TEORIE VĚDY / THEORY OF SCIENCE / XL / 2018 / 1 SOUČASNÉ TEORIE SOCIÁLNÍHO ROZUMĚNÍ NA POZADÍ SPORU O ANTROPOLOGICKOU DIFERENCI Abstrakt: Tato studie je inspirována knížkou Petra Urbana Jak rozumíme druhým? Studie o sociálním rozumění a sdílení světa nejen u člověka a věnuje se současným diskuzím o povaze sociálního rozumění, zejména v případě nelinguálních tvorů. Nejvýraznější pozice zastává na jedné straně skupina srovnávacích psychologů kolem M. Tomasella, která vychází z fi losofů kolektivní intencionality, na straně druhé D. Leavens a K. Bardová, kteří mají blízko k interaktivistické interpretaci problému sociálního rozumění. Bude ukázáno, že rozdíly ve výsledcích empirických výzkumů mají základ v ontologických závazcích jednotlivých výzkumných programů, přičemž důležitou roli hraje vymezení se vůči problému antropologické diference. Studie se táže, je-li možné prostředky fi losofi e vědy mezi soupeřícími teoriemi rozhodnout. Na závěr je uvedena možnost biosémiotické reinterpretace mimo-lidského sociálního rozumění na pozadí teorie umweltu. Klíčová slova: sociální rozumění; antropologická diference; sdílená pozornost; Duhem-Quineova teze; umwelt Current Th eories of Social Cognition and Th eir Relation to a Dispute about Anthropological Diff erence Abstract: Th is study is inspired by the book Jak rozumíme druhým? Studie o sociálním rozumění a sdílení světa nejen u člověka (How do we understand others? On social understanding and sharing of the world in humans and other animals) by Petr Urban and pays attention to current discussions about social cognition, namely in the case of non-linguistic agents. Most prominent positions are held by the group of comparative psychologists led by M. Tomasello, stemming from the philosophers of collective intentionality, and the group around D. Leavens and K. Bard, which is related to an interactivist interpretation of social cognition. It is demonstrated that the diff erences in the results of empirical studies are based on the ontological commitments of individual research programs, coupled with their relation to the problem of anthropological diff erence. Th e study questions the possibility of choosing a suitable theory by the means of the philosophy of science. At the end, a reinterpretation of non-human social cognition on the basis of umwelt theory is brought out. Keywords: social cognition; anthropological diff erence; joint attention; Duhem-Quine thesis; umwelt ////// studie / article //////////////////////////////////////////// FILIP JAROŠ Katedra fi losofi e a sociálních věd, Univerzita Hradec Králové Department of Semiotics, University of Tartu, Estonia email / fi lip.jaros@uhk.cz 4 Filip Jaroš Tato studie se odráží od Urbanovy knížky s titulem Jak rozumíme druhým? s výmluvným podtitulem Studie o sociálním rozumění a sdílení světa nejen u člověka. Publikace vyšla jako 23. svazek edice Parva philosophica nakladatelství Filosofi a, která představuje krátké studie mezinárodních a českých fi losofů. Urbanovi se daří představit českému fi losofi cky orientovanému čtenáři nejen základní teoretická východiska sociálního rozumění, ale rovněž jejich provázanost se současnými empirickými výzkumy srovnávacích psychologů. Dává tak podnět k otázce, jak lze rozhodnout mezi rozpornými výsledky vědeckých studií, jakmile se ukazují být zakotveny v rozdílných ontologických předpokladech. Kolem Urbanovy knihy již proběhla malá diskuze na stránkách Filosofi ckého časopisu. Na stručnou, spíše kritickou recenzi1 J. Pechara odpověděl autor knihy v příspěvku nazvaném „Zmeškané setkání".2 Na základě podrobné obeznámenosti s obsahem knížky se připojuji k názoru, že Pechar ve své recenzi skutečně „zmeškal setkání", když mu uniklo, jak na sebe obě části studie navazují: Urban nejprve zdůvodní, proč jsou dle jeho názoru základy lidského sociálního rozumění příhodně popsány stoupenci tzv. interaktivistického obratu. V druhé části potom na případu sdílené pozornosti ukazuje, jak mentalistický předsudek brání přiznat tento fenomén zvířatům a ovlivňuje debaty o antropologické diferenci (tj. hledání nějakého zásadního rozdílu mezi člověkem a zvířaty). Urban má za to, že výsledky některých studií, které se k tomuto problému vyjadřují (zde uvádí především Tomasella, viz níže), jsou ovlivněny kognitivistickým teoretickým rámcem do té míry, že je ohrožena jejich empirická validita. Sám se přiklání ke studiím, které mají svým teoretickým rámcem blíže k interaktivistickému obratu a které schopnost sdílené pozornosti přiznávají i lidoopům (skupina kolem Leavense a Bardové, viz níže). 1 Jiří Pechar, „V čem spočívá chápání druhého člověka jako druhého," Filosofi cký časopis 65, č. 3 (2017): 478–80. 2 Petr Urban, „Zmeškané setkání: Několik poznámek k recenzi Jiřího Pechara," Filosofi cký časopis 65, č. 4 (2017): 633–36. Práce byla uskutečněna za fi nanční podpory společného projektu Austrian Science Foundation (FWF) a Grantové agentury České republiky (GA ČR) Inferentialism and Collective Intentionality, No. GF17-33808L, a rovněž s přispěním projektu podpořeného Estonian Research Council (Mobilitas Plus, MOBJD124) Social Behaviour of Animals in a Cognitive and Environmental Context – A Biosemiotic Perspective. Dále byla podpořena projektem Specifi ckého výzkumu FF UHK za rok 2017. Za pozorné přečtení textu a návrhy k jeho vylepšení děkuji L. Koreňovi, P. Urbanovi, D. Kocourkovi a recenzentům. 5 Současné teorie sociálního rozumění V první části nás autor seznamuje jak se současnými teoriemi sociálního rozumění u lidí, tak jejich fi losofi cko-historickým pozadím. Výčet zahrnuje základní pozice výzkumníků nahlížejících problém sociálního rozumění z pozice tzv. teorie mysli (Th eory of Mind – kognitivistický rámec) doplněný o alternativní teorii přímého sociálního vnímání (direct social perception – interaktivistický rámec). Jestliže budeme první část studie vnímat jako fi losofi ckou přípravu na problém rozšíření konceptů sociálního rozumění na mimo-lidské subjekty, který je jádrem části druhé, můžeme Urbanem provedený výčet považovat za dostačující. Poznamenejme však, že kromě zde uvedených teorií (tzv. psychologická teorie a simulační teorie) existuje k problému sociálního rozumění ještě řada dalších kognitivistických (perceptual mindreading,3 minimal theory of mind4), behaviorálních5 a enaktivistických přístupů (narrative practice hypothesis6). Otázka vhodnosti použití těchto teorií pro různé případy lidského sociálního rozumění je diskutována v řadě studií, za pozornost stojí především editorial ke speciálnímu číslu Review of Philosophy and Psychology.7 V tomto článku budeme věnovat větší pozornost druhé části studie, neboť skutečné jádro Urbanovy práce spatřujeme v problematice propojení výsledků empirických studií s fi losofi ckou kritikou příslušných konceptů. Urban se zde věnuje zejména fenoménu sdílené pozornosti, důležité schopnosti v rámci sociálního rozumění, které lidské děti nabývají ve věku 9–12 měsíců. V klasické defi nici8 se sdílenou pozorností rozumí triadická interakce, která nabývá podoby koordinace pozornosti dvou subjektů směrem ke stejnému předmětu. Podle hlavního proudu současné srovnávací psychologie (jmenujme zde především laboratorní pokusy Tomasellovy skupiny prováděné na nemluvňatech a šimpanzích mláďatech) se jedná o jedinečně lidskou dovednost. Intuice, že schopnost sdílet reprezentace okolního světa 3 José L. Bermúdez, „Mindreading in the Animal Kingdom," in Th e Philosophy of Animal Minds, ed. Robert W. Lurz (New York: Cambridge University Press, 2009), 145–64. 4 Stephen A. Butterfi ll a Ian Apperly, „How to Construct a Minimal Th eory of Mind," Mind & Language 28, č. 5 (2013): 606–37. 5 Daniel J. Povinelli a Jennifer Vonk, „Chimpanzee Minds: Suspiciously Human?," Trends in Cognitive Science 7 (2003): 157–60. 6 Daniel D. Hutto, „Elementary Mind Minding, Enactivist-style," in Joint Attention: New Developments in Psychology, Philosophy of Mind, and Social Neuroscience, ed. Axel Seemann (Cambridge, MA: MIT Press, 2011), 307–42. 7 Daniel D. Hutto, Mitchell Herschbach a Victoria Southgate, „Editorial: Social Cognition: Mindreading and Alternatives," Review of Philosophy and Psychology 2 (2011): 375–95. 