YI Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille ARI MAUNU L. ]ohdanto Klassiseen aoluntøristiseen v apa\tskasitykseen sisältyy oletus lødffirenssiaøpøudestø eli toimijan kyvystä tai vallasta valita välittämättä valintaan vaikuttavista tekijöistä, esimerkiksi omista motiiveistaan. Käsittelen tässä artikkelissa Leibnizin päåiasiallisia vastaväitteitä molinistisell¿ voluntarismille, jonka mukaan tahto voi valita minkä hyvänsä vaihtoehdoista (tai jättää myös kokonaan valitsematta), jotka ymmärrys sille tarjoaa, siis myös minka hyvänsä ymmärryksen huonommaksi arvioiman vafütoehdon. Luvussa 2 kuvailen Leibnizin näkökulmasta ymmärryksen (järjen) ja tahdon välistä suhdetta koskevat perinteiset näkemykset eli mainitun voluntarismin ja sen kilpailijan, intellektuølismin, jor*a mukaan tahto toimii sub specieboni elivalitsee ymmärryksen (relevanteissa suhteissa) parhaaksi arvioiman vaihtoehdon. Luvussa 3 esittin Leibnizin rüttrioän perusteen periaøtteelle (RPP) pohjautuvan kritiikin voluntarismille. RPP:n mukaan kaíkelle, mikä vallitsee, on perusteensa ja syynsä, miksi juuri se vallitsee eikä mikä¿in muu. Luvun lopussa huomautarL että voAjatus 72, 2015, 53-69 54 Ari Maunu luntarismissa tehdään kestämättömästi erottelu, jota tässä teoriassa ei voida mitenka¿in perustella, joten (epäiltävissä olevaa) RPP:Iä ei oikeastaan edes tarvita voluntarismin kritiikissä. Luvussa 4 selitän, mikä on Leibnizin mukaan voluntarismin keskeinen ongelma, nimittäin virheellinen kasitys tahdon luonteesta. Voluntaristien kanta oru että valinnan hetkellä tahto itse jollakin tavalla "determinoi" itseään (esimerkiksi huonompaan valintavaihtoehtoon). Tätä vastaan Leibniz argumentoi, että se mikä tahto onmriririttyV juuri sen perusteella, minkä valinnan se tekee kussakin valintatilanteessa: emme voi määrätä tahtoamme silla tavalla kuin voluntaristit esittävät, sillä toimijassa ei ole mitään lisäkomponenttia, joka voisi aikaansaada tuollaisen määräämisen valinnan hetkella.t 2. Intellektualismi ia voluntarismi Perinteiset ymmärryksen ja tahdon välistä suhdetta koskevat näkemykset ovat intellektuøIismi and uoluntørisml. Intellektualistit ovat sitä mieltä, että valintatilanteissa ymmärrys (jarki) arvioi tarjolla olevat vaihtoehdot, minkä jälkeen tahto valitsee sery mikä on tämåin arvion mukaan paras (käyttökelpoisiry mieluisin tms.). Voluntarismilla tarkoitetaan puolestaan näkemystä, jonka mukaan tahto ei ole sidottu ymmärryksen arvioihin, vaan tekee viime kädessä valintansa itsenäisesti. (Pink L998, luku 1; Sleigh et øL 1998,luku 1.) Lelbniz on intellektualisti, joskin hän esittää seuraavan tärketin varauman: "käyttäessämme tahtoamme me emme aina seuraa kaytannollisen ymmärryksen viimeisintä arvostelmaa; mutta seuraamme aina tahtomisissamme kaikkien perusteista ja passioista nousevien inklinaatioiden yhteistulosta, ja tämä seuraaminen tapahtuu usein ilman ymmärryksen eksplisiittistä arvostelmaa" (T 512).3 Leibnizin kanta on, t En käsittele tässä kirjoituksessa Leibnizin omaa vapauskäsitystä (vaikka se tietysti liittyy läheisesti hänen voluntarismin kritiikkiinsä). 2 Käytetyt lyhenteet ilmenevät Kirjallisuus-osiosta. 3 Ks. myös T k13 ja vrt. Davidson2}1.A,219-20, ja Murray 2005,204-5. Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille 55 ettäkunkøikki rclevantit vaikuttavat tekijät eli ns. rekzsisiitats otetaan huomioon, valinta määräytyy yksiselitteisesti: sama tahto tekisi tarkalleen samassa tilanteessa aina saman valinnan.s Espanjalaisten jesuiittojen Luis de Molinan (1535-1600) ja Francisco Suáre zn (1548 -1,61 7) kehitt ärnä molinis tinen a oluntarismi on libertarismin muoto, jonka Molina muotoilee seuraavasti: "Sellaista toimijaa kutsutaan vapaaksi, joka, kun kaikki tekemisen rekvisiitat on annettu, voi tehdä ja olla tekemättä, tai voi tehdä jotakin siten, että hän voi myöskin tehdä jotakin vastakkaista" (Molina 1595/1953,2.3); "Mielestäni vapaus on tahdossa, ei ymmärryksessä. [...] Siten, vaikka intellektuaalinen ¿ Skolastista ja myös Leibnizin kayttamaa terminologiaa seuraten kutsunvalintaa edeltäviä ehtoja tai vaikuttavia tekijöitä rekvisiitoiksi (lat. requisitus). Leibnizin mukaan tapahtuman rekvisiitat sisält¿iv ät kaikki sen edeltävät ehdot, siis valintojen yhteydessä myös itse tahdon. Esim. A63 587 / DSR 113 (1676): "Jonkin rekvisiitta on se, jota ilman se ei voi olla olemassa. Jonkin kaikkien rekvisiittojen yhdistelmä on sen koko syy. Mikaan ei ole ilman perusteita, sillä mikään ei ole ilman revisiittojensa yhdistelmää." (Ilmoitan viitteissä alkukielisen lähteen lisäksi englannintai (ensi sijassa) suomenkielisen lähteen (paitsi silloin kun nämä ilmenevät kirjallisuusluettelosta).) Valintojen yhteydessä on kuitenkin luontevaa käsitteellisesti erottaa tahto muista, ns. ulkoisista rekvisiitoista (ks. 464 1380 / CPS 123 (1677), A63133 / CPS 69 (1672-73?)). Käytän sanaa rekvisiitta tällä jälkimmäisellä tavalla, siis tahto itse poislukien. sKs. esim. A63133 / CPS69 (1,672-73?); A641408 / CPS137 (1,678-81?); A641450-52 / SLT 105-7 (1680-84?); LA 38; DM 13; MP L13-14 (n. 1689); 1'36 572 (1695); Gr 479-80 / SLT 96-97 (1699-1703?); NE 2.21.8 (466 175),2.21.25 (A66182-83),2.2L.47-49 (A66195-99); G3 471, / WF 180U $70a); G3 40L-2 / AG 194-95 (1707); T 43, 45, 47, 51., 53,132, 282, 310, 367, 369, 37L, k14; LC 5.4, 5.15. Kommentaarikirjallisuudesta, ks. esim. Sleigh et al. 1998,luku 7; Davidson 2005,238-42; Murray 2005,202-4;Imlay 2002. Murray 2004 ja Sleigh et al.1999,luku 1, esittelevät mielenkiintoisella tavalla aiheen Leibnizia edeltavaa historiaa. 56 Ari Maunu dispositio ja tieto olisivat samat [..], tahto voi sisäsyntyisen vapautensa ansiosta tahtoa tai olla tahtomatta' (ibid.,2.9). Lelbntz muotoilee tämåin vastustamansa näkemyksen mm. seuraavilla tavoilla: ollakseen vapaa toimijalla on oltava "valta tehda taikka olla tekemättä, kun kaikki tekemisen rekvisiitat ovat annetut, ja kaikki on yhtalaistä niin kohteessa kuin toimijassakin" (464 1380 / CPS 123, L677); "sen jälkeen, kun kaikki tiedetään ja on otettu huomiooru [toimijoiden] vallassa on yha tahtoa, ei ainoastaan sitä mikä miellyttää eniten, vaan myös tämän nimenomaista vastakohtaa" (NE 2.21.25 (A66182)).6 Molinistisen voluntarismin mukaan indffirenssl on vapaan valinnan välttämätön edellytys. Tällä tarkoitetaan, että tahto, tehtyään valinnan tietyssä tilanteessa eli tiettyjen rekvisiittojen alaisuudessa, ei tahtonut vapaasti, ellei tämä tahto olisi voinut (eti ellei sen vallassa ollut) tahtoa jotakin muuta kyseisessä tilanteessa. (Tämä on yksi versio nykykeskustelussa tärkeänä pidetystä "vaihtoehtoisten mahdollisuuksien periaatteesta" : vapaus edellyttää, että valitsijalla on aidosti tarjolla vaihtoehtoja.) Voluntarismin mukaan vapaan tahdon on oltava valintahetkellä sillä tavalla indifferentti vastakkaisten vaihtoehtojen suhteery että tahdolla on kyky tai valta ikään kuin determinoida itseään r ekv islitoista valittamattä (Greenbe r g 2005, 219 -20 ; 200 6) . Leibniz esittää useita vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille. Käsittelen tässä kirjoituksessa kahta merkittavintä Leibnizin esittämää kritiikkiä, joista ensimmäinen perustuu riittävän perusteen periaatteeseen ja toinen näkemykseen tahdon luonteesta. 