézményeket építsenek ki vagy olyan politikákat alkalmazzanak, amelyek ott már beváltak. Ennek kapcsán meg kell jegyezni, hogy egyáltalán nem mindegy, melyik mintát követik az új tagállamok. A nyugati modellek nagyon eltérô eredményességgel mûködnek és felelnek meg a 21. század kihívásainak. Jelenleg viszonylag nagy egyetértés mutatkozik abban, hogy a létezô nyugat-európai modellekbôl alapvetôen az északi és az angolszász tekinthetô sikeresnek a szociális modell vagy a munkaerô-piaci rezsim mûködtetésében, amennyiben a hatékonyság a fô szempontunk. Sapir a nyugat-európai szociális modellek fenntarthatóságával kapcsolatban hangsúlyozza, hogy hatékonysági és egyenlôségi szempontok alapján a négy modell nagyon eltérô képet mutat (Sapir 2005, 9-10). A hatékonyságot és az egyenlôséget is legmagasabb szinten biztosítani képes modell az észak-európai (pl. Dánia, Svédország). | 150 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A hatékonysági kritériumnak magas szinten felel meg az angolszász modell is, ugyanakkor ezekben az országokban (így Nagy-Britanniában) a jövedelmi egyenlôtlenség is magas szintû. A kontinentális modell országai, többek között Németország és Franciaország, viszonylag magas szintû egyenlôséget biztosítanak, ugyanakkor alacsony hatékonysággal mûködnek. A mediterrán modell országai, leginkább Olaszország, hatékonysági és egyenlôségi szempontból is alacsony szinten teljesít. Ha a kelet-európai modelleket is beillesztjük ebbe a képzeletbeli táblázatba, akkor a jelenlegi teljesítmények alapján a mediterrán modell országai kapnak cellatársat, azaz a hatékonysági és az egyenlôségi kritériumnak is alacsony szinten megfelelô országokról van szó, sok tekintetben még gyengébb teljesítményt nyújtva, mint az olaszok vagy a görögök. A követendô modell mind az EU, mind az OECD ajánlása szerint a magas hatékonyságot biztosító két változat, azaz az északi valamint az angolszász országok gyakorlata. Kérdés, hogy mennyiben választhatnak szabadon az új EU-s tagállamok ezen követendô modellek közül, mennyire engedik meg a külsô kényszerek és a belsô hagyományok, intézményi keret, érdekkonfliktusok, hogy a Sapir-féle táblázat szerint legjobban teljesítô dán vagy svéd modellt kövessék. Felmerül az a kérdés is, hogy mennyiben kell egyáltalán követni a nyugati modelleket? Az EU-n belül különösen nagy dilemma az, hogy a munkaerô-piaci politikát és gyakorlatot tekintve legsikeresebbnek ítélt országok, az északi modellt megvalósító Dánia és Svédország, valamint a liberális modellt követô Nagy-Britannia, nem vezették be az eurót, azaz a hazai politikájukat kevésbé korlátozzák az uniós kényszerek, mint a többi régi tagállamot vagy az eurót éppen bevezetni kívánó új tagállamokat. Watt azt is hozzáteszi ehhez, hogy a kontinentális és déli országok számára a stabilitási és növekedési paktum kívánalmai visszahúzó erôk voltak, míg a fentebb említett három ország az 1990-es években expanziós makrogazdasági ösztönzéssel próbálkozott és ért el sikereket (Watt 2006). MELYIK MODELLT KÖVESSÜK? A legfejlettebb európai jóléti államok, az EU15-ök többségében az 1990-es évek végére körvonalazódott a jóléti rendszerek reformjával kapcsolatos cél: a hagyományos jóléti államok reformján és modernizációján keresztül vezet az út az új szociális Európa felé, amelyben az államnak aktívabb és dinamikusabb szerepet kell játszania. Az újfajta, aktív és dinamikus jóléti állam lényege egyrészt, hogy aktív emberek alkotják, akik a megfelelô képességekkel felruházva részt tudnak venni a társadalmi és gazdasági élet fôáramában. Másrészt továbbra is egy jóléti államot kell építeni, de egy intelligens aktív államra van szükség. Ezzel az egyén és az állam közötti újfajta kapcsolatot jön létre. A korábbi fentrôl lefelé mûködô jóléti állam az alulról felfelé mozgásokat is elvárja és motiválja. Hogyan valósítható meg ez a koncepció? Az elmúlt 15–20 év fejlôdésére visszatekintve mondhatjuk, hogy nem könnyen. A folyamat elindult, de vannak sikeresebb és kevésbé meggyôzô próbálkozások. Esping-Andersen így értékeli a helyzetet: | 151T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A „A jóléti állam egy társadalmi szerzôdést kínál a polgárainak. Ez mára több generáció számára jelenti a legfôbb szervezô elvet, és ez egy mélyen intézményesített szerzôdést jelent. Valójában itt találjuk meg az akadályt majdnem mindenféle reform irányában. Mint ahogy sok kutatás is bizonyítja, a jóléti status quo nagyon népszerû marad" (Esping-Andersen et al. 2002, 7). Az aktív jóléti állam elôtt tehát nagyon komoly belsô társadalmi és intézményi akadályok vannak. Éppen ezért mondja Esping-Andersen azt, hogy egyetlen módon lehet továbbmenni: újra kell írni a társadalmi szerzôdéseket. A jóléti társadalmak progresszív vezetô erôinek a feladata az, hogy a megváltozott körülményeknek, az új társadalmi igényeknek megfelelôen javaslatot tegyen az új szerzôdés lényegi pontjaira, majd fogadtassa azt el a társadalommal. „AZ AKTÍV JÓLÉTI ÁLLAMOT EGYETLEN MÓDON LEHET MEGTEREMTENI: ÚJRA KELL ÍRNI A TÁRSADALMI SZERZÔDÉSEKET." Annak ellenére, hogy a klasszikus értelemben vett jóléti állam olyan széles körû intézményesített és társadalmilag elfogadott modellje nem található meg keleten, mint nyugaton. Nem kétséges, hogy az EU új tagállamaiban társadalmi és politikai összefogás szükséges a jóléti és munkaerô-piaci rendszerek átalakításához, modernizálásához, intézményeinek és szabályainak újragondolásához. Benczes rámutat arra, hogy nyugaton és keleten is nagy egyetértés van arról, hogy társadalmi megállapodásokkal segíteni lehet egy ország hosszú távú és fenntartható gazdasági fejlôdését, mint ahogy az euró bevezetésében is hasznos lehet egy ilyen megállapodás (Benczes 2006). Ugyanakkor az ehhez szükséges vagy legalábbis fontos kontinentális nyugat-európai neokorporatista munkakapcsolati (industrial relations) rendszerek nem találhatók meg Kelet-Európában. Éppen ezért egy sikeres és átfogó társadalmi megállapodás nem alakulhat ki a jelenlegi politikai és társadalmi helyzetben Kelet-Európában, a szerzô elemzését tekintve Csehországban és Magyarországon. Ezekben az országokban az állam erôs ugyan, de nem képes arra, hogy általános érvényû társadalmi megállapodást hozzon létre, a szakszervezetek gyengék, a munkaadói szervezetek pedig nem érdekeltek egy ilyen paktum létrehozásában. Ezek miatt az általános tendencia a munkakapcsolati rendszer spontán átalakulása egy szegmentált rendszerré, amely sokkal jobban hasonlít az angolszász liberális piacgazdaságok deregulált munkapiaci rendszeréhez, mint a kontinentális Európa együttmûködô stratégiáihoz. Benczes értékelése szerint „még egy intézményesített angolszász típusú rezsim is, amelyik az egyénekre fókuszál, jobb lenne, mint ha nem lenne semmi". Ez természetesen nem jelenti azt, hogy a skandináv modell bizonyos elemeit, sikerének kulcsát