Gheorghe-Ilie FÂRTE 27 Gheorghe-Ilie FÂRTE Semnificaţie şi înţelegere Signification et compréhension (Résumé) La signification est un phénomène social qui ne peut être compris de manière satisfaisante que par rapport à deux entités duales : une communauté et un langage. Elle se manifeste dans la sphère publique en tant que réponse discriminative à un stimulus sémiotique, c'est-à-dire en tant que réaction typique à un stimulus vicariant (qui rend possibles les expériences indirectes). Les modèles ou les schémas d'action sémiotique émergent de la conformité générale des membres d'une communauté à certaines conventions de langage. Si les réactions à un stimulus semblent contingentes ou complètement imprédictibles, on peut en déduire qu'aucune signification n'a été (re)produite. Les significations ne sont pas de propriétés des signes et ne sont pas déterminées causalement par ceuxci. Par conséquent, elles ne peuvent pas être transférées d'une personne à l'autre en même temps que la transmission des stimuli sémiotiques. Lorsque les membres d'une communauté font l'effort de se conformer – en tant qu'agents rationnels normaux – aux conventions linguistiques en vigueur, ils (re)créent le significations à un niveau syntactique, sémantique et pragmatique, aussi bien au niveau du langage qu'au niveau du métalangage. De plus, ayant en vue les circonstances de la communication, ils préfèrent un certain degré de socialisation des significations véhiculées ; ce degré est situé entre le niveau strictement personnel des idiosyncrasies et le niveau conformiste des significations standardisées. Les communicateurs performants essaient d'éviter les deux extrêmes à la fois, étant suffisamment coopérants pour renforcer les conventions de langage existantes, qui rendent possibles les conventions de langage existantes, tout en rendant possible la compréhension ; en même temps, ils sont suffisamment hétérodoxes pour se rapporter à des significations qui stimulent leur ouverture, leur curiosité et leur flexibilité. Conceptele de semnificaţie şi înţelegere sunt marcate, în mod vădit, de imprecizie, însă „puterea de circulaţie" de care se bucură le conferă o valoare deosebită în planul cunoaşterii şi comunicării. Menţionăm, spre ilustrare, că motorul de căutare Google listează 504.000.000 de intrări (sau pagini web) pentru termenul understanding (înţelegere), 203.000.000 pentru termenul meaning (semnificaţie) şi doar 47.400 pentru termenul truth-conditional (veri-condiţional), care se vrea o instanţă mai clară şi mai simplu de definit a termenului meaning. Relaţia semnificaţie-înţelegere poate fi abordată sistematic cel puţin din perspectiva logicii, teoriei comunicării, teoriei informaţiei, semioticii, filosofiei limbajului şi filosofiei minţii. Dată fiind această situaţie, credem că este contraproductiv să ne cantonăm în perimetrul unei singure discipline, cu atât mai mult cu cât graniţele Semnificaţie şi înţelegere 28 disciplinelor menţionate nu sunt ferm trasate. Nu prezentarea în manieră axiomatică a unor definiţii şi reguli, ci indicarea unor jocuri de limbaj şi a unor experienţe de viaţă explicitează într-o măsură acceptabilă conceptele în cauză. De altfel, articolul de faţă poate fi privit şi ca adăugire, mai mult sau mai puţin consistentă, la o altă încercare de contextualizare a termenilor de semnificaţie şi înţelegere: Jocurile de limbaj şi înţelegerea progresivă a expresiilor (Fârte, 2002). În acord cu poziţia lui John Dewey, socotim că a înţelege semnificaţia unui lucru, a unui eveniment sau a unei situaţii revine la a vedea lucrul, evenimentul sau situaţia în relaţie cu alte entităţi, la a şti de ce sunt cauzate, cum funcţionează, ce consecinţe au sau ce întrebuinţări pot primi. Mutatis mutandis, pentru a înţelege semnificaţia unui semn este indicat să ne