6 Ks. myös A63132-33 / CPS67-69 (L672-73?), A641775 / L204(1678?), T k1. Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille 57 3. Riittävän perusteen periaate ja perustelematon erottelu Kuten yllä esitin, molinistisen voluntarismin mukaan (vapaa) tahto on valinnan hetkellä indifferentti vastakkaisten vaihtoehtojen suhteen: tahdolla on rekvisiitoista riippumaton kyky tai valta determinoida itseään. Leibniz vastustaa jyrkasti tällaista käsitystä tahdosta han pitää sitä silkkana harhamana (kimairana) eli silla tavalla täysin sisalltittomänä, ettei se voi tarkoittaa mitään (eivätka sen esittäjätkään siten ymmärrä, mitä esittävät).7 Lelbrjz sanoo toistuvasti, että molinistinen voluntarismi ja erityisesti siihen sisaltyva indifferenssioletus on virheellinen, koska se rikkoo riittävän perusteen periaatetta (lyh. RPP). Tämä periaate sanoo, että kaikelle on riittävä peruste (tai syy), joka selittää, miksi juuri se, eikä mikään muu, on olemassa (tai on voimassa tai tapahtuu tms.): "mikään ei ikinä tapahdu ilman syytä tai perustetta, jonka mukaisesti se määräytyy" (G3 402 / AG194,1707); "mikään ei ole ilman, että onriittävä peruste sille, miksi se on ja miksi se on siten kuin on eika millaan muulla tavalla" (LC3.7); "mikään ei tapahdu ilman perustetta, ja sille oltava peruste, miksi jokin tietty olio on olemassa pikemmin kuin jokin toinen olio" (G7 289 / MP L45, n.1697); "mikään ei tapahdu missään ilman että hän, joka ymmärtää, ymmärtää sille perusteen, toisin sanoen ymmärtää, miksi asiat ovat tietyllä tavalla eivätka millaan toisella tavalla" (A641'656-57 / AG 96, 168e?).8 7 Ks. esim. '\63 135 / CPS73 (1672-73?), A641380 / CPS 123 (1677),G7 111. / SLT 95 (1.690-95?), G3 471 / WF 180 (1704), G3 401 / AG 194 (1707); T 48,175,303-5, 308,31.4,319-20, 365,367, k2, k3, k23; LC 3.7, 4.2. 8 Ks. esim. Cover & O'Leary-Hawthorne 1999,1uku5; Belot 2001; Pruss 2010, erit. luvut 2, 5 ja 9. 58 Ari Maunu Neljtinnessä kirjeessään Samuel Clarkelle Leibniz kirjoittaa seuraavasti: "Síinä, mikä on absoluuttisen indifferenttiä, ei ole mitään perustaa valinnalle eikä siten [...] tahdolle, sillä valinnan on perustuttava jollekin perusteelle tai prinsiipille' (LC 4'1). Siten: Kaikki teot or¡at määräytyneitri eiatitkri ikinä indffirentteiä. Silla aina on olemassa peruste, joka inklinoi tiettyyn toimintaan pikemmin kuin toiseery koska mikään ei tapahdu ilman perustetta. Nämä inklinoivat perusteet eivät ole nesessitoivia eivätkä ne mitätöi kontingenssia eivätkä vapautta. Indffirenssiaøpøus on mahdoton, iopa siinä määrin ettei sitä voi olla missääry ei edes Jumalassa. Sillä Jumala määrää itseään tekemään seru mikä on parasta' Ja luotuja määräävät aina sisäiset ja ulkoiset perusteet. (G7 110 / SLT 94,L690-95?)e Toisinaan väitetään (tai ainakin epäillään) Leibnizin tällaisen kritiikin perustuvan siihen virheelliseen luuloon, että molinistisessa voluntarismissa oletetaan toimijoiden tekevän valintoja ilman mitään syitä, perusteita tai motiiveja. Michael Murrayn (1995,83 (viite 25)) mukaan"Lelbriz saattaa tässä kohdassa ymmärtää molinistit väärin, uskoen heidän näkemyksensä olevan, että valinnat ovat vapaita vain jos ne esiintyvät tilanteissa, joissa toimija on täysin indifferentti tarjolla olevien vaihtoehtojen suhteen". Robert C. Sleigh (2005,158 (viite 73)) kirjoittaa puolestaan seuraavasti: Leibniz arvosteli molinistista vapauskäsitystä joka kaanteessä. Voidaan kysyä, pystyttikö Lelbníz olkiukon, sillä Molinan vapauskäsitykseen ei kuulu se, että "kaikki on e RPP:hen perustuvista argumenteista indifferenssivapautta vastaan, ks. myös 4641380 / CPS123 (1,677); NE 2.21.13 (A66179),2.21.47 (A66 19 6) ; T 48, 303, 320, 362, k3 ; G2 420 (17 11) ; G3 529 (17 11) ; LC 4.1'. Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille 59 yhtalaista seka toimijan ulkopuolella että h¿inen sisäpuolellaan". [...] Tallainen Molinan vapauskäsityksen luonnehdinta [...] o.t kuitenkin epätarkka [...].10 Sean Greenbergin (2005, 2L8) mukaan Leibniz "väittää molinistisen vapauskasityksen vaatimasta indifferenssistä seuraavary että toimija voisi valita ilman mitään perusteita". Greenberg (ibid.) jatkaa: "tällainen kritiikki ei koske molinistista kantaa, koska molinistit eivät itse asiassa väitä, että vapaa toimija valitsee ilman perusteita" . "}i4ltâ. molinistit véittävät", Greenberg (2006) jatkaa toisaalla, "on että perusteet [...] eivät riitä tahdon determinoimiseksi: vapaa valinta edellyttää tahdon determinoivan itseään tilanteessa, jossa mieli taltaa perusteet ja motiivit" . Leibniz ei kuitenkaan langenne tällaiseen Molinan teorian aliarviointiin haneltä tuskin on jäänyt huomaamatta esimerkiksi aikaisemmin lainatun (ensimmäisen) Molina-tekstin jatko, jonka mukaan valintaa ohjaa ymmänys: "vapaa valinta [...] ei ole mitään muuta kuin tahto [...], jota ohjaa sitä edeltävä järjen arvostelma" (Molina 1595 / 1953, 2.3). Toiseksi ja merkittävämmin kritisoiduissa kohdissa Leibniz tarkastelee kuuluisaaBuridanin ansi -ajatuskoetta eli kuviteltua tilannetta, jossa vaihtoehdollle on perusteet, mutta nämä perusteet ovat tørkalleen yhtä painavat, eli vaihtoehdot eivät erotu toisistaan rekvisiittojen painoarvojen perusteella.ll Murray (1995,83 (viite 25)) ilmaisee selkeästi Leibnizin motiivin tämän ajatuskokeen esille ottamiselle : Buridanin aasi -tapauksella molinistit yrittävät vain havainnollistaa teesiä indifferenssivapaudesta [...:] jos vapaa luotu olisi sellaisessa tilantessa, se voisi kumminkin tehda valinnan. [Kursiivi poistettu.] 10 Ks. myös Sleigh et a\.1998,1259. 11 Buridanin aasi -tyyppisistä ajatuskokeista, ks. Rescher 1969 (sisaltaa kattavan katsauksen aiheen historiaan). 60 Ari Maunu Leibniz painottaa, että valinnan tai päätöksen hetkella tuyUy olla suuntaan tai toiseen lopullinen yllyke tai sysäys, josta tuo valinta juontuu. Sitä seuraa yllykkeen "määräämä" toiminta. Jos ei ole yllykettä, ei ole toimintaakaan (kuten Buridanin aasin tapauksessa). Leibniz kirjoittaa seuraavasti (T 48, T k20): Tämä tasapainoindifferenssin väärä idea oli hyvin kiusallinen molinisteille. Heiltä kysyttiirç ei ainoastaan miten on mahdollista tietää mihin suuntaan absoluuttisen määräämätön syy [tahto] määräytyisi, vaan myös miten on mahdollista, että siitä, jolle ei ole mitään lähdettä, kumpuaisi lopulta määräytyminen:jos sanotaan kuten Molina, että tämä on vapaan syyn etuoikeus, ei sanota yhtaan mitään [....] Syyllä [tahdolla] on oltava toimimisen dispositio [Kursivointi minun.] Lopuksi, vaikka [ulkoiset] objektit eivät määräisi vapaata voimaa [so. tahtoa], se ei voi koskaan olla toiminnan suhteen indifferentti silloin kun se on juuri toimimaisillaary koska toiminnalla on oltava alkulähde toimimisen dispositiossa [...]