jelentô megoldásait ne adaptálhatnánk, ne törekedhetnénk a jelenlegi reformidôszakban a kialakítandó magyar modellbe beépíteni, vagy legalább átgondolni elônyeit és hátrányait (lásd például: Dessewffy Tibor A legdélibb skandináv címû írását, ÉS, 2006. június 30.). | 152 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Hol van a helye az EU-nak az aktív és dinamikus jóléti államok építésében, legyenek azok akár nyugaton vagy keleten? Az elméleti és részben már megvalósuló gyakorlati koncepciók alapvetôen nemzetállami keretekben gondolkodnak. Azt tartják, hogy a jóléti államot nemzeti szinten kell megújítani. Esping-Andersen és szerzôtársai a Why we need a new welfare state? címû kötetben azon az állásponton vannak, hogy az EU szerepe a fentebb leírt folyamatok nemzeti szintû lebonyolításának elôsegítése, támogatása, könnyebbé tétele lehet. Többek között a nyitott koordináció módszerének segítségével segíthet a közösség a tagállamoknak a nemzeti szintû építkezésben (Esping-Andersen et al. 2002). Nem reális sem rövid, sem középtávon, hogy kialakuljon egy közös európai jóléti állam, jóléti unió, amely átvenné azokat a funkciókat, amelyekkel jelenleg a nemzetállamok bírnak. Ennek ellenére az EU-ban minden bizonnyal folytatódni fog az a folyamat, amiben a jólét biztosításához hozzájáruló szociálpolitika szerepe – fôként a munkaerôpiacot érintô területeken – egyre nôtt, ahogy nôtt és színesebb lett az integráció is. „NEM REÁLIS SEM RÖVID, SEM KÖZÉPTÁVON, HOGY KIALAKULJON EGY KÖZÖS EURÓPAI JÓLÉTI ÁLLAM, AMELY ÁTVEHETNÉ A NEMZETÁLLAMOK FUNKCIÓIT." Magyarország 1996 óta tagja a világ legfejlettebb gazdaságait tömörítô OECD-nek, mégis számunkra és a többi új tagország számára sokkal relevánsabb az Európai Unión belül mûködô foglalkoztatási stratégia. Ennek részben az az oka, hogy az EU, bár nem kényszerítheti rá elképzeléseit a tagországok munkaerôpiacaira és az ezzel kapcsolatos kormányzati politikákra, mégis sokkal több kívánalmat és kötelezettséget fogalmaz meg, mint az OECD. Másrészt az EU foglalkoztatási elképzeléseibôl az látszik, hogy az integráció sokkal toleránsabb az egyes országokban mûködô modellekkel szemben, mint a másik szervezet némileg egyoldalú álláspontja. El kell ugyanakkor azt is ismerni, hogy úgy tûnik, ebben a tekintetben az OECDben is van némi elmozdulás az utóbbi években. Az EU ugyanakkor nem rendelkezik megfelelô eszközökkel, se felhatalmazással arra, hogy az újonnan csatlakozott tagállamokat rábírja az új társadalmi szerzôdések megkötésére, amelyek elengedhetetlenek a kelet-európai jóléti modellek megújításához vagy kialakításához, legfeljebb tanácsokkal, ajánlásokkal, esetleg a legjobb megoldásokra való figyelemfelhívással láthat el minket. A munkának azt a részét, ami a társadalmi szerzôdések megkötését jelenti, nekünk kell elvégeznünk. Magyarország feladata ugyanakkor nem egyszerûen csak saját belsô átalakulási folyamatainak menedzselése, de nyomást kell gyakorolnia az uniós döntéshozó fórumokra is, hogy olyan kereteket biztosítson, amelyben saját átalakulási folyamatát hatékonyabban és gyorsabban tudja levezényelni. | 153T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A H i v a t k o z á s o k BASSANINI, Andrea–DUVAL, Romain [2006], Employment Patterns in OECD Countries. Reassessing the Role of Policies and Institutions, OECD Economics Department Working Papers, No. 486, OECD Publishing BENCZES István [2006], Social Pacts: A helping device in euro adoption? Transition Studies Review, Vol. 13. No. 2., pp. 417–438 CASEY, Bernard H. [2004], The OECD Jobs Strategy and the European Employment Strategy: two views of the labour market and of the welfare state, European Journal of Industrial Relations, Vol. 10. No. 3. Európai Bizottság [2005a], Közös munkával a növekedésért és foglalkoztatásért program, A lisszaboni stratégia új kezdete Európai Bizottság [2005b], Adopted Employment Guidelines 2005-2008 Európai Bizottság [2006], Employment in Europe 2006 ESPING-ANDERSEN, Gøsta (szerk.) [2002], Why we need a new welfare state? Oxford University Press JEPSEN, Maria-Pascual–AMPARO Serrano [2003], The European Social Model: an exercise in deconstruction, ETUI KOK REPORT [2003], Jobs, Jobs, Jobs. Creating more employment in Europe. Report of the Employment Taskforce chaired by Wim Kok, 2003. november KOK REPORT [2004], Facing the challenge, The Lisbon strategy for growth and employment. Report from the High Level Group chaired by Wim Kok, 2004. november OECD [1994], The OECD Jobs study. Facts, Analysis, Strategies, OECD OECD [2004], Employment Outlook 2004, OECD OECD [2006], Employment Outlook 2006, OECD SAPIR REPORT [2003], An agenda for a growing Europe. Making the EU Economic System Deliver. Report of an Independent High-Level Study Group established on the initiative of the President of the European Commission, 2003. július SAPIR, André [2005], Globalisation and the Reform of European Social Models. Background document for the presentation at ECOFIN Informal Meeting in Manchester, 2005. szeptember 9. WATT, Andrew [2006], Assessing the reassessment of the OECD Jobs Strategy: eppur si muove? ETUI-REHS, European Economic and Employment Policy Brief, No. 2. | 154 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Demetrios G. P A P A D E M E T R I O U HOGYAN KEZELJÜK JOBBAN A NAGYMÉRTÉKÛ BEVÁNDORLÁST? | 155T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A Míg az elmúlt évszázad nagy részében csak néhány országban volt fontos kérdés a nemzetközi bevándorlás, ma már ez a jelenség több nemzet gazdaságát, társadalmát, belés külpolitikáját érinti, mint korábban bármikor. Kevés okunk van feltételezni, hogy a bevándorlás kérdése háttérbe szorul majd az elkövetkezô évtizedekben. Több tényezô is alátámasztja a téma fontosságát. Az egyik legfontosabb, hogy nagyszámú és egyre növekedô bevándorló tömegek érkeznek olyan fejlett ipari országokba, amelyek már eleve, a bevándorlók nélkül is számos szociális és gazdasági kihívásra próbálnak megoldást találni. A kihívások között vannak a mélyre ható demográfiai és technológiai változások, és azok hatása a társadalom különbözô területein, a liberalizált kereskedelem miatt megváltozott munkaerôpiac, az egyre növekvô, világszerte tapasztalható egyenlôtlenség és újabban a nemzetbiztonság. Ezek a kérdések több okból is sürgetôek. Egyrészt egy rossz gazdasági struktúra kontextusában válnak aktuálissá, miközben a szociális hálóban – a növekvô igény miatt – fájdalmas, de szükséges változásokra kerül sor, másrészt folyamatosan nô a kereslet a fizikai infrastruktúra iránt, a szociális és kulturális krízis pedig nô. Demetrios G. Papademetriou a New York-i Migration Policy Institute társalapítója és elnöke. | 156 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a MIÉRT OLYAN NEHÉZ A NAGYARÁNYÚ BEVÁNDORLÁS KEZELÉSE? A bevándorlás és a bevándorlók