raportăm la doua entităţi relevante: (a) o populaţie sau comunitate C şi (b) un limbaj L (Lewis, 1996). Când spunem comunitate, ne referim la un grup (în principiu) numeros de oameni care încearcă, asemenea celorlalte organisme (vii), să influenţeze mediul sau să se acomodeze la el. Fiecare om se prezintă ca sistem comportamental relativ deschis, în măsura în care posedă capacitatea de a se autoorganiza, id est capacitatea de a-şi elabora noi forme de organizare şi noi modele sau structuri interne. Eforturile de modificare a mediului, respectiv de acomodare la el sunt direct influenţate de abilitatea de a împărtăşi anumite experienţe cu semenii. Este de remarcat faptul că, dintre toate formele de viaţă, numai omul are capacitatea de a împărtăşi experienţe în mod indirect (vicariously) prin intermediul unor surogate aparte, numite semne (Goyer, 1970: 7). Definiţiile semnului sunt de o mare varietate, acesta fiind tratat fie ca obiect (material, mental sau mixt), fie ca funcţie1. Un punct de plecare convenabil în această problemă pare să fie asumarea tezei că orice semn este, înainte de toate, un stimul, adică un factor care declanşează un proces fiziologic într-un organism viu. Însă, spre deosebire de ceilalţi stimuli, semnele permit deopotrivă o experienţă directă şi una indirectă. Semnele (indiferent dacă sunt cuvinte, indici, iconi sau simboluri) nu pot fi utilizate ca entităţi izolate, ci ca elemente ale unui sistem complex numit limbaj, sistem care cuprinde, în plus, un ansamblu de reguli de utilizare a semnelor. Limbajul poate fi analizat deopotrivă ca (i) sistem semantic independent de problemele oamenilor (în acest caz vorbind de o pluralitate de limbaje), dar şi ca (ii) formă de activitate social-umană raţională şi guvernată de convenţii. Orice limbaj este, pe de o parte, o funcţie care asociază semnificaţii unor secvenţe de stimuli – semnificaţia fiind privită ca ceva care o dată ce este combinat cu o informaţie factuală (despre lumea actuală sau despre o lume posibilă) generează o valoare de adevăr sau o mulţime de lumi posibile –, iar pe de altă parte, un fenomen social (sau o sferă a acţiunii umane) în care oamenii construiesc şiruri de sunete sau secvenţe de grafeme şi răspund prin gânduri sau acţiuni la sunetele şi grafemele produse (Lewis, 1996). Dacă facem abstracţie – sub raport metodologic – de agenţii umani care folosesc limbajul, parvenim la o teorie semantică (în speţă, veri-condiţională) a semnificaţiei, care poate asigura o bază solidă pentru înţelegerea fenomenului 1 În lucrarea Comunicarea. O abordare praxiologică (Fârte, 2004), am ilustrat diversitatea definiţiilor date semnului, trecând în revistă poziţiile lui John Locke, Gottlob Frege, Charles K. Ogden & Ivory A. Richards, Charles S. Peirce, Ferdinand de Saussure, Heinrich Plett şi Umberto Eco. Gheorghe-Ilie FÂRTE 29 social mult mai complex al semnificaţiei. În limitele acestei construcţii abstracte, producerea şi înţelegerea semnificaţiilor incumbă, printre altele, (a) realizarea unei tipologii riguroase a expresiilor (de exemplu, categoreme şi sincategoreme; variabile, parametri sau constante descriptive şi constante logice; termeni, funcţii (de termen), predicate, propoziţii de ordinul întâi, propoziţii de ordinul doi; etc.), (b) sistematizarea regulilor de (bună) formare, care previn apariţia paradoxurilor şi a contrasensurilor, (c) identificarea obiectelor care pot fi asignate expresiilor sub o anumită interpretare şi (d) determinarea condiţiilor în care anumite expresii bine formate dobândesc valoarea adevăratul. Evident, într-un asemenea sistem semantic abstract, problema producerii şi înţelegerii semnificaţiilor nu poate fi pe deplin rezolvată, cu atât mai mult cu cât limbajele naturale conţin, alături de propoziţiile designative (evaluabile aletic), mai multe