8 Roger Bakeman a Lauren Adamson, „Coordinating Attention to People and Objects in Mother–Infant and Peer–Infant Interactions," Child Development 55 (1984): 1278–89. 6 je u zvířat přinejmenším omezená, je přitom společná jak většině kognitivistických,9 tak fenomenologických koncepcí.10 Ačkoliv se autor nevyjadřuje k obecné problematice antropologické diference, již podtitul jeho studie napovídá, že bude upřednostňovat takovou fi losofi ckou pozici, ve které je „sdílení světa" možné i u zvířat. Urbanovu studii lze vnímat jako cestu k takovému ontologickému rozvrhu, který umožní přiřknout fenomény sociálního rozumění i mimo-lidským subjektům, jak vypovídá její závěrečná věta: „Lidský sdílený vztah ke světu není nekonečně vzdálený od ,zvířecího' vztahu ke světu, nýbrž je jednou z jeho mnoha forem."11 Vzhledem k Urbanově zaměření je přirozené, že toto východisko nachází u autorů tzv. interaktivního obratu (zejm. Gallagher a De Jaegher), kteří mají blíže k fenomenologii než analytické fi losofi i. Zároveň si je však Urban vědom toho, že problém sdílení světa mimolidskými tvory není interaktivisty příliš diskutován.12 Skutečně se zdá, že se zde otevírá zajímavá koncepční mezera, a Urban v závěru dle mého soudu oprávněně volá po takové formě interaktivistické teorie, která bude mimo-lidskou intersubjektivitu a socialitu zahrnovat explicitně. Sociální rozumění nelinguálních tvorů: současné teorie a jejich fi losofi cké pozadí Na tomto místě pokládám za užitečné zamyslet se nad vztahem jednotlivých fi losofi ckých tradic a interpretací empirických výzkumů. Stavba Urbanovy práce totiž může ve čtenáři zanechat mylný dojem, že novější empirické výzkumy13 svědčí pro interaktivistický přístup nebo že poctivá fenomenologická kritika odhaluje fi losofi cké předpoklady kognitivistických teorií, jichž si jejich tvůrci nebyli vědomi.14 Ve skutečnosti tvoří problematika 9 Daniel Dennett, „Intentional Systems In Cognitive Ethology: Th e ,Panglossian Paradigm' Defended," Behavioral and Brain Sciences 6, č. 3 (1983): 343–55. 10 Étienne Bimbenet, Ĺ animal que je ne suis plus (Paris: Gallimard, 2011). 11 Petr Urban, Jak rozumíme druhým? Studie o sociálním rozumění a sdílení světa nejen u člověka (Praha: Filosofi a, 2016): 46. 12 Petr Urban, „Sociální rozumění u lidí a ostatních hominidů," Filosofi a 69, č. 7 (2014): 596–98. 13 Kim A. Bard, Roger Bakeman, Sarah T. Boysen, a David A. Leavens, „Emotional Engagements Predict and Enhance Social Cognition in Young Chimpanzees," Developmental Science 17, č. 5 (2014): 682–96. 14 V případě Tomasella viz Urban, Jak rozumíme druhým?, 39. Urban zde naznačuje, že kognitivistická interpretace sdílené pozornosti v posledku vede k identifi kaci této schopnosti jako hledaného příznaku antropologické diference. Existuje ovšem i kognitivistický přístup, který sdílenou pozornost defi nuje minimalistickým způsobem, viz Bermúdezův program níže. Filip Jaroš 7 sociálního rozumění nelinguálních tvorů těžko přehlednou síť interpretací laboratorních pokusů, experimentálních designů, rozmanitých teorií a širších ontologických závazků jednotlivých výzkumníků. Pro fi losofi i vědy se tak naskýtá zajímavá otázka, zda je možné označit některou z řečených pozic za přesvědčivější než ostatní a podle jakého kritéria tak učinit. V dalším textu budeme pod pojmem teorie rozumět nejen formulaci konkrétních hypotéz o povaze sociálního rozumění, ale rovněž metody a standardy, které jsou pro danou výzkumnou tradici typické. Takové určení se zhruba překrývá s Kuhnovým termínem disciplinární matice, kterým zpřesnil sémantické pole pojmu paradigma.15 Ontologickými závazky (někdy zkráceně ontologií) pak myslíme širší fi losofi cké, oborové a metodologické zakotvení dané teorie, které ovlivňují nejen způsob formulace hypotéz, ale rovněž interpretaci jevů. Ontologické závazky odrážejí přesvědčení jak konkrétních vědců, tak celých výzkumných tradic a jsou v zásadě implicitně přítomny v příslušném výzkumném programu. Individuální vědci se mohou lišit jak kvalitou předchůdné zkušenosti (např. schopnost sledování daného zvířete v terénu), tak připisováním relevance odlišným typům interakce s objektem výzkumu (kontrolovaný pokus vs. anekdotické pozorování).16 Pokusme se nyní vyjasnit spojení mezi výsledky laboratorních zkoumání a ontologickými předpoklady jednotlivých vědců. Ve vlivné koncepci amerického srovnávacího psychologa M. Tomasella představuje schopnost sdílené pozornosti milník nejen v rámci lidské ontogeneze, ale rovněž evoluční fylogeneze antropoidů.17 Šimpanzi, na rozdíl od nemluvňat, podle jeho tvrzení nejsou schopni deklarativního ukazování a sdílejícího pohledu, což jsou typické způsoby koordinace pozornosti dvou subjektů. Hypotéza sdílené intencionality, zastávaná Tomasellovou skupinou v rámci Max Planck Institute for Evolutionary Psychology, tvrdí, že člověk je jediným druhem primáta, jehož příslušníci dokáží refl ektovaně koordinovat své jednání za účelem dosažení společného cíle.18 Tomasello ve svých knihách věnuje 15 Th omas S. Kuhn, Struktura vědeckých revolucí (Praha: Oikoymenh, 1997), 181. 16 Případová studie na provázanost ontologických závazků a formulace teorií o sociální struktuře kočky domácí (Felis domestica) byla provedena v Filip Jaroš, „Cats and Human Societies: A World of Interspecifi c Interaction and Interpretation," Biosemiotics 9, č. 2 (2016): 287–306. 17 Michael Tomasello, A Natural History of Human Th inking (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2014); Michael Tomasello, A Natural History of Human Morality (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2016). 18 Pro přesnost zde dodejme, že výzkumníci tohoto ústavu přiznávají schopnost sdílené pozornosti i psům, a rozšiřují tak možnosti sociálního rozumění směrem k domestikovaným zvířatům, neboť jejich socio-kognitivní schopnosti prošly v minulosti selektivním procesem Současné teorie sociálního rozumění 8 velikou pozornost propojení svých teorií se širším fi losofi ckým rámcem, takže se sluší zde zdůraznit, že jeho systém na konceptu připisování mentálních stavů druhým staví vědomě. Tomasello se opakovaně odvolává na fi losofy kolektivní intencionality analytické tradice (Searle, Bratman, Tuomela, Gilbertová) a jeho snahu o propojení empirických studií a fi losofi ckých předpokladů používaných teorií lze na obecné rovině hodnotit pozitivně (ovšem s výhradami uvedenými níže). Vzhledem k propojení s fi losofy kolektivní intencionality může překvapit, že Tomasellovy nálezy jsou využívány jako opora pro fenomenologickou koncepci relace člověka a zvířete z pera É. Bimbeneta, který přitom čerpá především z francouzské myšlenkové tradice (např. Merleau-Ponty).19 Urban ovšem správně upozorňuje na to, že oba autory k sobě váže tentýž program: nalezení antropologické diference, rozhodujícího kroku (primárně ve fylogenezi, sekundárně ontogenezi), který vyčleňuje člověka ze živočišné říše. Tento program ve své recenzi Bimbeneta implicitně přejímá i J. Fulka, který je toho názoru, že francouzský fi losof provedl „ne-li vždy bezvýhradně přesvědčivý, tedy alespoň velmi inspirativní pokus o odpověď na otázku po antropologické diferenci."20 Později ukážeme, že program antropologické diference má dvojí rovinu: I) pozitivně laděné úsilí o nalezení (v dnešní době kognitivně či geneticky podmíněné) schopnosti, které jsou schopni pouze lidé, a ještě podstatněji II) přihlášení se k ontologii, která v nějaké schopnosti člověka spatřuje bezprecedentní (evoluční) inovaci, která způsobila, že svět obývá radikálně jiným způsobem než ostatní tvorové.21 Britští primatologové a srovnávací psychologové D. Leavens (University of Sussex) a K. Bardová (University of Portsmouth) konstatují, že někteří šimpanzi v laboratorních podmínkách vykazují chování, které svědčí o jejich schopnosti sdílené pozornosti (např. ukazování, sdílené pohledy). ve společné ekologické nice s člověkem – viz Brian Hare a Michael Tomasello, „Human-like Social Skills in Dogs?," Trends in Cognitive Sciences 9, č. 9 (2005): 439–44. K pravděpodobné existenci sdílené pozornosti u koček viz Filip Jaroš, „Th e Th ree Semiotic Lives of the Domestic Cat: A Case Study On Animal Social Cognition," Biosemiotics 10, č. 2 (2017): 279–93. Zde je rovněž představena interpretace sdílené pozornosti z pozice symbolického interakcionismu. 