látható, kényelmes és kézzelfogható céltáblái, bizonyos esetben pedig „villámhárítói" a populista reakcióknak, amelyeket a fent említett, valós vagy képzelt frusztrációk váltanak ki. Négy, egymáshoz kapcsolódó és egymással összefüggô tényezô azonban úgy tûnik, még nehezebbé teszi a kormányok és társadalmak számára, hogy megfelelôen foglalkozzanak a nagyarányú bevándorlással. „A BEVÁNDORLÁS ÉS A BEVÁNDORLÓK LÁTHATÓ, KÉNYELMES ÉS KÉZZELFOGHATÓ CÉLTÁBLÁI, BIZONYOS ESETBEN PEDIG »VILLÁMHÁRÍTÓI« A POPULISTA REAKCIÓKNAK." Az elsô ilyen nehézséget a bevándorlással együtt járó, hirtelen szociális és kulturális változások jelentik. Ezt a problémát csak fokozza, hogy a társadalmi változások általában lassú folyamatok eredményei, míg a nagyarányú bevándorlás nagyléptékû változásokat hoz magával, méghozzá szokatlanul gyors, gyakran brutális tempóban. A változások talán legfájóbb velejárója azoknak a mintáknak az állandó újratárgyalása, amelyek alapján a társadalmi, a gazdasági és a politikai erôk szervezôdnek, és amelyekbe a legtöbb társadalom óriási energiákat és szenvedélyt fektetett, gyakran emberéletet áldozott. A második tényezô, hogy a bevándorlás fájdalmas és kemény politikai kompromisszumokat von maga után. Az ilyen típusú alkuk klasszikus példája, hogy miként tartsuk egyensúlyban azokat az azonnali alkalmazkodást kívánó versenyképességi hatásokat, amelyeket a kereskedelmi liberalizáció és az egyre mélyebb gazdasági egymásra utaltság idéz elô, valamint a hagyományos felfogást a saját munkásaink védelmérôl. Míg az elsô esetben meg kell engedni a cégeknek a globális munkaerô adta lehetôségeket, a leszakadás és a gazdasági lemaradás elkerülése érdekében, addig az utóbbi esetben a feladat összetettebb. A munkások védelme érdekében ugyanis adaptációs folyamatok állandó erôltetésére van szükség, mind a képzés, mind a gyakorlat terén. Ezek arra kényszerítik a munkaerôt, hogy elsajátítsa az élethosszig tartó tanulás stratégiáját, hogy használja ki a mobilitásban rejlô lehetôségeket, illetve – egyre gyakrabban – arra kérik a munkavállalókat és azok képviselôit, hogy engedményeket tegyenek a bérek és a juttatások terén egyaránt annak érdekében, hogy megtarthassák állásukat. | 157T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A A külpolitika, a kereskedelem és a fejlesztési politika kapcsán is léteznek kompromisszumok. Ezek egyik változata az az eset, amikor feltételezik, hogy csökkenthetik a nem kívánt vagy illegális bevándorlást, ha azokban az országokban, ahonnan különösen nagy az elvándorlás politikai eszközökkel és fejlesztési tôke segítségével számottevôen emelik az életszínvonalat. A tényezôk harmadik csoportja szorosan a másodikhoz köthetô, és a mélyen egyenlôtlen szociális és gazdasági elosztásból ered. Éppen úgy, mint a kereskedelmi és a technológiai változásoknak, a bevándorlásnak is valós és tapasztalható kihatása van a gazdasági javak eloszlására, a szocio-kulturális közeget azonban mindennél jobban befolyásolja. Ezek a hatások, a migrációra adott kormányzati válaszokkal egyetemben, hacsak nincsenek jól kezelve, létrehozzák a „nyertesek" és a „vesztesek" elkülönült kategóriáit, ami a bevándorlás elleni, negatív politikai reakció egyik táptalaja lehet. „ÉPPEN ÚGY, MINT A KERESKEDELMI ÉS A TECHNOLÓGIAI VÁLTOZÁSOKNAK, A BEVÁNDORLÁSNAK IS VALÓS ÉS TAPASZTALHATÓ KIHATÁSA VAN A GAZDASÁGI JAVAK ELOSZLÁSÁRA." A nagyarányú bevándorlással kapcsolatos, negyedik probléma, a nem szándékolt (de gyakran megjósolható), „keménykedô" politizálás eredménye. Ezek közül a három legkézenfekvôbb (a) az értelmetlen korlátozás (b) a tétlenség (c) a politikai tagadás, illetve a bevándorlás problémájának alábecsülése. Az amerikai–mexikói bevándorlási jelenség mindhárom elemet tartalmazza. Mindhárom tényezô hozzájárul ahhoz, hogy egyre virágzik a bevándorláshoz kapcsolható feketepiac, ami aláássa a célország hivatalos bevándorlási politikáját. Ennek következtében mindannyiunk társadalmát érintô, bevándorlással kapcsolatos döntések születnek. „EGY ESETLEGESEN ROSSZ DÖNTÉSNEK NAGYON KOMOLY KÖVETKEZMÉNYEI LEHETNEK, MIVEL A SZOCIÁLIS ÉS GAZDASÁGI HATÁSOK MELLETT A POLITIKAI BUKÁS VESZÉLYE IS FENNÁLL." Mind a négy problémakör esetében a kormányoknak úgy kell egyensúlyozniuk, hogy tisztában vannak vele: egy esetlegesen rossz döntésnek nagyon komoly következményei lehetnek, mivel a szociális és gazdasági hatások mellett a politikai bukás veszélye is fennáll. A súlyos következmények lehetôsége abban rejlik, hogy a bevándorlás kérdése számos olyan alapvetô kormányzási problémát (kezdve az oktatási rendszer balsikereitôl, az egyes szociális védelmi eszközök és a versenyképes gazdaság követelményei közötti ellentmondásokon át, egészen az alapvetô szakpolitikai kérdésekig) rejt magában, amelyek állandó nyilvánosságnak vannak kitéve. Ráadásul az egyre szorosabb kölcsönös függésre épülô, új világban a gazdasági és a társadalompolitikai események közvetlen bevándorlást eredményezhetnek, a rosszul kezelt bevándorláskérdés jelentôsen befolyásolhatja az emberek mindennapjait. A BEVÁNDORLÁS KEZELÉSÉNEK ALAPJAI Az egyetlen célt maguk elé tûzô politikák, az egyetlen okot megjelölô magyarázatokhoz hasonlóan nem éppen sikeresek a bonyolult és politikailag érzékeny témákkal kapcsolatos szakpolitikai lépések kialakításakor. A migrációval összefüggô döntések, mivel több szakpolitikai területet és hivatalos felelôsségi kört is érintenek, nagymértékû koordinációt igényelnek. Csakhogy néhányat említsünk: a közbiztonság, a szociális jólét, az oktatás és képzés, valamint a külés fejlesztési politika mind érintett területek. Ennek ellenére a kormányzati hatáskörök a legtöbb esetben egy területre összpontosítanak, a hivatalos ügyintézés pedig vertikálisan szervezett annak érdekében, hogy a szükséges tennivalóit ellássa. „AHHOZ, HOGY A BEVÁNDORLÁSBÓL FAKADÓ ELÔNYÖKET ÉS KÖVETKEZMÉNYEKET KEZELNI TUDJUK TEHÁT, ARRA VAN SZÜKSÉG, HOGY A BEVÁNDORLÁSSAL KAPCSOLATOS DÖNTÉSEKET A KÉRDÉSBEN ÉRINTETT ÖSSZES SZEREPLÔVEL ÉS INTÉZMÉNNYEL EGYETÉRTÉSBEN HOZZUK MEG." Ahhoz, hogy a bevándorlásból fakadó elônyöket és következményeket kezelni tudjuk tehát, arra van szükség, hogy a bevándorlással kapcsolatos kérdéseket a „mainstream" részeként kezeljük, és a döntéseket a kérdésben érintett összes szereplôvel és intézménnyel egyetértésben hozzuk meg. Erre két hatékony modell is létezik. Az egyik modellnek, amelyet elsôsorban Kanadában, Ausztráliában és újabban Hollandiában alkalmaznak, egy olyan, bevándorlással foglalkozó intézmény az alapja, amelynek keretében a minisztérium cselekvési területe mindenre kitér, ami bevándorlással kapcsolatos, az országba belépéstôl kezdve egészen az integráló funkcióig. Ezzel szemben más országokban, beleértve Angliát is, miniszterhelyettesek vagy államtitkárok látják el ezt a funkciót, azt az elvet érvényesítve, hogy a bevándorlás kérdése legyen