categorii de propoziţii „a-teoretice" (i.e. neevaluabile sub raportul valorii de adevăr): hortative (ordine, rugăminţi, întrebări, sfaturi etc.), comisive (promisiuni, ameninţări, jurăminte, pariuri etc.), expresive (saluturi, înjurături, blesteme, urări etc.) şi declarative (notări, promulgări, declaraţii de război, botezuri, cununii etc.). O posibilă extensie a teoriei veri-condiţionale a semnificaţiei ar presupune asocierea categoriilor propoziţionale de mai sus cu valori analoage adevăratului, în limitele unui limbaj polimodal. Astfel, propoziţiile hortative ar putea fi considerate sau îndeplinite, sau neîndeplinite, propoziţiile comisive, sau respectate, sau încălcate, propoziţiile expresive, sau politicoase sau nepoliticoase, iar propoziţiile declarative, sau valide, sau nule şi neavenite, îndeplinirea, respectarea, politeţea, respectiv validitatea fiind, în ultimă instanţă, valori corespondente ale adevăratului. Transpus în viaţa socială a unei comunităţi, limbajul se prezintă sub forma unui cod, ce poate fi întrebuinţat ca instrument de comunicare. În acest context pragmatic, semnificaţia dobândeşte noi valenţe, iar înţelegerea ei are de înfruntat noi dificultăţi. Revenind la definiţia semnului ca stimul vicariant, care face posibile experienţele indirecte, subscriem la poziţia lui Robert Goyer potrivit căreia semnificaţia este un răspuns distinctiv, caracteristic sau tipic (discriminative) la un stimul [semiotic]. Opusul termenului „distinctiv" ar fi termenul „întâmplător", astfel încât am putea spune că răspunsurile întâmplătoare la stimulii semiotici sunt lipsite de semnificaţie (Goyer, 1970: 9). În acord cu poziţia lui David Berlo, credem că semnificaţiile nu sunt proprietăţi ale unor obiecte sau fenomene din realitatea fizică. Altfel spus, ele nu sunt părţi constitutive ale stimulilor antrenaţi în procesul comunicării şi nici nu se află întro relaţie de cauzalitate cu aceştia (cf. Barnlund, 1962: 200). Dacă, de pildă, un coleg stă în faţa mea şi exclamă „Of, viaţa mea!", eu nu primesc – o dată cu auzirea sunetelor respective – nici o semnificaţie şi nici nu sunt (cauzal) determinat să acord vreuna. Semnificaţiile nu stau în mesaje, ci în utilizatorii mesajelor. Prezenţa semnificaţiei trebuie constatată nu doar la nivelul receptorului, care reacţionează distinctiv la un stimul semiotic (pe care îl putem numi şi mesaj), ci şi la nivelul emitentului, al aceluia care produce – tot în manieră tipică sau distinctivă – stimulul semiotic. În ultimă instanţă, producerea mesajului de către emitent, deşi pare a avea o dimensiune proactivă, este tot o reacţie (cel puţin în parte) caracteristică şi intenţionată la un stimul, extern sau intern. Mesajul este un răspuns la o tensiune din sistemul nervos al emitentului, tensiune care poate fi provocată din exterior (lecturi, conferinţe, filme, dispute, Semnificaţie şi înţelegere 30 demonstraţii etc.) sau poate fi generată din interior (când este resimţit sentimentul inadecvării, ineficacităţii sau inconsistenţei). Fără o intenţie asociată, stimulii produşi ar fi întâmplători şi nestructuraţi, iar răspunsurile la ei s-ar pierde în noianul evenimentelor contingente (Barnlund, 1962). Fireşte, rămâne să răspundem la întrebarea „Pentru cine este un anumit răspuns distinctiv versus întâmplător şi pe ce temei se face această apreciere?". Într-un fel sau altul, semnificaţia trebuie să fie verificabilă, prin evidenţierea în spaţiul public a unor regularităţi, unele accidentale sau întâmplătoare, iar altele susceptibile de explicaţii. (Prin regularitate se înţelege proprietatea unui ansamblu de a fi alcătuit din elemente reciproc corespondente şi de a prezenta, pe această bază, o armonie.) Anumite regularităţi în acţiune şi gândire sunt arbitrare şi se perpetuează datorită faptului că servesc unui interes