19 Étienne Bimbenet, L'animal que je ne suis plus (Paris: Gallimard, 2011). 20 Josef Fulka, „Co znamená být člověkem? Ke knize Étienne Bimbeneta ,L'animal que je ne suis plus'," Filosofi cký časopis 60, č. 5 (2012): 753–67. 21 Poukažme zde na to, že zatímco Darwin se snažil ukázat, že mezi člověkem a zvířaty je ohledně duševních schopností plynulý přechod, program antropologické diference se vrací do neo-darwinistického uvažování po odeznění éry sociobiologie. K tomu, jak se na tomto obratu podílelo modelování zvířecího chování podle metafory stroje, blíže Filip Jaroš, „Zvíře jako člověk, zvíře jako stroj," Filosofi cký časopis 63, č. 4 (2015): 519–37. Filip Jaroš 9 V protikladu k Tomasellově hypotéze sdílené intencionality, v současnosti nejpopulárnější pozici srovnávací psychologie, postavili tito výzkumníci model prožitých zkušeností (Lived experiences model),22 který ukazuje, že kognitivní schopnosti nejsou odvozené pouze z genetické výbavy na základě druhové příslušnosti, ale rovněž souvisí s vnějšími (především sociálními) vlivy během rané ontogeneze. V laboratorních podmínkách tak lze příznaky sdílené pozornosti pozorovat spíše u těch šimpanzů, kteří vyrostli v emočně stabilním a kognitivně stimulujícím prostředí. Leavens se jako spoluautor některých teoreticky laděných prací vyjadřuje i k ontologické rovině dané problematiky.23 Zde se s kolegy dovolávají především pozdního Wittgensteina, který na příkladu emocí kritizoval rozlišování mezi obsahem mysli a tělesným projevem.24 Odtud poněkud sporně dovozují, že porozumění intencím druhého neznamená nezbytně zakoušení (experiencing) těchto intencí.25 Výsledkem je jim odmítnutí psychologismu spojeného s většinou kognitivistických studií. Leavensovo spojení s interaktivistickým pohledem je soudě podle dostupných materiálů trochu pozdějšího data a má spíše jen příležitostný charakter.26 Na každý pád zde můžeme shrnout, že Leavens se s Tomasellovou skupinou rozchází jak ve výsledcích svých empirických zkoumání, tak ve formulaci teorie; v další sekci ukážeme, jak je nesoulad zakotven v rozdílných ontologických závazcích obou programů. Urban ve své práci uvádí, že interaktivisté se k problému sociálního rozumění u mimo-lidských subjektů prakticky nevyjadřují, přičemž poslední kapitola v zásadě vybízí k tomu, aby k propojení došlo i z druhé strany, tj. interaktivisté se ve svých teoretických zkoumáních pozitivně odvolá22 Bard et al., „Emotional Engagements," 682–96. 23 Timothy P. Racine, David. A. Leavens, Susswein, Noah, a Tyler J. Wereha, „Conceptual and Methodological Issues in the Investigation of Primate Intersubjectivity," in Enacting Intersubjectivity: A Cognitive and Social Perspective on the Study of Interactions, ed. Francesca Morganti, Antonella Carassa, Giuseppe Riva (Amsterdam: IOS Press, 2008), 65–80; Timothy P. Racine, Tyler J. Wereha a David A. Leavens, „Primates, Motion and Emotion: to What Extent Nonhuman Primates Are Intersubjective And Why," in Moving Ourselves, Moving Others: Motion and Emotion in Intersubjectivity, Consciousness and Language, ed. Ad Foolen, Ulrike M. Lüdtke, Timothy P. Racine, Jordan Zlatev (Amsterdam: John Benjamins, 2012), 221–42. 24 Podobnost pozice pozdního Wittgensteina a interaktivistů nicméně konstatuje v pozn. 9 i Urban, Jak rozumíme druhým?, 12. 25 Racine, Wereha, a Leavens, Primates, Motion and Emotion, 227. 26 David A. Leavens, „Joint Attention: Twelve Myths," in Joint Attention: New Developments in Psychology, Philosophy of Mind, and Social Neuroscience, ed. Axel Seemann (Cambridge, MA: MIT Press, 2011), 47. Tom Froese a David A. Leavens. „Th e Direct Perception Hypothesis: Perceiving the Intention of Another's Action Hinders Its Precise Imitation," Frontiers in Psychology 5 (2014): 1–15. Současné teorie sociálního rozumění 10 vali na Leavense a spol.: obě strany spojuje kritika mentalistického pojetí sociálního rozumění.27 Interaktivisté se však, když už biologický exkurz podniknou, v současné době spíše odvolávají na obecná pojetí vývoje života enaktivistické provenience než na výsledky empirických výzkumů.28 Když Hutto uvádí, že lidoopi sdílejí stavy mysli (např. strach), aniž by museli jejich obsahy odvozovat ve stylu teorie mysli, neodvolává se na žádná konkrétní zkoumání.29 Za pozornost ovšem stojí fakt, že ve své zásadní práci Hutto přejímá mj. výsledky Tomasella, když tvrdí, že sdílené pozornosti jsou schopni pouze lidé, a to již jako nemluvňata.30 Ke konci studie bude ovšem ukázáno, že propojení mezi enaktivismem a pozitivní afi rmací sdílené pozornosti u zvířat lze dosáhnout pomocí konceptu participatory sense-making. Pro doplnění ještě uveďme dva výzkumníky, kteří patří k nejviditelnějším kritikům Tomasellovy pozice, aniž by však šli příliš do hloubky na úrovni fi losofi cké refl exe vlastních teorií. Prvním výrazným oponentem je holandský primatolog F. de Waal, který kromě laboratorních pokusů zkoumá i chování šimpanzů žijících v zajetí. Šimpanzi jsou podle něj schopni tzv. kognitivní empatie a spolupráce v těch případech, kdy jsou dostatečně motivováni (spíše situačně než potravou), a hlavně za předpokladu, že se jedná o jedince spojené pozitivní vazbou. Na obecné rovině pak kritizuje necitlivost srovnávacích psychologů ke specifi cké tělesné, smyslové a behaviorální výbavě jednotlivých druhů zvířat, která podceňuje rozdílnost způsobů obývání okolního světa (umwelt, viz níže). Za pozornost v tomto směru stojí jeho poslední kniha nazvaná příznačně Are We Smart Enough to Know How Smart Animals Are?31 Dalším vlivným kritikem Tomasellových závěrů je terénní primatolog C. Boesch. Boesch má svou biologickou teorií blízko k Leavensovi a Bardové (jde v podstatě o formu evolučně-vývojové pozice, „evo-devo", která bere v úvahu vliv epigenetických procesů na vývoj jedince), nemá však ambici budovat koherentní teoretický systém.32 Svou 27 Urban, Jak rozumíme druhým?, 42–43. 28 Evan Th ompson, Mind in Life. Biology, Phenomenology, and the Sciences of Mind (Cambridge, MA: Harvard University Press, 2007). 29 Daniel D. Hutto, „Intersubjective Engagements Without Th eory of Mind," in Th e Politics of Species: Reshaping Our Relationships with Other Animals, ed. Corbey, Raymond a Annette Lanjouw (Cambridge: Cambridge University Press, 2013), 132. 30 Daniel D. Hutto, Folk Psychological Narratives. Th e Sociocultural Basis of Understanding Reasons (Cambridge, MA: MIT Press, 2008), 125. 31 Frans De Waal, Are We Smart Enough to Know How Smart Animals Are? (New York: W. W. Norton & Company, 2016). 32 Christophe Boesch, „What Makes Us Human (Homo sapiens)? Th e Challenge of Cognitive Cross-Species Comparison," Journal of Comparative Psychology 121, č. 3 (2007): 227–40. Filip Jaroš 11 kritiku Tomasellovy hypotézy sdílené intencionality opírá o vlastní pozorování kolektivního lovu šimpanzů. Uvádí, že jednotlivá zvířata během lovu kooperují, přičemž vypozoroval čtyři různé funkce, které mohou zastávat (pronásledování, nahánění, blokování, chytání). V Urbanově studii je ovšem zamlčené to, že cestu k mimo-lidské intersubjektivitě (tj. oslabení projektu antropologické diference) lze nastoupit rovněž z pozic analytické fi losofi e, které dualitu mysli a chování zachovávají. Tímto směrem se vydal např. J. L. Bermúdez, který přišel s koncepcí tzv. percepčního odečítání mysli (perceptual mindreading). Bermúdezův program spočívá na předpokladu, že nelinguální tvorové jsou schopni registrovat obsahy druhých myslí, aniž by o nich propozičně uvažovali.33 Nově se vůči mentalistickému pojetí zvířecí komunikace vyhrazuje skupina kognitivních vědců a fi losofů, která volá po opuštění neo-Griceánského paradigmatu v behaviorálních vědách a důsledné operacionalizaci schématu intencionální komunikace. Ve své studii přesvědčivě ukazují, že intencionální komunikace mezi nelinguálními tvory je možná bez odečítání mysli druhého a intence měnit její obsah.34 Lze rozhodnout mezi soupeřícími teoriemi? Věnujme se nyní naší problematice z pohledu fi losofi e vědy: jak rozhodnout, který pohled na intersubjektivitu mimo-lidských tvorů je příhodný? Je možné rozhodnout, kdo má v otázce sdílené pozornosti a její existence u nelinguálních tvorů pravdu? Předznamenejme, že se nejedná o problém přidaný k debatě vědců z pozice fi losofa, ale že rozporuplnost výsledků je negativně pociťována i ze strany samotných výzkumníků. Někteří z nich přitom věří v možnost provedení rozhodného experimentu (popperiánské stanovisko35), jiní jsou skeptičtí a naznačují, že mezi soupeřícími teoriemi (v případě zachování jejich stávající podoby) nelze rozhodnout, neboť stejná empirická data lze vysvětlit pomocí konkurenčních teorií (pozice v zásadě odpovídající Duhem-Quineově tezi36). 