minél jobban beleágyazva a belügy/igazságügyi minisztérium szerkezetébe. A miniszteri modell esetében a politikai irányelvvel kapcsolatos döntés a kabinetet terheli, de a parlamenti rendszernek köszönhetôen a parlament hozzájárulása is szükséges a kabinet döntéséhez. A végeredmény bizonytalanabb, ha többpárti koalíció van hatalmon. Az olyan rendszerekben, ahol a bevándorlással kapcsolatos döntéshozatal nem egy helyen történik, az irányelv koherenciája és a koordináció a minisztériumokon belül felállított, ad hoc bizottságokban dôl el, ahol minden, a bevándorlásban érintett, illetve érdekelt szereplô képviseltetheti magát. | 159T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A Amikor az irányelvben megfogalmazott koherenciának nagyon fontos szerepe van, az általános koordinációs funkció a miniszterinél magasabb szintre kerülhet. Az USA-ban például a Fehér Ház egy magas rangú tisztviselôje vezeti a bevándorlással foglalkozó munkacsoportot. Ez a folyamat általában leáll, ha a kérdésnek nincs politikai prioritása, vagy ha – például az amerikai elnöki rendszer sajátosságainak köszönhetôen – a törvényhozás túlságosan belekeveredik a kérdésbe. Ennek ellenére a minisztériumi munkacsoportban tartott, kiterjedt megbeszélések és viták olyan politikai álláspontokat eredményeznek, amelyek koherensebbek, és több szemszögbôl is vizsgálják a bevándorlás kérdését, szem elôtt tartva az állam érdekeit. Ez növeli annak valószínûségét, hogy ez a fajta politika egyforma hangsúlyt kap mindenhol, ahol alkalmazni kell. „A BEVÁNDORLÁS ÖSSZEMOSÁSA MÁS TÉMÁKKAL MEGAKADÁLYOZZA A KÖZTISZTVISELÔKET ABBAN, HOGY MEGKÜLÖNBÖZTESSÉK A JÓ INTÉZKEDÉST A ROSSZTÓL." A másik dolog, ami csökkenti a bevándorlás kérdésének hatékony megoldását, hogy azt nem különálló dologként kezeljük, hanem összemossuk más ügyekkel. A bevándorlás összemosása más témákkal megakadályozza a köztisztviselôket abban, hogy megkülönböztessék a jó intézkedést a rossztól, és ezzel az egész kérdés azoknak a kezébe kerül, akik rossz színben akarják feltüntetni az egész rendszert. Csak hogy a legalapvetôbb példáknál maradjunk, nem minden ideiglenes munkaprogram rossz (vagy jó), nem minden bevándorló jelent terhet a szociális ellátórendszerre, nem minden bevándorló utasítja el a társadalomba való integráció lehetôségét, és nem mindenki csaló, aki politikai menedéket kér (persze sokan igen). Az ezekkel és hasonló kérdésekkel kapcsolatos diskurzus során a bevándorlást ellenzôk úgy tesznek, mintha a bevándorlás kizárólag negatív következményekkel járna, a bevándorlást pártolók ellenben úgy, mintha nem lennének problémák. A lényeg azonban egyszerû, de meggyôzô: a bevándorlás összemosása más témákkal nem adja meg a kormányoknak a szükséges teret ahhoz, hogy azonosítsanak, kipróbáljanak és a gyakorlatba ültessenek át jó kezdeményezéseket. EGY HATÉKONYABB BEVÁNDORLÁSI POLITIKA NÉGY ÖSSZETEVÔJE Egy hatékonyabb bevándorlási politikának – és itt nem csak az illegális bevándorlókra gondolunk – négy összefüggô eleme lehet, amelyeket egyszerre kell érvényesítenünk annak érdekében, hogy a politika sikeres legyen. | 160 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Elôször is szélesíteni kell a legális bevándorlás csatornáit. De még a tömeges legális bevándorlás lehetôvé tétele sem lesz tökéletes megoldás azokra a problémákra, amelyeket az illegális bevándorlás okoz, bár a bevándorlás-pártiak emellett érvelnek. A lehetôségek bôvítése nélkül azonban minden kormány tarthatatlan politikai helyzetbe kerül majd azért, mert nem képes kontrollálni a helyzetet, és ezáltal alapvetô kormányzási képességei kérdôjelezôdnek meg. Perverz módon az ilyenfajta kritikákat egyrészt azok fogják megfogalmazni, akik szerint a kormány nem tesz eleget azért, hogy valódi eredményeket mutasson fel, másrészt pedig azok, akik szerint túl sok, de elhibázott lépést tesz. „MÉG A TÖMEGES LEGÁLIS BEVÁNDORLÁS LEHETÔVÉ TÉTELE SEM LESZ TÖKÉLETES MEGOLDÁS AZOKRA A PROBLÉMÁKRA, AMELYEKET AZ ILLEGÁLIS BEVÁNDORLÁS OKOZ." A második lépésben újra kell értékelni a rendszeres és szisztematikus ellenôrzések hatékonyságát azért, hogy az illegálisan az országban tartózkodók ne verhessenek gyökeret a célországban. A belsô ellenôrzésnek legalább két útja van: az egyik a munkaerôpiac, a másik pedig az egyre bonyolultabb jogi és eljárási rend, különös tekintettel a terrorizmusra. Míg az elsô esetben sokat segíthet a piaccal és a civil szervezetekkel való együttmûködés, addig az utóbbiban a bûnüldözés prioritásainak újradefiniálására és új büntetô szankciókra van szükség. Mindkét esetben fontos szerepet játszik egy olyan tényezô is, amelyet a kormányok eddig nem vettek kellôképpen figyelembe. Ez pedig nem más, mint a kulcspozícióban lévô társadalmi szereplôk bevonása, annak érdekében, hogy a probléma megoldása „nemzeti üggyé" váljon. Az ilyen partneri kapcsolatok kialakításához mindkét félnél odafigyelés és kompromisszumkészség szükséges, olyan attribútumok tehát, amelyekben eddig egyik fél sem jeleskedett, és amelyek az európai társadalmakban különösen hiányoznak. „FELÜL KELL VIZSGÁLNI AZ ORSZÁGOK HATÁRÔRIZETI GYAKORLATÁT, HOGY CSAK OLYAN INTÉZKEDÉSEK MARADJANAK ÉRVÉNYBEN, AMELYEK VALÓS EREDMÉNYT HOZNAK." A harmadik lépésben felül kell vizsgálni az országok határôrizeti gyakorlatát, hogy csak olyan intézkedések maradjanak érvényben, amelyek valós eredményt hoznak. Az illegális bevándorlás megakadályozása érdekében komoly kooperációra van szükség a bevándorlókat kibocsátó országok és a célországok között. Az ilyen megállapodásoknak valóban bilaterálisnak kell lenniük, méghozzá oly módon, hogy mindkét fél lássa, | 161T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A mi az, amit ad, és mi az, amit cserébe kap. Az ilyen megállapodásoknál egyszerû az alapszabály: mindkét fél számára járjon érezhetô elônyökkel, irreális kérésekkel azonban nem szabad fellépni. A negyedik elem legfontosabb mozzanata, hogy olyan közös gazdasági, szociális és politikai játékteret teremtsünk, amelyben a bevándorlók és célország lakosai kölcsönösségben, egy valóban befogadó közösségben élnek, és egy új, nem vagy-vagy alapon mûködô identitást építhetnek fel. Ennek a nehéz kérdésnek a feloldása, a közös tér kialakítása segíthet abban, hogy ezek a társadalmak továbbfejlôdjenek. Az integráció érdekében történô együttmûködés a kormány, a magánszektor, a civil társadalom és az emberbarát közösségek között eszköz lehet a hiányzó források pótlására, és hosszú távon olyan programot tud kialakítani, amelyben a bevándorlók a közösségnek hosszú távon is tagjai és jövôbeni szavazópolgárai lehetnek. „A LEGJOBBAN OTT MÛKÖDNEK AZ INTEGRÁCIÓS TÖREKVÉSEK, AHOL A BEVÁNDORLÓK ÉS A TÁRSADALOM TÖBBSÉGÉNEK IGÉNYEIT ÖSSZEVETVE SIKERÜLT MEGOLDÁSRA JUTNI." A legjobban ott mûködnek az integrációs törekvések, ahol a bevándorlók és a társadalom többségének igényeit összevetve