comun. Ele pot fi numite convenţii. Urmându-l pe David Lewis, putem spune că o regularitate (în acţiune sau gândire) R este o convenţie în comunitatea C, dacă şi numai dacă (1) fiecare individ se conformează la R, (2) fiecare individ crede că ceilalţi se conformează la R, (3) încredinţarea că ceilalţi se conformează la R oferă fiecărui membru al comunităţii C un motiv temeinic de a se conforma la R, (4) există o preferinţă generală pentru o conformitate deplină la R, (5) R nu este singura regularitate posibilă, o alternativă R' putându-se perpetua în locul lui R şi (6) condiţiile (1) – (5) presupun o bază de cunoştinţe comune sau mutuale (Lewis, 1996: 135-136). Convenţiile limbajului sunt susţinute de interesele comune ale celor care le iau în considerare. Aceste interese comune vizează capacitatea de a influenţa (sau chiar controla) afectele, atitudinile, opiniile, convingerile şi comportamentele celorlalţi prin intermediul semnelor. Convenţia prin care comunitatea C foloseşte limbajul L este o convenţie a sincerităţii (truthfulness) şi încrederii (trust) în L. Sinceritatea revine la evitarea rostirii unui enunţ în L care nu este adevărat în L, iar încrederea la împărtăşirea convingerii că interlocutorul evită rostirea unor enunţuri false în L. Limbajul presupune coordonarea dintre un vorbitor sincer şi un ascultător încrezător (nu neapărat şi credul). Ar fi de adăugat că, în orice comunitate C, se manifestă o preferinţă condiţională pentru (deplina) conformitate: fiecare se conformează dacă ceilalţi o fac. Acţiunile participanţilor la comunicare de a produce şi reproduce semnificaţii sunt controlabile, criticabile şi contextuale (cf. Shimanoff, 1980: 89). O acţiune este controlabilă, în măsura în care nu este necesară, iar agentul ei poate, în mod practic, să o realizeze. Astfel, acţiunea de a rosti secvenţa „Votez, deci sunt cetăţean" poate fi socotită controlabilă pe baza faptului, evident, că există cel puţin un om care nu a spus acest lucru, în timp ce clipitul din ochi trebuie considerat comportament necontrolabil (sau nonacţiune) întrucât nu putem să nu clipim din ochi. O acţiune este criticabilă din cauza faptului că poate fi evaluată prin instanţe ale valorilor pozitiv sau negativ. Spre exemplu, suntem îndreptăţiţi să considerăm negativă (în speţă, nulă şi neavenită) acţiunea de a căsători doi câini, dar nu şi respiraţia sacadată a unui alergător. În sfârşit, o acţiune este contextuală fiindcă tinde să apară întotdeauna în împrejurări similare, orice acţiune individuală nefiind altceva decât ocurenţă a unei acţiuni generice. Pot spune, de pildă, că acţionez atunci când adresez formula „Bună ziua!" datorită faptului că, în împrejurări similare (la întâlnire sau despărţire şi într-o anumită parte a zilei), procedăm cu toţii la fel. Creator responsabil de semnificaţii, fiecare comunicator se comportă ca agent raţional normal, căutând să respecte Gheorghe-Ilie FÂRTE 31 următoarele principii (Allwood, 1976: 4655; Bourdieu, 1999: 31-33, 115-134): (a) raţionalitatea şi normalitatea agentului uman au o natură graduală; (b) acţiunile sunt comportamente controlabile manifestate sub o anumită intenţie, în vederea atingerii unui scop; (c) agenţii nu acţionează împotriva propriei voinţe; (d) acţiunile sunt motivate (nu însă şi cauzal determinate); (e) agenţii nu caută să-şi diminueze plăcerea sau să-şi sporească suferinţa; (f) acţiunile sunt realizate prin prisma criteriului eficienţei; (g) agentul întreprinde o acţiune numai dacă are încredinţarea că îşi poate atinge scopul propus; (h) toate acţiunile sunt evaluabile sub raport moral; (i) agenţii tind să coopereze; (j) agenţii au simţul jocului (de limbaj) în care se angajează, stăpânind în practică viitorul jocului; (k) după ce a interiorizat regulile jocului, jucătorul face ceea ce trebuie şi când