33 Bermúdez, „Mindreading in the Animal Kingdom," 145–64. 34 Simon W. Townsend et al., „Exorcising Grice's Ghost: an Empirical Approach to Studying Intentional Communication in Animals." Biological Reviews 92, č. 3 (2016): 1427–33. 35 Robert W. Lurz a Carla Krachun, „How Could We Know Whether Nonhuman Primates Understand Others' Internal Goals and Intentions? Solving Povinelli's Problem," Review of Philosophy and Psychology 2 (2011): 449–81. 36 Daniel J. Povinelli a Jennifer Vonk, „Chimpanzee Minds: Suspiciously Human?" 157–60. Srv. David A. Leavens, Kim A. Bard a William D. Hopkins, „Th e Mismeasure of Ape Social Cognition," Animal Cognition (2017). https://doi.org/10.1007/s10071-017-1119-1. Současné teorie sociálního rozumění 12 Pokusíme se zde ukázat, jak ontologické závazky vědců ovlivňují výsledky pokusů zabývajících se problémem sdílené pozornosti. Hlavní spor se odehrává o to, zda je sdílená pozornost jedinečnou lidskou schopností, vedlejší pak o příhodný teoretický rámec, popřípadě o jeho ontologické pozadí. Tomasello je přitom přesvědčen, že hlavní otázku lze odpovědět čistě pomocí výsledků laboratorních pokusů (naturalistické stanovisko).37 Bardová a Leavens tomuto oponují a upozorňují, že na základě výsledků pokusů Tomasellovy skupiny nelze rozhodnout, zda je hypotéza sdílené intencionality platná. Navíc vyjadřují přesvědčení, že Tomasellova teorie je poplatná mentalistickému přesvědčení, proti kterému se kriticky vyhrazují. Kritik zde ovšem může namítnout, že analogickým způsobem je v ontologických předpokladech zakotvena teorie a interpretace výsledků u obou britských vědců. My se zde však pokusíme ukázat, že ontologický rozměr dává problému samotná formulace otázky motivující tázání v oboru srovnávací psychologie: jaký je rozdíl mezi člověkem a ostatními lidoopy? Ačkoliv se na první pohled jedná o čistě empirický problém, otázka je natolik konstitutivní pro chápání člověka samotného, že její zodpovězení, nebo ještě přesněji způsob jejího zodpovídání, se nezbytně váže na ontologickou rovinu. Jako vhodnou ilustraci této dynamiky můžeme uvést Hobsonovo svědectví o setkání se šimpanzem ve výzkumné stanici, které cituje Urban.38 Jednou jsem díky Michaelu Tomasellovi navštívil Yerkesovo centrum pro studium primátů v Atlantě. Seděl jsem a díval se na šimpanze, který seděl na druhé straně plotu a díval se na mě. Jako psychoanalytik jsem byl vycvičen k analýze protipřenosu, což znamená, že se mám snažit formulovat, jak se cítím před přítomným jedincem. A tak jsem seděl a ze všech sil jsem se snažil dělat právě toto. Cítil jsem [...], že tu něco schází. Nemohl jsem navázat spojení. Připomnělo mi to prožitek, který se občas dostaví, když je člověk s autistickým dítětem a nesnaží se vyplnit prázdný prostor tím, že něco říká nebo dělá. Vypadalo to, jako by ten šimpanz nebyl u sebe, v mentálním smyslu slova. Nebo jsem spíš já nebyl u něj, v jeho mysli. Říkal jsem si, jestli je to tak proto, že patříme každý k jinému živočišnému druhu. Bylo by to třeba jiné, kdybych byl i já šimpanz? Vážně o tom pochybuji.39 37 Michael Tomasello, James M. Carpenter, Joseph Call, Tanya Behne a Henrike Moll, „Understanding and Sharing Intentions: Th e Origins of Cultural Cognition," Behavioral and Brain Sciences 28 (2005): 721–27. 38 Urban, Jak rozumíme druhým?, 37–38. 39 Peter Hobson, Th e Cradle Of Th ought (Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2002), 269. Filip Jaroš 13 Hobson je ve shodě s Tomasellem v tom smyslu, že šimpanzi nejsou schopni sdílet navzájem své prožitky světa, a přirovnává je proto k autistům mezi lidmi. Může však být řečené anekdotické pozorování použito na podporu teorie, že antropologická diference spočívá ve sdílené pozornosti (související se schopností sdílejícího pohledu)? Dle našeho názoru se jedná jen a pouze o dokumentaci skutečnosti, že Hobson se šimpanzem nenavázal žádné spojení, například skrze gestikulační interakci. Řečeno lapidárně: bez znalosti etologie šimpanzů a zkušenosti, jak s nimi komunikovat, není divu, že vývojový psycholog zvířeti neporozuměl. Prázdnota v očích šimpanze věrně odráží hluboký příkop, který si Hobson upevnil pomocí psychoanalytické techniky. Jeho předchůdné přesvědčení o rozdílu mezi člověkem a šimpanzem se pouze upevnilo. Spíše než o potvrzení empirickým pozorováním tak jde o promítnutí ontologických předpokladů na okolní svět. Hobsonovi zůstalo skryto, že mysl druhého jedince je ovlivněna nejen skrze komunikaci, ale i její absencí. Předporozumění problému antropologické diference, tedy skutečnost, zda bude daný výzkumník mezi chováním (kognitivními schopnostmi) zvířete a člověka spatřovat spíše kontinuitu, nebo ostrý přechod, ještě samo o sobě nestanovuje, jakým způsobem budou interpretovány výsledky laboratorních pokusů. Důležitým prediktorem je i názor na dualitu mysli a chování, který úzce souvisí s principem neviditelnosti mysli;40 čím více jsou mentální procesy oddělené od viditelných tělesných projevů, tím větší opodstatnění má rozlišení mezi procesem myšlení a chování. Zde je vhodné poznamenat, že ani zastánci fenomenologického přístupu netvrdí, že všechny aspekty mentálního života jsou viditelné pro druhé osoby.41 Jestliže je platná intuice, že dualita mysli a chování je u zvířat slabší než u lidí, pak je na místě Urbanovo přesvědčení, že interaktivistická (ve srovnání s kognitivistickou) reformulace fenoménu sdílené pozornosti má větší potenciál vypozorovat sociální rozumění i v případě mimo-lidských subjektů. Jedním ze způsobů, jak pochopit rozdílnost závěrů Tomasellovy skupiny na straně jedné a Leavense a Bardové na straně druhé, je totiž analýza samotných experimentů. Zatímco Tomasello za příznak sdílené pozornosti většinou považuje účast na nějaké kooperativní aktivitě, druhá strana považuje za dostačující přítomnost dvou prvků, kterými jsou koordinace pozornosti 40 Urban, Jak rozumíme druhým?, 11. 41 Daniel Zahavi, „Empathy and Direct Social Perception: A Phenomenological Proposal," Review of Philosophy and Psychology 2 (2011): 541–58. Současné teorie sociálního rozumění 14 a vlastní činnosti s aktivitou sociálního partnera.42 Jestliže se tedy Tomasello odvolává na negativní výsledky laboratorních experimentů, může to být spojeno s tím, že jím zvolený experimentální design je kognitivně náročný (resp. lépe vyhovující lidské formě sociálního rozumění). To samotné ovšem neznamená, že šimpanzi nejsou schopni sdílené pozornosti v její kanonické interpretaci, která není vázána na kontext kooperace.43 Podrobnou analýzou experimentálního modelu by rovněž mohlo vyjít najevo, že sdílená pozornost je v jednom přístupu pojímána jako diskrétní, zatímco v druhém jako spojitá veličina. Problém se přesouvá do roviny vhodné operacionalizace teoretických konceptů do laboratorních experimentů. Leavens a Bardová zkrátka testují šimpanze na jinou sdílenou pozornost než Tomasello. Na této hladině analýzy problému sdílené pozornosti můžeme tedy shrnout, že podoba odpovědi na ontologické závazky týkající se problémů a) antropologické diference, b) duality mysli a chování, vymezuje interpretační pole příslušných empirických výzkumů. Data jsou „nasycena teorií" do té míry, že je těžké rozhodnout, zda je spojuje společná empirická báze, nebo pouze termín „sdílené pozornosti". To, co v příslušných vědeckých publikacích, postrádajících rozbor teoretických předpokladů a zdánlivě očištěných od ontologických závazků jednotlivých vědců, vypadá jako nesoulad v experimentálních výsledcích, je tak především rozdílnost celého systému hypotéz (srv. tzv. Duhem-Quineovu tezi o podurčenosti teorií). Z hlediska Popperovy teorie falsifi kace mají výsledky Leavense a Bardové potenciál vyvrátit Tomasellovu hypotézu sdílené intencionality: všeobecný výrok o neschopnosti šimpanzů sdílet pozornost byl zpochybněn pozitivními výsledky konkrétních laboratorních experimentů. Tomasello by mohl v odpovědi zpochybnit, že příslušné experimenty vypovídají o sdílené pozornosti, alespoň tak jak je vymezena v jeho kognitivistické interpretaci. Skutečný stav debaty je však velmi vzdálen normativním představám o formulaci vědeckých teorií a racionální volbě mezi nimi. Pro vývoj a podobu diskuze jsou podstatné zejména sociální a osobnostní faktory, které se promítají do způsobu jejího vedení. Zarážejícím zjištěním je zejména skutečnost, že k obsahově přínosné výměně názorů dochází velmi sporadicky. Tomasellova skupina uveřejnila na stránkách časopisu Behavioral and 42 Bard et al., "Emotional Engagements," 686–87. 