sikerült megoldásra jutni, és ahol ennek köszönhetôen egy dinamikus, új társadalmi forma tudott kialakulni. Bár egy társadalomra sem lehetne azt mondani, hogy különösen jól teljesítene a bevándorlók integrációjában, ismerünk mégis olyanokat, amelyek elszántan küzdenek ennek érdekében. Kanada, különösképpen Quebec tartomány, Norvégia és a legújabb fejleményeket megelôzôen Hollandia is ilyen országnak volt mondható. KONKLÚZIÓ HELYETT: AZ ISZLÁM ÉS A NYUGAT A bevándorlók etnokulturális közegeinek és vallási közösségeinek marginalizálása és stigmatizálása, akarva vagy akaratlanul, hosszú távon veszélyezteti a társadalmi kohéziót, és anómiához vezet. Nincs hiány az erôsen megosztó témákban sem. A nyugati világ által használt „terrorizmus elleni háború" a legújabb és leghatékonyabb eszköz a stigmatizálásra, aminek középpontjában a muszlimok | 162 állnak. Ha nem kezeljük okosan, ez a háború, bár rövid távon biztonságérzetet ad, hosszú távon a bevándorlók integrációját és a társadalmi kohéziót akár egy generációra vagy még hosszabban visszavetheti. De van egy reménysugár. A stigmatizálás egyes közösségeket arra késztetett, hogy önkritikát gyakoroljanak, és átgondolják, hogy milyen elvek alapján épülnek fel. Mindezek eredményeként egy összetettebb identitás kialakításán dolgoznak. Ez a folyamat arra is ösztönözheti a közösségek tagjait, hogy olyan példát mutassanak, amely a radikális elemek háttérbe szorítása mellett a közösség egészének megítélését is javíthatják. A folyamat során ezek a közösségek megtalálják a saját hangjukat, és egyre hangosabban követelik, hogy a kormány tartsa tiszteletben jogaikat és gazdasági lehetôségeiket. Mindannyiunk érdeke, hogy támogassuk ôket ebben. „A STIGMATIZÁLÁS EGYES KÖZÖSSÉGEKET ARRA KÉSZTETETT, HOGY ÖNKRITIKÁT GYAKOROLJANAK, ÉS ÁTGONDOLJÁK, HOGY MILYEN ELVEK ALAPJÁN ÉPÜLNEK FEL. MINDEZEK EREDMÉNYEKÉNT EGY ÖSSZETETTEBB IDENTITÁS KIALAKÍTÁSÁN DOLGOZNAK." (Fordította: Imecs Orsolya) p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A DEMOS Magyarország Alapítvány és a DELTA Politikai Iskola 2007 ôszén médiatréninget és gyakornoki programot indít fiatal politológusok és politikai elemzôk számára. A tehetséggondozó program célja, hogy a résztvevôk megalapozott ismeretekkel rendelkezô, friss szellemû politikai elemzôvé váljanak, akik – elsôsorban az elektronikus médiában – újszerû megközelítésmóddal képesek a politikai folyamatokat értékelni. A képzés finanszírozásában is szerepet vállaló DEMOS Magyarország Alapítvány a kétnapos médiatréning legeredményesebb résztvevôinek 6 hónapos gyakornoki programot biztosít. A gyakornokok elméleti képzésen vehetnek részt, és bekapcsolódhatnak az Alapítvány kutatási programjába is. A program kivételes lehetôséget biztosít a téma iránt érdeklôdôknek, hiszen mind a médiatréninget, mind az elméleti képzést a szakterület ismert és elismert képviselôi tartják. Érdeklôdés és regisztráció az info@deltapi.hu email címen. W W W.D E LTA P I .D E M O S .H U KÖZÉLETRÔL KÖZÉRTHETÔEN! | 164 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Günther S C H M I D SZOCIÁLIS KOCKÁZATMENEDZSMENT A MUNKAERÔ-PIACI ÁTMENETEKRE ÉPÍTVE | 165T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A Ha szeretjük, ha nem, a közszféra nyelvezetébe bekerült a „kockázatmenedzsment" kifejezés. Sokan örülnek ennek, mivel jóval optimistábban és progresszívebben hangzik, mint például a szociálpolitika vagy a munkaerô-piaci politika. Ha megfelelô „menedzsment" veszi kezelésbe az olyan szociális kockázatokat, mint például a munkanélküliség vagy a szegénység, akkor azok éppen úgy néznek ki, mint egy jó pénzügyi befektetés kockázatai. Mások viszont kétkedôbbek, és a szó betolakodását a neoliberalizmus trójai falovaként értékelik. Ôk attól tartanak, hogy minden új menedzserkifejezéssel a „szociális" összetevô halványul el. Tényleg búcsút kell mondanunk a szolidaritásnak, ha elfogadjuk az „ilyen menedzsment" vagy „olyan menedzsment" egyre inflálódó szótárát? A válaszom: nem. „HA MEGFELELÔ »MENEDZSMENT« VESZI KEZELÉSBE AZ OLYAN SZOCIÁLIS KOCKÁZATOKAT, MINT PÉLDÁUL A MUNKANÉLKÜLISÉG VAGY A SZEGÉNYSÉG, AKKOR AZOK ÉPPEN ÚGY NÉZNEK KI, MINT EGY JÓ PÉNZÜGYI BEFEKTETÉS KOCKÁZATAI." Ha a „kockázatmenedzsmentet" nem metaforaként, hanem analitikus fogalomként használjuk, az segítségünkre lehet az egyéni felelôsség és a szolidaritás közötti megfelelô egyensúly helyreállításában az új munkaerô-piaci kockázatokkal történô megbirkózás során. Az új egyensúly szükségessége melletti empirikus és normatív érveket már máshol kifejtették, ez az esszé inkább gyakorlati példákra és a fô érvek rövid összefoglalására szorítkozik. Elôször az arra vonatkozó észrevételeket tárgyalja, hogy miként érzékelik az emberek az új kockázatokat a munkaerôpiacon, és milyen politikai stratégiák következnek a kockázatérzékelés tipikus aszimmetriáiból, illetve azokat a hiányosságokat elemzi, amelyek az új kockázatok megelôzéséhez, csökkentéséhez és az azokkal történô megbirkózáshoz kapcsolódnak. A szerzô a Berlini Társadalomtudományi Kutatási Központ (WZB) igazgatója, a Berlini Freie Universität politikai gazdaságtan professzora. „Ha egy szó egyszer bekerül a köznyelvbe, akkor a következô kilenc évben ott is marad." (Huang Long zen-mester) | 166 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a HOGYAN ÉSZLELIK AZ EMBEREK AZ ÚJ KOCKÁZATOKAT, ÉS MIKÉNT HOZNAK KOCKÁZATOS DÖNTÉSEKET ? A racionális döntések elméletének fôárama ellenében az új gazdasági és társadalmi paradigmának figyelembe kellene vennie, hogy az emberek gyakran hoznak rövidlátó döntéseket, vagy – a kockázatok értelmezésétôl függôen – ésszerûtlen spekulációkba bocsátkoznak, illetve szélsôségesen kockázatkerülô magatartást folytatnak. Az intuitív értékelések és választások elmélete, amely négy központi gondolatot foglal magában, elôrejelzi és megmagyarázza ezeket a tendenciákat: „AZ ÚJ GAZDASÁGI ÉS TÁRSADALMI PARADIGMÁNAK FIGYELEMBE KELLENE VENNIE, HOGY AZ EMBEREK GYAKRAN HOZNAK RÖVIDLÁTÓ DÖNTÉSEKET, ÉS BOCSÁTKOZNAK ÉSSZERÛTLEN SPEKULÁCIÓKBA." Elôször is a hasznosság hordozói nem az állapotok, hanem az események. Ez azt jelenti, hogy az emberek egy referenciaponthoz – ami gyakran a status quo – viszonyítva hasznosságot rendelnek a nyereségekhez és a veszteségekhez. Az életpálya során felmerülô, kritikus átmenetek egy adott foglalkoztatási helyzetbôl egy másikba olyan kitüntetett események, amelyeknél az emberek összevetik a pozitív és negatív hasznokat. Másodszor, a jövôbeli várakozások értékelésekor a veszteségek általában nagyobbnak látszanak, mint a nyereségek. Több kísérlet bizonyítja, hogy a veszteség/nyereség hányados körülbelül 2:1-hez, ami azt jelenti, hogy a veszteséget kétszeres súllyal vetjük latba a nyereséghez képest. Harmadszor, létezik az elkötelezettségi hatás, amely a jelen vagy a múltbeli tapasztalatokat intuitíven magasabbra