trebuie, fără să-şi expliciteze întotdeauna tot ceea ce are de făcut; (l) agenţilor sociali nu li se cere să fie perfect în regulă, ci să dea semne vizibile că ar respecta regulile (în speţă, convenţiile de limbaj) dacă ar putea. Încercând să se conformeze – ca agenţi raţionali normali – la convenţiile de limbaj în vigoare, membrii unei comunităţi (re-) produc semnificaţii la nivel sintactic, semantic şi pragmatic, atât în perimetrul limbajului-obiect, cât şi în cel al metalimbajului. În plan sintactic, semnificaţiile sunt date de performanţa emitentului de a produce un mesaj separabil de ceilalţi stimuli din contextul spaţio-temporal în care apare, respectiv de competenţa receptorului de a percepe – ca entitate distinctă – acel mesaj, pe baza convenţiilor de limbaj urmate de ambii comunicatori. Pe de o parte, semnificaţia sintactică produsă de emitent este cu atât mai „substanţială" cu cât mesajul este mai ingenios alcătuit şi mai insolit, atrăgând şi menţinând focalizată atenţia a cât mai multor şi diverşi receptori. Spre exemplu, semnificaţia sintactică creată prin textul de faţă este direct dependentă de numărul şi diversitatea cititorilor care îi acordă atenţie, distingându-l în noianul de alte texte şi, în general, de alte mesaje. Este de reţinut precizarea că, la acest nivel, atenţia receptorului trebuie atrasă şi menţinută exclusiv prin forma materială a semnelor, fără a se lua în considerare nici obiectele sau faptele la care se referă, nici obiectivele care pot fi atinse cu ajutorul lor. Pe de altă parte, semnificaţia sintactică recreată de receptor este cu atât mai mare cu cât mesajul este perceput mai adecvat (pe cât posibil, complet şi distinct). Astfel, importanţa semnificaţiei sintactice produse de autorul poeziei „Tatăl meu" (dintr-un vechi abecedar) este dată şi de faptul că eu îmi amintesc, chiar şi acum, nu numai majoritatea strofelor, ci şi imaginile ilustrative. Cu fiecare mesaj formulat şi receptat, comunicatorii se informează relativ la posibilităţile limbajului-cod folosit şi întăresc convenţiile pe care acesta se bazează. Menţionăm, spre ilustrare, că respectăm regulile gramaticale nu pentru că au fost stipulate de o „instanţă competentă", ci pentru că ele sunt urmate, în măsura posibilităţilor, de toţi congenerii noştri. În plan semantic, mesajele sunt puse în corespondenţă cu acele obiecte sau stări de lucruri care le conferă valoarea adevăratul. Pe măsură ce formulează şi receptează propoziţii adevărate, membrii unei comunităţi structurează cadrul referenţial (sau situaţia de comunicare), starea şi evoluţia obiectelor sau stărilor de lucruri devenind din ce în ce mai predictibile. Deşi nu putem spune – ce e drept, în limitele logicii clasice – că o propoziţie este mai adevărată decât alta, propoziţiile adevărate pot fi diferenţiate sub raportul „cantităţii" de semnificaţie semantică pe care o pot primi; mai exact, ele se individualizează prin măsura în care fac mai predictibile Semnificaţie şi înţelegere 32 starea şi evoluţia obiectelor sau stărilor de lucruri din cadrul referenţial. Spre exemplu, propoziţia „Plouă sau nu plouă" este (logic-) adevărată, însă, la nivelul limbajului-obiect, ea nu poate dobândi decât semnificaţia semantică zero, întrucât nu micşorează deloc impredictibilitatea situaţiei de comunicare. Pe de altă, propoziţiile contingente „Georges Bernanos a scris «Jurnalul unui preot de ţară»" şi „Budapesta este capitala Ungariei" – în egală măsură adevărate – pot primi varii semnificaţii semantice diferite de zero, în funcţie de nivelul de cunoaştere al comunicatorilor. În sfârşit, în plan pragmatic, mesajul este utilizat ca instrument (a) de expresie a personalităţii emitentului, (b) de influenţare afectivă, cognitivă sau comportamentală a receptorului şi (c) de stabilire, modificare sau anulare a unei relaţii sociale între emitent şi receptor. Semnificaţia pragmatică acordată unui stimul semiotic este cu atât mai substanţială cu cât o persoană îşi poate satisface mai bine anumite nevoi, pe baza creşterii capacităţii de a prevedea comportamentele celorlalţi membri ai comunităţii. Nu este de ignorat nici faptul că orice secvenţă de comunicare presupune antrenarea unor metasemnificaţii, în măsura în care participanţii la actul comunicării tatonează sau controlează modul în care sunt respectate convenţiile de limbaj la care încearcă să se conformeze. Ca răspunsuri distinctive la stimulii semiotici, semnificaţiile antrenate în procesul comunicării se plasează pe o axă a socializării între nivelul de jos al idiosincrasiilor şi nivelul de sus al semnificaţiilor standardizate. Semnificaţiile-idiosincrasii sunt strict personalizate şi, de aceea, ele sunt greu – dacă nu imposibil – de înţeles în contextul comunicării. Spre exemplu, cineva poate avea o reacţie tipică şi proprie de aversiune la conotaţiile negative ale unor termeni precum „mârşav", „sodomit", „bolşevic" etc., aversiune pe care cu greu o poate face cunoscută celorlalţi prin intermediul convenţiilor de limbaj. La polul opus s-ar situa, de pildă, semnificaţiile-standard ale formulelor de salut (de felul, „La revedere!"), care nu ridică deloc probleme de transmitere şi înţelegere. Este de remarcat faptul că semnificaţiile „standardizate" sunt însoţite întodeauna de semnificaţii personalizate, acestea din urmă constituind obiectul eforturilor de socializare întreprinse de comunicatori. Producerea şi înţelegerea semnificaţiilor este parte a procesului de învăţare, a învăţa însemnând a asimila noi fapte, informaţii sau termeni, dar şi a manifesta noi comportamente. Înţelegerea nu poate fi restrânsă la asimilarea unui „produs finit" printr-o anumită procedură de transfer, chiar dacă putem accepta – până la un punct – că ea este produsă de un mecanism reconstructiv. Ideea că semnificaţia ar fi un soi de memă, adică o anumită unitate de material cultural care se transferă – într-un climat de competiţie, pe baza criteriilor de acceptabilitate şi memorabilitate – de la o minte la alta pare destul de plauzibilă, însă nu este deloc îndreptăţită. Imitaţia sau duplicaţia nu poate susţine procesul înţelegerii semnificaţiilor, cu atât mai mult cu cât una şi aceeaşi persoană este incapabilă să reproducă aidoma o reacţie (fie ea şi tipică) la un stimul semiotic. A înţelege semnificaţia unui mesaj revine la extragerea convenţiei respectate din contingenţa jocurilor de limbaj în care apare şi întărirea ei prin comportamente care o confirmă. Spre exemplu, mesajul rostit „Bună ziua!" este înţeles numai dacă destinatarul lui îl tratează ca formulă convenţională de salut, spunând, la rândul lui, „Bună ziua!". Acest exemplu pare să sugereze faptul că semnificaţiile sunt reductibile la ceea ce este codificat prin convenţiile explicite (în speţă, lingvistice) ale unei comunităţi. Or, regularităţile care Gheorghe-Ilie FÂRTE 33 susţin producerea şi înţelegerea semnificaţiilor au şi o natură intenţională, ele fiind întărite sau modificate prin cooperarea (pozitivă sau negativă) a unor persoane care acţionează în mod conştient şi voluntar. Una dintre caracteristicile esenţiale ale convenţiilor de limbaj este aceea că nu pot fi modificate în mod voluntarist, întrucât nimeni nu poate obţine vreun avantaj pe seama semenilor săi prin schimbarea unilaterală a convenţiilor. Jocul comunicării se află în Nash equilibrium, astfel încât cel care doreşte să-şi modifice strategia de acţiune trebuie să-şi cointerese partenerii în adoptarea noutăţii intervenite în joc. Altfel spus, cineva poate încerca să modifice o convenţie numai dacă îi poate convinge pe ceilalţi să confirme noua convenţie pe baza avantajelor prezumtive ale