43 Bakeman a Adamson, „Coordinating Attention to People and Objects in Mother–Infant and Peer–Infant Interactions," 1278–89. Filip Jaroš 15 Brain Sciences rozsáhlou studii, na kterou v komentářích reagovala celá řada vědců, mezi jinými Boesch a de Waal, přičemž závěrečné slovo bylo dáno opět autorům původní studie. Zaměřme se zde na výměnu názorů mezi Tomasellovci a Boeschem. Tomasello a kolegové nejprve přirovnávají společný lov šimpanzů ke skupinovému lovu lvů či vlků, přičemž tvrdí, že při těchto aktivitách nedochází ke skutečné spolupráci.44 Zvířata se v každém okamžiku lovu individuálně rozhodují, co je pro ně nejlepší.45 Boesch si v odpovědi obecně stěžuje, že experimentální psychologové často odmítají brát v úvahu pozorování terénních biologů, nebo je diskreditují jako pouhá anekdotická pozorování.46 K existenci čtyř různých funkcí, které šimpanzi zastávají během společného lovu, dodává, že si je mohou během akce vyměnit, přičemž každý lovec synchronizuje své pohyby s ohledem na zbytek skupiny. Individualistická interpretace Tomasellovy skupiny prý nemůže platit, neboť šimpanzi si potravu v případě úspěšného lovu rozdělí, přičemž kompenzují menší zisky jedinců, kteří mají vzhledem ke své funkci nižší šanci úspěchu (pronásledovatelé). Boesch přirovnává situaci k týmu fotbalistů, jedinců, kteří rovněž příležitostně reagují na herní situaci, jejich hra vede k úspěchu ovšem jen tehdy, jestliže sledují společný cíl vstřelení gólu. Tímto přirovnáním se nechce říci nic více, než že hypotéza sdílené intencionality neplatí: stále mohou existovat důležité rozdíly mezi šimpanzi a lidmi v nějaké jiné doprovodné aktivitě, např. u společného plánování před zahájením akce. Tomasello a kolegové v závěru odpovídají, že pozorování v přírodě jsou dobrým začátkem pro vědecký výzkum zvířecího chování, o podstatě kognitivních procesů se však musí rozhodnout v laboratoři.47 Jedině tak je možné zjistit, jestli jsou daná zvířata schopna kooperace v pravém slova smyslu, tj. přistupovat k věcem skrze sdílenou intencionalitu. Poté přistoupí ke zpochybnění Boeschovy interpretace společného lovu: a) šimpanzi mohou zastávat funkce s nižší šancí úspěchu ze sobeckých důvodů, neboť nakonec nějaký podíl dostanou, b) změna aktivity neznamená, že zvířata rozumí dané roli, c) způsob dělení kořisti může vypovídat o sociální hierarchii spíše než o zásluhách při lovu (zde citována Boeschova 44 Tomasello et al., „Understanding and Sharing Intentions," 685. 45 Poznamenejme, že takovýto způsob reinterpretace zdánlivě altruistické aktivity je typický pro sociobiologický typ uvažování v biologii. 46 Christophe Boesch, „Joint Cooperative Hunting Among Wild Chimpanzees: Taking Natural Observations Seriously," Behavioral and Brain Sciences 28 (2005): 692–93. 47 Tomasello et al., „Understanding and Sharing Intentions," 721–27. Současné teorie sociálního rozumění 16 vlastní data). Na závěr je položena otázka, proč se kořist nerozdělí rovnoměrně mezi všechny zúčastněné, jak by napovídala analogie s fotbalovým týmem.48 Na této ukázce je možné ilustrovat obecnou Tomasellovu strategii, která spočívá ve dvojí interpretaci analogických jevů u šimpanzů a člověka: v behaviorálně analogických situacích argumentuje pro kognitivně náročný rámec v případě dětí, zatímco kooperaci šimpanzů interpretuje minimalisticky. Tomasello spekuluje o momentu v evoluční historii člověka, kdy došlo k oddělení linie šimpanzů a předků současného člověka.49 Není z hlediska parsimonie vhodné uplatnit podobný způsob interpretace (body a)-c)) i v případě kolektivního lovu našich předků? Navíc se zde můžeme skutečně jen vágně dohadovat, že se kořist rozdělovala rovnoměrně mezi všechny zúčastněné. Opět zde musíme připomenout tradici sociobiologie 70.-80. let, která individualistickou reinterpretaci skupinových aktivit používala i v případě člověka. Neschopnost zavedení plodné diskuze je tím paradoxnější, že Tomasello a Boesch byli dlouhá léta pracovníky stejného institutu (Max Planck Institute for Evolutionary Psychology) a svého času pracovali na stejných projektech.50 O eristické dovednosti amerického srovnávacího psychologa se u nás měl šanci přesvědčit L. Koreň, který spolu s dalšími badateli komentoval Tomasellovu monografi i Th e Natural History of Human Th inking. Koreň uvádí, že připisovat schopnost sdílené intencionality nemluvňatům je problematická, protože Tomasello se při její defi nici opírá o již zmíněné fi losofy kolektivní intencionality, kteří zde předpokládají kognitivně značně náročné mechanismy (např. reprezentace propozičních mentálních stavů druhého řádu).51 Dochází zde tak k argumentu, který není koherentní: To48 Tomasello se zde neukazuje jako znalec fotbalového zázemí: útočníci zpravidla dostávají násobně větší platy než obránci, o příjmech z reklamy ani nemluvě. 49 Tomasello, A Natural Hisotry of Human Th inking; Tomasello, A Natural History of Human Morality. Na problematičnost srovnávání evolučních předků člověka se současnými šimpanzi v oblasti morální psychologie poukazují Ladislav Koreň a David Kocourek, „Evoluce morálky podle Michaela Tomasella," Filosofi cký časopis, v tisku. 50 Christophe Boesch a Michael Tomasello, „Chimpanzee and Human Cultures," Current Anthropology 39, (1998): 591–614. V této době zmíněný institut dokonce společně řídili. De Waal, Are We Smart Enough to Know How Smart Animals Are? na s. 192 vtipně glosuje, jak tato skutečnost ilustruje omezenou schopnost kooperace v případě druhu Homo sapiens. 51 Ladislav Koreň, „Joint Intentionality. From Th in to Th ick," Journal of Social Ontology 2, č. 1 (2016): 75–85; pro srovnání Michael E. Bratman, „Shared Cooperative Activity," Philosophical Review 101, č. 2 (1992): 327–41. Co se týče odkazů na Searla, americký srovnávací psycholog svou pozici vysvětluje v Michael Tomasello a Hannes Rakoczy, „What Makes Human Filip Jaroš 17 masello vysvětluje vznik kooperativní komunikace pomocí jedinečně lidské schopnosti sdílené intencionality, pro její určení ovšem sahá k přístupům, které takovou komunikaci považují za nezbytnou podmínku sdílených intencí.52 Tomasellova odpověď je následující: Zde jsem, podobně jako jinde, nebyl dostatečně přesný ohledně naturalistického způsobu, se kterým operuji. Cituji Bratmana a další, ale často extrahuji jen jednu myšlenku z celého rámce a někdy ji mírně modifi kuji. Takže jsem neřekl, že přijímám Bratmanovu analýzu in toto, ale uvedl jsem svoji analýzu a citoval Bratmana kvůli inspirativní myšlence. Konkrétně jsem použil termín sdíleného cíle (joint goal) místo sdílené intence (joint intention), abych se vyhnul jakékoliv záměně s intencionalitou jako širší charakteristikou myšlení.53 Kromě vedení debaty ve stylu „dialogu hluchých" se setkáváme s případy, kdy druhá strana není registrována. To se týká absence Tomasellovy odpovědi na podrobné kritiky z pera Leavense a Bardové. Ve svých posledních monografi ích stavějících přímo na hypotéze sdílené intencionality, odkazuje k pracím Bardové starším než r. 2000, odkaz na Leavense pak chybí zcela.54 K osvětlení celé záležitosti by byla nutná hluboká sonda do sociologie současné vědy a analýza osobních vztahů mezi důležitými osobami jednotlivých výzkumných skupin.55 Výsledkem naší analýzy však nemá být přitakání sociologickému chápání fi losofi e vědy (Bloor, Latour), jakkoliv externalistické faktory nezbytně utváří její vývoj. Jsme přesvědčeni, že k vývoji poznání dochází zásluhou korektivní schopnosti vědecké komunity, a to zejména v delších časových intervalech (pozice blízká Kuhnovi, zejména málo zohledňované poslední Cognition Unique? Individual to Shared to Collective Intentionality," Intellectica 46–47, č. 2–3 (2007): 36, pozn. 5. Zde výslovně odmítá připisovat kolektivní intencionalitu v případě lovu smečky hyen, což je známý Searlův příklad. Za upřesnění vděčím D. Kocourkovi. 