értékeli, mint a jövôbeni kilátásokat. Ezt a meglátást Karl Valentin német kabarézseni egyszer a következô fordulattal fejezte ki: „A múltban még a jövô is jobb volt". Ily módon az elmozdulás a status quóból valaminek az elérése felé kevesebbre értékelt, mint az átmenet a status quóból valaminek a feladása felé. Az elkötelezettségi hatás gyakran rövidlátó döntésekre vezet, és ezzel megsérti a racionalitás alapvetô feltételét, nevezetesen a haszonmaximalizálást. Negyedszer, az értelmezési keret megadása sértheti a racionális döntések elméletének egy másik feltételét, a döntések konzisztenciáját. Az értelmezési keretek elmélete azon a tényen alapul, hogy ugyanazon szituáció különbözô leírásai különbözô aspektusokat tesznek elérhetôvé a tényleges észlelés számára, és ennek megfelelôen eltérô reakciókhoz vezetnek. Az objektíven azonos kimenetelek nyereségként vagy veszteségként is értékelhetôk, a referenciaállapot értelmezési | 167T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A keretének függvényében. Kísérleti helyzetekben például többször is megismételték a fogolydilemmát, olykor Wall Street-játékként, olykor Közösség-játékként. Az derült ki, hogy az emberek a közösségépítô játékban sokkal inkább törekednek együttmûködésre, mint a Wall Street-játékban. A kockázat érzékelésének ezen aszimmetriái három hipotézishez vezetnek, amelyek a szociális kockázatmenedzsment lényegi kiindulópontjai: Elôször, ha lehetséges a választás biztos és bizonytalan nyereségek között, akkor a legtöbb ember kockázatkerülôként viselkedik. A biztos kimenetelt választja, még akkor is, ha amúgy a várható nyereség objektív értéke nagyobb, mint a biztos nyereségé. Más szóval azt tartják, hogy jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok. Másodszor, ha az embereknek választaniuk kell a biztos és a bizonytalan veszteségek között, akkor spekulatív kockázatvállalók lesznek. Mivel semmit nem szeretnek elveszteni, ezért preferálják a bizonytalan veszteséget a biztos veszteséghez képest, még akkor is, ha a várható veszteség objektív értéke magasabb, mint az azonnali és biztos veszteségé. Más szóval, úgy viselkednek, mint az a rulettjátékos, aki újra és újra megpróbálja visszanyerni, amit elvesztett, amíg végül semmije sem marad. „SOK EMBER MÉLYEBB ÁTGONDOLÁS NÉLKÜL KÖT UTAZÁSI BIZTOSÍTÁST, DE NEM IGAZÁN FOGLALKOZIK ROKKANTSÁGI BIZTOSÍTÁS MEGKÖTÉSÉVEL." Harmadszor, a legtöbb ember túlértékeli azokat a kisebb kockázatokat, amelyek azonnal érezhetôk, mint például egy tervezett utazás elôtti megbetegedés lehetôsége. Másrészrôl a legtöbb ember alulbecsüli azokat a nagyobb kockázatokat, amelyek a valamelyest távolabbi jövôben merülnek fel, mint például, hogy rokkantság miatt munkára alkalmatlanná válhatnak, vagy valamilyen okból foglalkozást kell váltaniuk. Következésképpen sok ember mélyebb átgondolás nélkül köt utazási biztosítást, de nem igazán foglalkozik rokkantsági biztosítás megkötésével. Nem jellemzô az sem, hogy egy esetleg felmerülô, elkerülhetetlen jövôbeni oktatásra vagy képzésre félretennének. Ez a három megállapítás használható alapot jelent a szociális kockázatmenedzsmentre vonatkozó stratégiák kialakításához és elfogadtatásához. | 168 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a Elôször, a kockázatkerülés elleni megfelelô stratégia az lenne, ha az életpályánk során a kritikus helyzetekben egy széles lehetôségmezô állna rendelkezésre. Egy ilyen lehetôségmezô csökkentené a kisebb, de közeli veszteség magas egyéni értékelését a nagyobb, de bizonytalan jövôbeli nyereséggel szemben. Továbbá az elérhetô lehetôségek kiterjesztésével és biztosításával növelné a lehetséges nyereség valószínûségét abban az esetben, amikor az elsô kockázatos döntés rosszul sikerül. A „jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok" preferencia megváltozhat, ha több választási lehetôség adódik. Az átmeneti munkapiacok egyik fô célja pontosan az, hogy „lépcsôfokokként" vagy „hidakként" mûködô, különbözô lehetôségmezôket hozzanak létre (lásd alább). „AZ EMPIRIKUS TANULMÁNYOK AZT MUTATJÁK, A MUNKAHELYEK VÉDELMÉNEK CSAK AKKOR VAN ÉRTELME, HA AZT AKTÍV MUNKAERÔ-PIACI POLITIKÁKKAL KOMBINÁLJÁK." Másodszor, a veszteségkerülés és a túlzott kockázatvállalás elleni megfelelô stratégia a hazárdjáték elleni ösztönzôk felállítása lenne, mint például a kockázatos jövedelmek és a nagy, örökölt vagyonok magas adóztatása, ha azokat nem fektetik be újra. Ebben a megközelítésben a munkahely védelme racionális lehet abban az értelemben, hogy visszafogja a spekulatív keresômagatartást a kínálati oldalon és a felelôtlen emberierôforrás-politikát a keresleti oldalon. Ugyanis mindkét viselkedési tendencia magas költségingadozást jelent az egész gazdaság számára. Mindazonáltal, ahogyan az empirikus tanulmányok mutatják, a munkahelyek védelmének csak akkor van értelme, ha azt aktív munkaerô-piaci politikákkal kombinálják, mint például a további képzés kötelezettségével vagy a rugalmasság kívánalmával, ami a védett foglalkoztatással kapcsolatban különbözô feladatok átvételét jelenti. Máskülönben a munkahely védelme belsô monopóliummá válik, és hozzájárul a munkaerôpiac szegmentálódásához. Harmadszor, a rövid távú (kis) kockázatok túlértékelése és a hosszú távú (nagy) kockázatok alulértékelése elleni megfelelô stratégia a várakozás horizontjának kiterjesztése lenne azok számára, akik kockázatosabb munkaviszonyban állnak. Ennek egyik útja az lehetne, ha szociális jogokat és jogosultságokat hoznának létre, mint például – a kínálati oldalon – a jogosultság a folyamatos képzési lehetôségek igénybevételére. Egy másik út lehet ösztönzôk vagy kötelezettségek bevezetése a magas és tartós károkat jelentô kockázatok megelôzésére vagy csökkentésére, például a megelôzést szolgáló eszközök ösztönzése (mint a befektetés a képzésbe), vagy az univerzális magánvagy társadalombiztosításban való részvétel elvárása (mint a rokkantsági biztosítás), vagy annak elvárása a foglalkoztatóktól, hogy tegyenek lépéseket fogyatékkal élô emberek alkalmazására, például a munkahely akadálymentesítésével vagy egy kvóta bevezetésével. | 169T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A HOGYAN TEREMTHETJÜK MEG A MEGFELELÔ EGYENSÚLYT A RUGALMASSÁG ÉS A BIZTONSÁG KÖZÖTT ? A munkaerô-piaci átmenetek (labour market transitions – LMT) koncepciója keretet és irányvonalat nyújt a szociális kockázatmenedzsment új stratégiájának kialakításához. A rugalmasság és a biztonság kombinálását javasolja azzal, hogy intézményesített „hidakat" ver az egyének munkával kapcsolatos életének meghatározó csomópontjai közé. Ilyen „hidak" a váltás a tanulásból a munkába, a függô foglalkoztatásból az önfoglalkoztatásba, a munkanélküliségbôl a foglalkoztatásba, a mozgás a fizetett munka és a nem fizetett munka között, vagy az elmozdulás a munkaképtelenség és a nyugdíj felé. „A SZOCIÁLIS BIZTONSÁGOT NYÚJTÓ ELLÁTÁS ÚJ FORMÁI NEMCSAK A KÉNYSZERÛ MUNKANÉLKÜLISÉG KOCKÁZATAIT FEDEZHETIK." A szociális biztonságot nyújtó ellátás új formái nemcsak a kényszerû munkanélküliség kockázatait fedezik, hanem más, munkával kapcsolatos diszkontinuitások kockázatait is, mégpedig azért, hogy egész életpályájuk során bátorítsák a férfiakat és a nôket kockázatos családi, munkával vagy emberi erôforrásokkal kapcsolatos döntések meghozatalára. Ezzel a munkaerôpiac sokkal rugalmasabb és nyitottabb lesz olyan csoportok számára is, amelyek társadalmi kirekesztôdésének magas a kockázata. A következôkben néhány kiválasztott példa mutat ízelítôt abból, hogy miként mûködnek, hogyan jelennek meg a gyakorlatban az LMT-ék. Elsô példánk a rövid távú, kis kockázatok tendenciózus túlértékelése és a hosszú távú, nagy kockázatok alulértékelése kapcsán arról szól – egy ésszerû feltételezéssel élve –, hogy az egyének úgy érzik, az alacsony bérjövedelmet biztosító szektorban való bennragadás kockázata nagyobb, mint – a feltételezhetôen túlzottan válogatós álláselfogadásból adódó – hosszú távú munkanélküliség kockázata. Az aktív munkaerô-piaci politikáknak ennél fogva nem kellene egyszerûen arra korlátozódniuk, hogy munkát ajánlanak, és elhelyezik az embereket egy munkahelyen. Utólagos ellenôrzô eszközökre van szükség, amelyek a feltételekhez kötött segélyezési rendszer eszközeit olyan mérföldkövekké segítik átalakítani, amelyek biztosítják a fenntartható munkakarriert. A második eset szerint nem kellene alábecsülni egy új, kockázatos munka elvállalása elôtti akadályokat sem. Ilyen korlátok létrejöhetnek azáltal, hogy a kockázatos munkák elvállalása a megszokott biztonság feladását jelenti, még akkor is, ha ezek értéke alacsonyabb, mint az új foglalkoztatási kilátásoké. Ez a „megszokott biztonság" nagyon sokféle lehet. Egy lehetséges példa a társadalmi segélyek megbízhatósága, amit feltehetôen némi feketemunka is kiegészít; egy másik a bizalom | 170 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a saját termelôképességünkben. Azonban egy új, kockázatos munka elvállalása magában hordozza a félelmet ezen képesség elvesztésétôl. Daniel Bernoulli, a valószínûség-számítás és – következésképpen – a kockázatmenedzsment egyik alapítója említ egy jó példát: egy koldus soha nem fogja feladni a koldulást egy, a segély feltételeként elvégzendô munkáért, hiszen azzal elvesztené a koldulás lehetôségét. Ennél többet kell kínálni neki. „A RUGALMAS JOGOSULTSÁGI RENDSZERBEN ÁTVÁLTHATÓ A MUNKANÉLKÜLI PÓTLÉKRA VALÓ JOGOSULTSÁG A FOLYAMATOS SZAKKÉPZÉS VAGY OKTATÁS KÖZÖSSÉGI FINANSZÍROZÁSÁRA VALÓ JOGOSULTSÁGGÁ." Harmadsorban, vajon mi lehetne ez a „több"? Az LMT koncepciója lehetôségek egész sorát veti fel, amelyek bizonyos országokban már gyakorlati szinten léteznek, vagy amelyek hozzákapcsolhatók a létezô politikákhoz. Egy ilyen lehetôség például arra, hogy valaki több munkát is kipróbálhasson a segélyek azonnali megvonása nélkül, ha az elsô választása nem vezet rögtön sikerhez. Ez egy olyan szabály, ami kizárja a feltételekhez kötött segélyezési rendszer merev stratégiáit, amelyek nem ismerik el a próba-szerencse elvét eredményes munkakeresési stratégiaként. Egy másik megoldás a rugalmas jogosultsági rendszer kialakítása, vagyis például annak a lehetôsége, hogy valaki átváltsa a munkanélküli pótlékra való jogosultságot folyamatos munkahelyi vagy munkahelyen kívüli szakképzés vagy oktatás közösségi finanszírozására való jogosultsággá. Végül felmerülhet a munkában állók segélyezésének lehetôsége bizonyos körülmények között, például ha a kereseti lehetôségek családi vagy más gondozási kötelezettségek miatt lecsökkennek. „A FOGLALKOZTATHATÓSÁG VALAMILYEN FORMÁJÁNAK VAGY A MUNKAHELYI LÉT BIZTOSÍTÁSÁNAK KI KELLENE EGÉSZÍTENI VAGY KORRIGÁLNI A MUNKANÉLKÜLI LÉT BIZTOSÍTÁSÁNAK HAGYOMÁNYOS RENDSZERÉT." A negyedik az, hogy a foglalkoztathatóság valamilyen formájának vagy a munkahelyi lét biztosításának kellene kiegészíteni vagy korrigálni a munkanélküli lét biztosításának hagyományos rendszerét. Ennek nemcsak a legrosszabb lehetôség – azaz a munkanélküliség – esetén kellene fedeznie a kereseti kockázatokat, hanem az új foglalkoztatási viszonyba történô átlépés kockázatos átmeneti idôszakában is. Egy ilyen, a munkahelyi lét biztosítására vonatkozó rendszer bizonyos elemei már most is a gyakorlat követendô részét képezik. Az elsô példa ahhoz kötôdik, ahogy a munka védelme átalakul a mobilitás lehetôségének egyfajta biztosításába. 2004-ben Ausztria úgy módosította a végkielégítésrôl szóló törvényt, hogy a munkahely-változtatás esetén bizonyos keresetet biztosítson. A törvénymódosítást a szociális partnerek kezdeményezték, és a célja az volt, hogy választ adjon az állások növekvô instabilitására. | 171T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A Elbocsátás esetén minden munkavállaló végkielégítésben részesül, amit meg is takaríthat, még akkor is, ha csak rövid ideig dolgozott, vagy önmaga döntött a kilépés mellett. A végkielégítés mértéke a munkában töltött évek számával emelkedik. Három munkaév után például kéthavi fizetést, 25 év után 12 havi fizetést vehet kézbe mindenki. A finanszírozást a munkaadóknak a fizetés 1,53 százalékát kitevô hozzájárulása biztosítja. A végkielégítés elmarad, ha az összes hozzájárulás kevesebb, mint három év, ha a munkavállaló hibája miatt történik az elbocsátás, vagy ha valaki saját elhatározásból nem tart rá igényt. A jogosultság azonban virtuálisan ilyen esetekben is a számlán marad egészen addig, amíg jogos kifizetési kérelem érkezik. Hollandia szintén létrehozott szektorspecifikus végkielégítési alapokat (Wachtgeld), amelyeket a munkaadók finanszíroznak, és amelyek részei az ország munkanélküliségi biztosítási rendszerének (a biztosítási szférában fizetett, 0,07 százalékos bérarányos hozzájárulástól a kulturális szolgáltatások terén érvényes 2,78 százalékos szintig). A dán rendszer egy ilyen mobilitásbiztosítási rendszer funkcionális megfelelôje. Ez az állás kisebb fokú védelmét a munkanélküliség esetén magas mértékû transzferkifizetésekkel kapcsolja össze, legalábbis az alacsony és a közepes keresettel rendelkezôk esetében. A munkanélküliek mintegy 40 százaléka tér vissza korábbi munkáltatójához. A második példa a bérbiztosítás, ami a munkanélküli lét biztosításának átváltoztatása a munkahelyi lét biztosításává. Habár az ötletet a Clinton-kormány alatt megtárgyalták az Egyesült Államokban, és idôskorú dolgozók számára (sajnálatosan rosszul) bevezették Németországban is, leginkább a svájci Zwischenverdienst (kompenzációs juttatás) kínál követendô példát. Ha valaki elvállal egy olyan munkát, ami kevesebbet fizet, mint a munkanélküli segély, akkor a munkanélküli lét biztosítóalapja kompenzációs juttatást fizet annak érdekében, hogy a segély és az „átmeneti" munkából származó jövedelem együtt meghaladja a munkanélküli segélyt. A