modificării intenţionate. Spre exemplu, în cazul a doi colegi care se salută cu formula convenţională „Bună ziua!", unul dintre ei poate schimba strategia de comunicare – folosind salutul informal „Servus, dragule!" – numai dacă obţine acordul celuilalt, acord făcut manifest de renunţarea la convenţionalul „Bună ziua!" şi adoptarea unui salut concordant cu noutatea intervenită. Dacă acesta din urmă rămâne la formula convenţională iniţială, schimbarea salutului conduce la blocarea jocului de comunicare. Flexibilitatea convenţiilor de limbaj şi tendinţa constantă a comunicatorilor de aşi socializa idiosincraziile fac ca procesul de învăţare a semnificaţiilor să fie nesfârşit. O persoană se angajează în comunicare pentru a dobândi semnificaţiile susceptibile de a-i satisface anumite nevoi şi, aparent, ar urma să încheie comunicarea de îndată ce respectivele semnificaţii sunt obţinute. Or, fiecare om este un sistem mai curând homeostatic decât static. Semnificaţiile standardizate (caracterizate de un înalt grad de socializare) sunt „parazitate" de idiosincrasii, fapt care nu numai că le împiedică să satisfacă pe deplin nevoile personale ale altcuiva, ci determină, în mod fatal, alte nevoi (de comunicare). Semnificaţiile (re-) produse în procesul comunicării ne ajută să ne menţinem constante anumite caracteristici ale mediului intern, însă ele ne schimbă permanent alte atribute personale, obligându-ne să căutăm cel mai favorabil raport între conformitatea deplină şi neconformitatea totală la convenţiile de limbaj. După cum se poate bănui, două tipuri de persoane eşuează în procesul de înţelegere şi însuşire a semnificaţiilor: (a) comunicatorul conformist, care evită riscul neînţelegerii, limitându-se la procesarea semnificaţiilor înalt standardizate şi (b) comunicatorul nonconformist, care acţionează în răspărul convenţiilor în vigoare, căutând cu obstinaţie să-şi socializeze idiosincrasiile. Între cele două extreme, la fel de pernicioase, se plasează comunicatorii rezonabili, suficient de cooperanţi pentru a întări convenţiile de limbaj existente şi pentru a face posibilă, astfel, înţelegerea, dar şi suficient de heterodocşi pentru a se raporta la semnificaţii care îi stimulează deschiderea, curiozitatea şi flexibilitatea. Doar asemenea semnificaţii ne fac independenţi şi încrezători în propriile judecăţi şi evaluări. Numai ele pot motiva îndeajuns angajarea într-un proces de comunicare. Semnificaţie şi înţelegere 34 Bibliografie Allwood, Jens, 1976, Linguistic Communication as Action and Cooperation. A Study in Pragmatics, Department of Linguistics, University of Göteborg Barnlund, Dean, 1962, Toward a Meaning-Centered Philosophy of Communication, în „Journal of Communication", 12 (4), p. 197-211 Bourdieu, Pierre, 1999, Raţiuni practice. O teorie a acţiunii, Editura Meridiane, Bucureşti Cushman, Donald şi Whiting, Gordon C., An Approach to Communication Theory: Toward Consensus on Rules, în „Journal of Communication", 22 (3), p. 217-238 Fârte, Gheorghe-Ilie, 2002, Jocurile de limbaj şi înţelegerea progresivă a expresiilor, în Mircea Flonta şi Gheorghe Ştefanov (eds.), Ludwig Wittgenstein în filosofia secolului XX, Editura Polirom, Iaşi, p. 43-48; Fârte, Gheorghe-Ilie, 2004, Comunicarea. O abordare praxiologică, Demiurg, Iaşi Goyer, Robert S., 1970, Communication, Communicative Process, Meaning: Toward a Unified Theory, în „Journal of Communication", 20 (1), p. 4-16 Lewis, David, 1996, Languages and Language, în Heimir Geirsson şi Michael Losonsky (eds.), Readings in Language and Mind, Blackwell Publishers, Oxford, p. 134-155 Moxley, Rox A., 1997, Skinner: From essentialist to Selectionist Meaning, în „Behavior and Philosophy", 25 (2), p. 95-119 Shimanoff, Susan B., 1980, Communication Rules. Theory and Research, Sage Publications, Beverly Hills, London