52 Podobnou kritiku uvádí i Hans B. Schmid, „Shared Intentionality and Th e Origins of Human Communication," in Intentionality, ed. Alessandro Salice (München: Philosophia, 2013), 349–68. 53 Michael Tomasello, „Response to Commentators," Journal of Social Ontology 2, č. 1 (2016): 117–23 (překlad autor). 54 Tomasello, A Natural Hisotry of Human Th inking; Tomasello, A Natural History of Human Morality. 55 S pozadím debaty v základních rysech seznamuje J. Cohen pomocí žánru s žurnalistickými prvky, což ovšem v této problematice není nutně na škodu. Viz Jon Cohen, Almost Chimpanzee. Redrawing the Lines Th at Separate Us From Th em (New York: St. Martin's Griffi n Edition, 2011). Současné teorie sociálního rozumění 18 kapitole Sruktury vědeckých revolucí).56 Skutečnost, že současný stav diskuze a) z logického hlediska neumožňuje provést rozhodný experiment, b) nelze hodnotit jako racionální, ještě neznamená, že problém sdílené pozornosti vázané na antropologickou diferenci v budoucí době nenajde uspokojující formulaci, která se stane pro příští generace výzkumníků kanonickou, a to zásluhou např. lepší operacionalizace termínů, které srovnávací výzkumy používají.57 Jak by měla tedy vypadat vhodná teorie sociálního rozumění? Máme za to, že při její volbě je nezbytné uplatnit duhemovský poukaz na „good sense" (v orig. le bon sens, „zdravý rozum"). Duhem přesvědčivě ukázal, že nelze rozhodnout o platnosti izolované hypotézy: experimentální test se vždy týká celé skupiny hypotéz, neboli teorie jako celku.58 Mezi soupeřícími teoriemi pak z hlediska logického smyslu nelze vybrat na základě rozhodného experimentu, neboť každá teorie může být dodatečně upravovaná pomocnými předpoklady. Experiment se však může ukázat jako rozhodný ve smyslu své přesvědčivosti, spojené se širším přijetím, o kterém rozhoduje „zdravý rozum" vědecké komunity. S vědomím, že Duhemova koncepce „zdravého rozumu" problém rozhodování mezi soupeřícími teoriemi příhodně pojmenovává, spíše než by jej řešila,59 se zde připojujeme k Urbanově sázce na takovou interaktivistickou reinterpretaci problému, která bude více nakloněná pozitivní afi rmaci triadických interakcí v případě zvířat. Interaktivistická defi nice se zdá lépe vyhovovat originálnímu přístupu, který sdílenou pozornost chápal jako akt, aniž by měl ambici beze zbytku popsat kognitivní pozadí tohoto fenoménu. Při naší volbě se zároveň zříkáme programu nalézt antropologickou diferenci v základních dovednostech sociálního rozumění. V současnosti existuje enaktivistický přístup, který přináší vhodnou per56 Kuhn, Struktura vědeckých revolucí. Za upozornění na význam závěru Kuhnova díla vděčím J. Maršálkovi. Jak lze v behaviorálních vědách kormidlovat mezi Skyllou realismu a Charybdou sociálního konstruktivismu autor naznačil ve studiích o proměnách interpretací a praktického přístupu k sociálnímu životu polodivokých koček, kde zavádí tri-konstruktivistické modely interpretace pozice kočky v urbánním prostoru a interakce s ní. Viz Filip Jaroš, „Cats and Human Societies," 287–306; Filip Jaroš, „Cat Cultures and Th reefold Modelling of Human-Animal Interactions: On the Example of Estonian Cat Shelters," Biosemantics (2018), https://doi.org/10.1007/s12304-018-9332-0. 57 Srov. Townsend et al., Exorcising Grice's Ghost. 58 Pierre M. M. Duhem, Th e Aim and Structure of Physical Th eory (New York: Atheneum, 1962). 59 Donald Gillies, "Th e Duhem Th esis and the Quine Th esis," in Philosophy of Science. Th e Central Issues, ed. Martin Curd a Jan A. Cover. (New York: W. W. Norton & Company, 1998), 311. Filip Jaroš 19 spektivu lidského sociálního rozumění,60 je třeba jej však doplnit o rámec případně pojednávající sdílení světa mimo-lidskými organismy. V závěrečné pasáži naznačíme, jakým směrem by se měla vyvíjet ontologie, která chce zohlednit subjektivitu různých forem života, aniž by jim podkládala výlučně lidské formy prožívání světa, často spojené s formálním typem reprezentací. Biosémiotická reinterpretace mimo-lidského sociálního rozumění Urban upozorňuje, že ontologii mimo-lidské subjektivity, která umožňuje sdílení světa (vnitroči mezidruhové), lze vypracovat i v rámci fenomenologické tradice.61 V první části knihy je tato cesta ostatně naznačena odkazem na M. Merleau-Pontyho a jeho koncepci inter-korporeity a Ineinander.62 V této souvislosti bych ovšem upozornil na skutečnost, že vhodný rámec pro myšlení zvířecí intersubjektivity byl tímto autorem spatřován v biologických přístupech vycházejících z kontinentálních tradic. Merleau-Pontyho přednášky o přírodě na Collège de France (1956–1960)63 výslovně odkazují na dvě velká jména, která zkoumání zvířecího vztahu ke světu zasvětila svůj badatelský život: J. von Uexküll a A. Portmann.64 Uexküllův pojem umweltu se v současné době dočkal revitalizace ve fi losofi i65 a antropologii66 je zároveň 60 Např. Hanne De Jaegher a Ezequiel Di Paolo. „Participatory Sense-making: An Enactive Approach to Social Cognition," Phenomenology and the Cognitive Sciences 6, č. 4 (2007): 485–507; Hutto, „Elementary Mind Minding, Enactivist-style," 307–42. 61 Viz Corinne Painter a Christian Lotz, ed., Phenomenology and the Non-Human animal: At the Limits of Experience. vol. 56. (Netherlands: Springer, 2007); Urban, Jak rozumíme druhým?, 45, pozn. 104. 62 Urban, Jak rozumíme druhým?, 17. M. Merleau-Ponty pojímá zvíře jako alter ego člověka a člověka jako alter ego zvířete. Blíže k problému antropologické diference ve spojitosti s pojetím instituce u Merleau-Pontyho viz Jiří Klouda a Jan Halák. „Instituce jako model významu: Gehlen a Merleau-Ponty k otázce antropologie," Filosofi cký časopis 66, č. 4 (2018). 63 Zde budeme vycházet z anglického překladu poznámek k přednáškám, viz Maurice Merleau-Ponty, Nature: Course Notes from the Collège de France (Evanston: Northwestern University Press, 2003). 64 O rozdílu mezi Portmannovou a Darwinovou biologií blíže Filip Jaroš, „Darwinismus a portmannismus: střetnutí nesouměřitelných biologických paradigmat?," Teorie vědy 32, č. 3 (2010): 301–18; srv. Karel Kleisner, „Biologické omalovánky aneb ,Volte Portwinna!,'" in Darwin a estetika, ed. Karel Stibral (Červený Kostelec: Pavel Mervart: 2006), 153–57. 65 Brett Buchanan, Onto-Ethologies. Th e Animal Environments of Uexküll, Heidegger, MerleauPonty, and Deleuze (New York: Suny Press, 2008). V češtině sborník Alice Kliková a Karel Kleisner, ed., Umwelt – Koncepce žitého světa Jakoba von Uexkülla (Červený Kostelec: Pavel Mervart, 2006). 66 Tim Ingold, Th e Perception of the Environment. Essays on Livelihood, Dwelling and Skill (London: Routledge, 2010); Ana C. R. Barreto, „Ontology and Anthropology of Interanimality: Současné teorie sociálního rozumění 20 používán některými enaktivisty,67 důsledně pak na něm staví svůj program obor biosémiotiky.68 V jeho rámci je rozpracována také sémantická morfologie vycházející z Portmannova biologického programu, která originálně spojuje konstituci významu s tělesností (např. význam kůže a ochlupení pro komunikaci).69 Jak může myšlení umweltu a sémantická morfologie obohatit fi losofi cký rámec problému intersubjektivity u nelinguálních tvorů? V první řadě přináší náhled, že tělesná forma spolu s orgány komunikace a smyslovými orgány představuje uzavřený okruh, který umožňuje určitý typ obývání světa: umwelt je doslova prostředí, takové vymezení fyzického světa, které je pro zvířecího (či lidského) jedince propojeno skrze síť významů. Univerzálost tělesné formy v rámci daného druhu přitom zajišťuje, že umwelty jeho příslušníků k sobě těsně přiléhají, přičemž k jejich propojení dochází skrze koordinaci aktivit či intencionální komunikaci. Poznamenejme zde, že na nezbytnost interaktivní komunikační složky pro ustavení sdílené pozornosti bylo upozorněno i v rámci mentalistické koncepce.70 Biosémiotika má teorii zvířecí komunikace dobře rozpracovánu, včetně diskuze o symbolické komunikaci mezi lidoopy (zejm. pokusy s učením lidoopů užití znakového jazyka).71 Merleau-Ponty ve svých přednáškách o přírodě zavádí pojem inter-animality, který představu separovaných živých bytostí nahrazuje ontologií, Merleau-Ponty from Tim Ingold's Perspective," Revista de Antropología Iberoamericana 5, č. 1 (2010): 32–57. 