jogosultság erre a juttatásra az elsô 12 hónapra korlátozódik. A gyermeket nevelô, illetve a 45 év feletti biztosítottak számára a maximális idôtartam két év. Azok az idôszakok, amíg valaki kézhez kapja a Zwischenverdienstet, új hozzájárulási idôszakokat jelentenek, amelyek beleszámítanak az újbóli jogosultsági idôszakba. Egy szigorú módszertanon és megfelelô adatokon nyugvó értékelô tanulmány a hatékonyság és az eredményesség tekintetében ennek a rendszernek adta a legtöbb pontot az összes, svájci munkaerôpiacra irányuló program közül. | 172 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a A harmadik példa az új életpályamentô program Hollandiában, ami lehetôséget biztosít a munkásoknak, hogy adómentesen megtakarítsák éves bevételük 12 százalékát, összesen éves fizetéseik összegének 210 százalékáig. A munkavállalók karrierjük során felhasználhatják megtakarítási számlájukat, akár fizetés nélküli szabadság, akár korai nyugdíjba vonulás finanszírozására. A munkavállalók kényszerû szabadságolás esetén további adókedvezményre jogosultak. Végeredményben ez azt jelenti, hogy 17,5 éven keresztül 12 százalék megtakarításával a maximális megtakarított összeg érhetô el (17,5 x 12 = 210 százalék). Ily módon a dolgozók képesek három és négy év közötti hosszúságú, fizetés nélküli szabadságot finanszírozni, mindenkori bérük 70 százalékos szintjén. A társadalmi partnerek kollektív megállapodásokat köthetnek bankokkal vagy biztosítótársaságokkal, a kollektív munkaszerzôdés keretében. Ezek a kollektív megegyezések nem kötelezô érvényûek a munkásokra nézve. „A HOLLAND ÉLETPÁLYAMENTÔ PROGRAM KERETÉBEN A MUNKAVÁLLALÓK KARRIERJÜK SORÁN FELHASZNÁLHATJÁK MEGTAKARÍTÁSI SZÁMLÁJUKAT, AKÁR FIZETÉS NÉLKÜLI SZABADSÁG, AKÁR KORAI NYUGDÍJBA VONULÁS FINANSZÍROZÁSÁRA." A holland életpályaprogram persze nem marad kritika nélkül, és az LMT felôl nézve vannak bizonyos hiányosságai. A jövedelemfüggô adókedvezménnyel elért ösztönzések jelenlegi konstrukciója a jól fizetett munkavállalóknak kedvez, és nem úgy tûnik, hogy ösztönözné a fizetés nélküli szabadság lehetôségének a folyamatos képzésre vagy az alacsonyan képzettek fejlesztésére történô felhasználását. Arra kell számítanunk, hogy a jelenlegi rendszert legtöbben fôként a korai nyugdíjas évek bevételcsökkenésének kiküszöbölésére fogják használni. Mindezek ellenére a biztosítás ötletének kiterjesztése az életpálya bevételingadozására általánosságban növelné a rugalmasságot és a biztonságot. Egy ilyesféle védett mobilitás nemcsak a hosszú távon munkanélküliek számára nyitna lehetôségeket, hanem csökkentené a munkanélkülivé válás esélyét is, mégpedig mind a munkáltatók, mind a már foglalkoztatott munkavállalók fokozott kockázatmegelôzése vagy kockázatcsökkentése révén. „AZ AKTÍV BIZTONSÁGOSSÁ TÉTEL KOCKÁZATOS DÖNTÉSEK MEGHOZATALÁRA BÁTORÍT, AMI A KREATIVITÁS ÉS A PRODUKTÍV RUGALMASSÁG ELÔFELTÉTELE." Az LMT valódi célja a biztonság ésszerû szintje mellett megvalósuló nagyobb rugalmasság. Hiba lenne azonban a rugalmasságot és a biztonságot egymás rovására elgondolni, és „a rugalmasság és a biztonság közötti egyensúlyról" beszélni. Az LMT célja ennél sokkal nagyra törôbb: az a gondolat, hogy kiegészítô kapcsolat van a rugalmasság és a biztonság között. Az LMT – | 173T Á R S A D A L M I KO C K Á Z AT O K É S F O G L A L KO Z TAT Á S P O L I T I K A legalábbis az eredeti szándék szerint – biztosabbá teszi az átmeneti munkaviszonyokat azzal, hogy „hidakat" és nem csapdákat épít az életpálya kritikus eseményekkel teli szakaszain közé. Az aktív biztonságossá tétel kockázatos döntések meghozatalára bátorít, ami a kreativitás és a produktív rugalmasság elôfeltétele. Ha így értelmezzük a „kockázatmenedzsment" szó betolakodását, akkor az várhatóan kilenc évnél tovább fog a köznyelvben maradni – és talán még kulcsfontosságú fogalommá is válhat az Európai Szociális Modellel kapcsolatos vitákban. (Fordította: Szajp Szabolcs) | 174 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a I M P R E S S Z U M Progresszív Politika 3. szám | 2007. tavasz–ôsz KIADÓ – DEMOS Magyarország Alapítvány W W W . D E M O S . H U SZERKESZTÔ – Sebôk Miklós LEKTOR – Galácz Éva TIPOGRÁFIA ÉS TÖRDELÉS – Bieder Anikó | cadmium Együttmûködésben a Progressive Politics folyóirattal, a Policy Network kiadványával. W W W . P O L I C Y N E T W O R K . N E T Megjelenik évente kétszer NEMZETKÖZI SZERKESZTÔBIZOTTSÁG: Babarczy Eszter, Matt Browne, Dessewffy Tibor, Hammer Ferenc, Michiel Van Hulten, François Lafond A Progresszív Politikában megjelenô Progressive Politicsbôl átvett írások szerzôi és szomszédos jogai felett a Policy Network rendelkezik. Minden más, a Progresszív Politikában megjelenô cikk jogai fölött a Demos Magyarország Alapítvány rendelkezik. A Progresszív Politikában magyar nyelven megjelenô cikkeket és a hozzájuk tartozó fotókat a Demos Magyarország Alapítvány elôzetes engedélye nélkül tilos máshol felhasználni. © Progresszív Politika, 2005 –2007 p r o g r e s s z í v p o l i t i k a

„ A szociáldemokráciának meg kell változtatnia a hagyományos, igény által irányított, államilag ellenôrzött, a szociális jólétet megteremteni szándékozó stratégiáját. El kell vetnie azokat a protekcionista törvényeket és szabályozókat, amelyek gátolják a gazdasági növekedést, méghozzá anélkül, hogy a társadalom legszegényebbjeit a piac kénye-kedvének kiszolgáltatnák." Wolfgang M E R K E L politológus, a Németországi Szociáldemokrata Párt (SPD) Alapértékek Bizottságának tagja „ Egy módosított Európai Szociális Modellnek több területen is közremûködô szerepre kell törekednie. Az ingyenes szolgáltatások ugyan nemes céloktól vezérelve indultak útjukra, de alapvetô problémákkal küzdenek. Mivel tulajdonképpen nincs eszközük a kereslet korlátozására, nem tudják kielégíteni a hatalmas igényeket. Kétszintû rendszerek fejlôdnek ki, melyeket a tehetôsebbek igyekszenek elkerülni. A hozzájárulás, akármilyen kismértékû is, nemcsak ezen problémák megoldásában segíthet, hanem elôsegítheti a szolgáltatások használatával szembeni felelôsségteljes magatartás kialakulását is." Anthony G I D D E N S szociológus, a London School of Economics professzora W W W . D E M O S . H U W W W . P R O G R E S S I V E G O V E R N A N C E . N E T 1 5 0 0 F t „A Harmadik Út sokkal inkább egy retorikailag meghatározott terület, mint egy konkrét, koherens ideológia. Ezt a területet valóban értékek (és politikák) határolják be, de ezek elég általánosak ahhoz, hogy az általuk kijelölt terület számos értelmezést megengedjen (...). Ha úgy tetszik, bár a Harmadik Út nem ideológia, mi csinálhatunk belôle ideológiát azáltal, hogy szembenézünk a legfontosabb értékvitákkal, és állást foglalunk, vagy legalábbis felvázoljuk azokat a lehetôségeket, amelyek között választani lehet – és a választást másra hagyjuk." T A N Y I Attila filozófus, a DELTA Politikai iskola oktatója