67 Th ompson, Mind in Life. Biology, Phenomenology, and the Sciences of Mind; Ian Macinnes a Ezequiel Di Paolo. „From the Inside Looking Out: Self Extinguishing Perceptual Cues and the Constructed Worlds of Animats," in Advances in Artifi cial Life. ECAL 2005. Lecture Notes in Computer Science, ed. Mathieu S. Capcarrère, Alex A. Freitas, Peter J. Bentley, Colin G. Johnson, Jon Timmis (Berlin: Springer: 2005), 11–20. Pro srovnání viz Darian Meacham, „How Low Can You Go? BioEnactivism, Cognitive Biology and Umwelt Ontology," Humana 31 (2016): 73–95. 68 O propojení enaktivismu s biosémiotikou se v přístupu zvaném biosemiotický enaktivismus nově snaží Paulo De Jesus, „From Enactive Phenomenology to Biosemiotic Enactivism," Adaptive Behaviour 24, č. 2 (2016): 130–46. 69 Karel Kleisner, „Th e Semantic Morphology of Adolf Portmann: A Starting Point for the Biosemiotics of Organic Form?," Biosemiotics 1, č. 2 (2008): 207–19; Carrie Hull, Th e Ontology of Sex. A Critical Inquiry into the Deconstruction and Reconstruction of Categories (London: Routledge, 2006), 116. 70 Malinda Carpenter a Kristin Liebal. „Joint Attention, Communication, and Knowing Together in Infancy," in Joint Attention: New Developments in Psychology, Philosophy Of Mind, and Social Neuroscience, ed. A. Seemann (Cambridge, MA: MIT Press, 2011), 159–81. 71 Th omas A. Sebeok, Global Semiotics (Bloomington: Indiana University Press, 2011). Filip Jaroš 21 která vyzdvihuje jejich vzájemnou propojenost.72 Výslovně se zde zmiňuje Uexküllova nauka o umweltu a nutnost posuzování zvířecího chování v návaznosti na tělesnou formu. Propojenost umweltů přitom není omezena na zástupce stejného druhu, ale může se týkat i predátora a jeho kořisti.73 Příhodnou ilustraci k problému inter-animality můžeme najít v Portmannově díle, pro nějž, stejně jako pro proponenty klasické etologie, byl sociální charakter živých bytostí samozřejmostí: Skrze stovky a tisíce struktur a pohybů, pachů a zvuků, živá bytost promlouvá k živé bytosti, k příslušníkům vlastního druhu, k nepřátelům, někdy dokonce k „přátelům" mezi jinými druhy. Všechno, co promlouvá a je viděno, slyšeno, cítěno či jinak chápáno, může vytvářet důležité vztahy mezi jedním a druhým centrem života: nezávisle na tom, zda je „pochopení" vrozené a nevědomé či získané a posouzené na základě zkušenosti.74 Zdůrazněme zde ještě jednou, že triviálním případem sdílení světa je taková komunikace mezi subjekty, při které dochází ke sdílení významů. V případě zvířat má komunikace zpravidla výraznou tělesnou složku, analogicky s enaktivistickým důrazem na vtělenost sdílení významů v případě lidí. Shodný význam se přitom konstituuje skrze koordinaci intencionálních aktivit, přičemž není nutné, aby tyto aktivity byly mentálně reprezentovány (viz koncept participatory sense-making75). Na této rovině popisu se otevírá ontologie výrazové tělesnosti, která u základních podob konstituce významu nepotřebuje rozlišovat mezi člověkem a ostatními formami živočichů. Závěr V naší studii jsme se zaměřili na srovnání dvou současných teorií sociálního rozumění, které jsou spojeny s výsledky laboratorních studií kognitivních schopností šimpanzů a nemluvňat na straně jedné, a s fi losofi ckými pohledy na problém intersubjektivity na straně druhé. Pokusili jsme se ukázat, že rozdíl mezi Tomasellovou hypotézou sdílené intencionality a tzv. modelem prožitých zkušeností (Lived experiences model) Leavense a Bardové nespočívá primárně v odlišném průběhu pokusů, ale v ontologických závazcích 72 Merleau-Ponty, Nature, 189. 73 Ibid., 173. 74 Adolf Portmann, Animals as Social Beings (New York: Harper and Row, 1961), 95–96, překlad autor. Srv. Adolf Portmann, Das Tier Als Soziales Wesen (Freiburg: Herder, 1964), 140–41. 75 De Jaegher a Di Paolo, „Participatory Sense-Making," 485–507. Současné teorie sociálního rozumění 22 daných výzkumných programů. Jako zásadní se přitom ukazuje předporozumění problému antropologické diference, které ovlivňuje jak formulaci obou teorií, tak interpretaci komunikačních situací jako sdílené pozornosti u šimpanzů či nemluvňat. Vzhledem ke špatné kvalitě diskuze mezi stoupenci obou teorií a rozdílnosti na ně navazujících ontologií se pak ukazuje nemožné se racionálním způsobem rozhodnout pro jednu z nich. V duchu duhemovského „zdravého rozumu" se zde přikláníme k interaktivistické formulaci teorie sociálního rozumění, a to v souladu s Urbanovou knihou, která tuto studii motivovala. Zároveň upozorňujeme na biosémiotické řešení problému mimo-lidského sociálního rozumění, které připisuje základní podoby konstituce shodných významů rovněž zvířecím subjektům. D. Hutto jako minimalistický příklad sdílené pozornosti uvádí dvojici fotbalistů, kteří soupeří o držení míče.76 Aby uspěli, musí nejen kontrolovat pozici balónu, ale rovněž monitorovat pohyby druhého hráče. Dle našeho přesvědčení může být takový enaktivistický přístup zobecněn na hru obecně, je-li kromě hráčů přítomen i nějaký předmět. Jestliže uvidíte v parku dva psy, kteří se se zjevným potěšením (vrtění ocasem, sémantickým orgánem v rámci umweltu této domestikované šelmy) přetahují o klacek, a budete zrovna (třeba zásluhou četby Urbanovy knížky) fi losofi cky naladěni, můžete překvapeně nazřít, že právě sledujete živý případ mimo-lidské sdílené pozornosti.77 Bibliografi e: Bakeman, Roger a Lauren Adamson. „Coordinating Attention to People and Objects in Mother–Infant and Peer–Infant Interactions." Child Development 55 (1984): 1278–89. Bard, Kim A., Bakeman, Roger, Boysen, Sarah T. a David A. Leavens. „Emotional Engagements Predict and Enhance Social Cognition in Young Chimpanzees." Developmental Science 17, č. 5 (2014): 682–96. 76 Hutto, „Elementary Mind Minding, Enactivist-style," 309. 77 Alespoň tedy v rámci přístupu Leavense a Bardové. Enaktivistickou či kinestetickou interpretaci mezidruhové interakce mezi psem a člověkem využívající koncept umweltu nalezneme v Kenneth Shapiro, „Understanding Dogs Th rough Kinesthetic Empathy, Social Construction, and History," Anthrozoos 3 (1990): 184–95. Filip Jaroš 23 Barreto, Ana C. R. „Ontology and Anthropology of Interanimality: Merleau-Ponty from Tim Ingold's Perspective." Revista de Antropología Iberoamericana 5, č. 1 (2010): 32–57. Bimbenet, Étienne. Ĺ animal que je ne suis plus. Paris: Gallimard, 2011. Bermúdez, José L. „Mindreading in the Animal Kingdom." In Th e Philosophy of Animal Minds, ed. Robert W. Lurz, 145–64. New York: Cambridge University Press, 2009. Boesch, Christophe. „Joint Cooperative Hunting among Wild Chimpanzees: Taking Natural Observations Seriously." Behavioral and Brain Sciences 28 (2005): 692–93. Boesch, Christophe. „What Makes Us Human (Homo sapiens)? Th e Challenge of Cognitive Cross-Species Comparison." Journal of Comparative Psychology 121, č. 3 (2007): 227–40. Boesch, Christophe a Michael Tomasello. „Chimpanzee and Human Cultures." Current Anthropology 39, č. 5 (1998): 591–614. Bratman, Michael E. „Shared Cooperative Activity." Philosophical Review 101, č. 2 (1992): 327–41. Buchanan, Brett. Onto-Ethologies. Th e Animal Environments of Uexküll, Heidegger, Merleau-Ponty, and Deleuze. New York: Suny Press, 2008. Butterfi ll, Stephen A. a Ian Apperly. „How to Construct a Minimal Th eory of Mind." Mind & Language 28, č. 5 (2013): 606–37. Carpenter, Malinda a Kristin Liebal. „Joint Attention, Communication, and Knowing together in Infancy." In Joint Attention: New Developments in Psychology, Philosophy of Mind, and Social Neuroscience, ed. Axel Seemann, 159–81. Cambridge, MA: MIT Press, 2011. Cohen, Jon. Almost Chimpanzee. Redrawing the Lines Th at Separate Us From Th em. New York: St. Martin's Griffi n Edition, 2011. De Jaegher, Hanne a Ezequiel Di Paolo. „Participatory Sense-Making: An Enactive Approach to Social Cognition." Phenomenology and the Cognitive Sciences 6, č. 4 (2007): 485–507. De Jesus, Paulo. „From Enactive Phenomenology to Biosemiotic Enactivism." Adaptive Behaviour 24, č. 2 (2016): 130–46. Současné teorie sociálního rozumění 24 De Waal, Frans. Are We Smart Enough to Know How Smart Animals Are? New York: W. W. Norton & Company, 2016. Dennett, Daniel. „Intentional Systems in Cognitive Ethology: Th e ,Panglossian Paradigm' Defended." Behavioral and Brain Sciences 6, č. 3 (1983): 343–55. Duhem, Pierre M. M. Th e Aim and Structure of Physical Th eory. New York: Atheneum, 1962. Froese, Tom a David A. Leavens. „Th e Direct Perception Hypothesis: Perceiving the Intention of Another's Action Hinders Its Precise Imitation." Frontiers in Psychology 5 (2014): 1–15. Fulka, Josef. „Co znamená být člověkem? Ke knize Étienne Bimbeneta ,L'animal que je ne suis plus'." Filosofi cký časopis 60, č. 5 (2012): 753–67. Gillies, Donald. „Th e Duhem Th esis and the Quine Th esis." In Philosophy of Science. Th e Central Issues, ed. Martin Curd a Jan A. Cover, 302–319. New York: W. W. Norton & Company, 1998. Hare, Brian a Michael Tomasello. „Human-like Social Skills in Dogs?" Trends in Cognitive Sciences 9, č. 9 (2005): 439–44. Hobson, Peter. Th e Cradle of Th ought. Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2002. Hull, Carrie. Th e Ontology of Sex. A Critical Inquiry into the Deconstruction and Reconstruction of Categories. London: Routledge, 2006. Hutto, Daniel D. Folk Psychological Narratives. Th e Sociocultural Basis of Understanding Reasons. Cambridge, MA: MIT Press, 2008. Hutto, Daniel D. „Elementary Mind Minding, Enactivist-style." In Joint Attention: New Developments in Psychology, Philosophy of Mind, and Social Neuroscience, ed. Axel Seemann, 307–42. Cambridge, MA: MIT Press, 2011. Hutto, Daniel D. „Intersubjective Engagements without Th eory of Mind." In Th e Politics of Species: Reshaping Our Relationships with Other Animals, ed. Raymond Corbey a Annette Lanjouw, 126–40. Cambridge: Cambridge University Press, 2013. Hutto, Daniel D., Herschbach, Mitchell a Victoria Southgate. „Editorial: Social Cognition: Mindreading and Alternatives." Review of Philosophy and Psychology 2 (2011): 375–95. Ingold, Tim. Th e Perception of the Environment. Essays on Livelihood, Dwelling and Skill. London: Routledge, 2010. Filip Jaroš 25 Jaroš, Filip. „Darwinismus a portmannismus: střetnutí nesouměřitelných biologických paradigmat?" Teorie vědy 32, č. 3 (2010): 301–18. Jaroš, Filip. „Zvíře jako člověk, zvíře jako stroj." Filosofi cký časopis 63, č. 4 (2015): 519–37. Jaroš, Filip. „Cats and Human Societies: A World of Interspecifi c Interaction and Interpretation." Biosemiotics 9, č. 2 (2016): 287–306. Jaroš, Filip. „Th e Th ree Semiotic Lives of the Domestic Cat: A Case Study on Animal Social Cognition." Biosemiotics 10, č. 2 (2017): 279–93. Jaroš, Filip. „Cat Cultures and Th reefold Modelling of Human-Animal Interactions: On the Example of Estonian Cat Shelters." Biosemantics (2018). https://doi. org/10.1007/s12304-018-9332-0. Kleisner, Karel. „Biologické omalovánky aneb ,Volte Portwinna!'" In Darwin a estetika, ed. Karel Stibral, 153–57. Červený Kostelec: Pavel Mervart, 2006. Kleisner, Karel. „Th e Semantic Morphology of Adolf Portmann: A Starting Point for the Biosemiotics of Organic Form?" Biosemiotics 1, č. 2 (2008): 207–19. Kliková, Alice a Karel Kleisner, ed. Umwelt Koncepce žitého světa Jakoba von Uexkülla. Červený Kostelec: Pavel Mervart, 2006. Klouda, Jiří a Jan Halák. „Instituce jako model významu: Gehlen a Merleau-Ponty k otázce antropologie." Filosofi cký časopis 66, č. 4 (2018). Koreň, Ladislav. „Joint Intentionality. From Th in to Th ick." Journal of Social Ontology 2, č. 1 (2016): 75–85. Koreň, Ladislav a David Kocourek. „Evoluce morálky podle Michaela Tomasella." Filosofi cký časopis, v tisku. Kuhn, Th omas. Struktura vědeckých revolucí. Praha: Oikoymenh, 1997. Leavens, David A. „Joint Attention: Twelve Myths." In Joint Attention: New Developments in Psychology, Philosophy of Mind, and Social Neuroscience, ed. Axel Seemann, 43–72. Cambridge, MA: MIT Press, 2011. Leavens, David A., Bard, Kim A. a William D. Hopkins. „Th e Mismeasure of Ape Social Cognition." Animal Cognition (2017). https://doi.org/10.1007/s10071-017-1119-1. Lurz, Robert W. a Carla Krachun. „How Could We Know Whether Nonhuman Primates Understand Others' Internal Goals and Intentions? Solving Povinelli's Problem." Review of Philosophy and Psychology 2 (2011): 449–81. Současné teorie sociálního rozumění 26 Macinnes, Ian a Ezequiel Di Paolo. „From the Inside Looking Out: Self Extinguishing Perceptual Cues and the Constructed Worlds of Animats." In Advances in Artifi cial Life. ECAL 2005. Lecture Notes in Computer Science, ed. Mathieu S. Capcarrère, Alex A. Freitas, Peter J. Bentley, Colin G. Johnson, Jon Timmis, 11–20. Berlin: Springer, 2005. Meacham, Darian. „How Low Can You Go? BioEnactivism, Cognitive Biology and Umwelt Ontology." Humana 31 (2016): 73–95. Merleau-Ponty, Maurice. Nature: Course Notes from the Collège de France. Evanston: Northwestern University Press, 2003. Painter, Corinne a Christian Lotz, ed. Phenomenology and the Non-Human Animal. Dordrecht: Springer, 2007. Pechar, Jiří. „V čem spočívá chápání druhého člověka jako druhého." Filosofi cký časopis, č. 3 (2017): 478–80. Portmann, Adolf. Animals as Social Beings. New York: Harper and Row, 1961. Portmann, Adolf. Das Tier als soziales Wesen. Freiburg: Herder, 1964. Povinelli, Daniel J. a Jennifer Vonk. „Chimpanzee Minds: Suspiciously Human?" Trends in Cognitive Science 7 (2003): 157–60. Racine, Timothy P., Leavens, David A., Susswein, Noah a Tyler J. Wereha. „Conceptual and Methodological Issues in the Investigation of Primate Intersubjectivity." In Enacting Intersubjectivity: A Cognitive and Social Perspective on the Study of Interactions, ed. Francesca Morganti, Antonella Carassa, Giuseppe Riva, 65–80. Amsterdam: IOS Press, 2008. Racine, Timothy P., Wereha, Tyler J. a David A. Leavens. „Primates, Motion and Emotion: To What Extent Nonhuman Primates Are Intersubjective and Why." In Moving Ourselves, Moving Others: Motion and Emotion in Intersubjectivity, Consciousness and Language, ed. Ad Foolen, Ulrike M. Lüdtke, Timothy P. Racine, Jordan Zlatev, 221–42. Amsterdam: John Benjamins, 2012. Sebeok, Th omas A. Global Semiotics. Bloomington: Indiana University Press, 2011. Shapiro, Kenneth. „Understanding Dogs Th rough Kinesthetic Empathy, Social Construction, and History." Anthrozoos 3 (1990): 184–95. Schmid, Hans B. „Shared Intentionality and the Origins of Human Communication." In Intentionality, ed. Alessandro Salice, 349–68. München: Philosophia, 2013. Filip Jaroš 27 Th ompson, Evan. Mind in Life. Biology, Phenomenology, and the Sciences of Mind. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2007. Tomasello, Michael. A Natural History of Human Th inking. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2014. Tomasello, Michael. A Natural History of Human Morality. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2016. Tomasello, Michael. „Response to Commentators." Journal of Social Ontology 2, č. 1 (2016): 117–23. Tomasello, Michael, James M. Carpenter, Joseph Call, Tanya Behne a Henrike Moll. „Understanding and Sharing Intentions: Th e Origins of Cultural Cognition." Behavioral and Brain Sciences 28 (2005): 675–735. Tomasello, Michael a Hannes Rakoczy, „What Makes Human Cognition Unique? Individual to Shared to Collective Intentionality." Intellectica 46–47, č. 2–3 (2007): 25–48. Townsend, Simon W. et al. „Exorcising Grice's Ghost: An Empirical Approach to Studying Intentional Communication in Animals." Biological Reviews 92, č. 3 (2016): 1427–33. Urban, Petr. „Sociální rozumění u lidí a ostatních hominidů." Filosofi a 69, č. 7 (2014): 591–603. Urban, Petr. Jak rozumíme druhým? Studie o sociálním rozumění a sdílení světa nejen u člověka. Praha: Filosofi a, 2016. Urban, Petr. „Zmeškané setkání: Několik poznámek k recenzi Jiřího Pechara." Filosofi cký časopis 65, č. 4 (2017): 633–36. Zahavi, Daniel. „Empathy and Direct Social Perception: A Phenomenological Proposal." Review of Philosophy and Psychology 2 (2011): 541–58. Současné teorie sociálního rozumění