. Ju tämän disposition olemassaolo nimenomaan [tarkoittaa että ei ole] silkkaa indifferenssiä, ja jos sielu antaisi itselleen tämän dispositiory täytyisi olla toinen predispositio tälle antamiselle. Siten kuinka kauas hyvänsä mentäisiin taaksepäin, sielussa ei kohdattaisi koskaan silkkaa indifferenssiä sen omia akteja kohtaan. Lyhyesti sanottuna ellei valinnan oleteta tapahtuvan täysin satunnaisesti (jolloin sitä tuskin voi sanoa vapaaksi valinnaksi), on oltava jokin lopullinen tai äärimmäinen resoluutio, joka määrittää valinnan (tai on valinta) siten absoluuttista indifferenssiä ei viime kädessä ole olemassa. Leibnizin RPP:hen perustuva vastaväite voidaan eksplikoida kayttaen apuna William Jamesin (1992, 57 3 -7 4) esittämää j a myös Peter van Inwagenin (197 4, 9 -10 ; 1983, 141 ; 1993, 18 6 -87 ; 1997, 227 -28 ; 2000, 1,4-17) hyödyntämää aj atuskoetta, j ossa toistetaan täsmälleen samaa valintatilannetta kuvitellaan vaikkapa, että jonkin ajan kuluttua tietystä valintatapahtumasta Jumala kelaisi maailmanhistoriaa, aina uudestaan ja uudestaan, Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille 61 takaisin tuohon valintatapahtumaan, jolloin siis kullakir:- " ajokerralla" valitsija olisi tarkalleen samassa tilanteessa eli håinellä olisi täsmälleen samat rekvisiitat valinnalleen (han ei siis tietenkään muistaisi muiden ajokertojen valintojaan). Determinismi siis näkemys, että tulevaisuus on vääjäämätön eli että (kunakin ajanhetkenä) on vain yksi mahdollinen tulevaisuus sitoutuu siihery että sama tahto tekisi joka ainoalla ajokerralla saman valirìnan, siis että historia toistaisi itseätin (vrt. van Inwag en 197 4, 9 -10 ; 1983, 1,41,; 1993, 187 ; 1997, 228). Sen sijaan molinistisesta voluntarismista (kuten muistakin libertarismin versioista) ilmeisestikin seuraa, että vapaa valitsija tekee (ajoja ilman yltuajaatoistettaessa) joillakin ajokerroilla tämän ja joillakin muilla tuon valinnan, siis esim. ajokerralla m valinnan A ja ajokerralla n jonkin muun valinnan B. Van Inwagen (1983, 127 -30, L40 -41) havainnollistaa tätä kuvitteellisella esimerkillä varasteluun taipuvaisesta henkilöstä, jolla on tilaisuus varastaa kolehtilipas. Toisaalta hän on ahne ja paatunut mutta on toisaalta luvannut äidilleen tämän kuolinvuoteella olevansa jatkossa rehellinen. Hän on vapaa kyseisessä valintatilanteessa, sanoo van Inwagen (L983, 1,41) vain, jos han joillakin toistokerroilla varastaisi lippaan (rekvisiittana mm. ahneus) ja joillakin jättäisi varastamatta (rekvisiittana mm. lupaus). Nähdäkseni Leibnizin RPP:hen perustuva kritiikki molinistiselle voluntarismille el ole väite, että tämän teorian mukaan valitsijat tekevät valintoja ilman mitään perusteita, v aantse, ettei se pysty selittämääry miksi eri toistokerroilla tahto tekee eri valinnan: miksi tahto T tekee valinnan A ajokerralla m ja valinnan B ajokerralla ry vaikka valintatilanne, jossa T on, on näillä kerroilla tarkalleen sama, ts. vaikka "kaikki on yhtalaistä niin kohteessa kuin toimijassakin" eli valintatilanne on tarkalleen sama, mukaøn lukien tahto T l/se. RPP:n riittävyysvaatimus ja sen määre "eikä mitään muuta" ovat tässä tärkeitä: voidaan kenties sanoa, kuten determinismin kieltävä van Inwagen esittää, että esimerkin varkaalla oli kaikilla ajokerroilla syyt tai perusteet valinnalleen (toisilla kerroilla ahneus ym., toisilla lupaus ym.), mutta tosiasiassa RPP sulkee pois tällaiset "toisinaan sitä, toisinaan tätä" -oletukset. 62 Ari Maunu Voluntaristi voi yrittää vastata tähän kritiikkiin ensinnäkin, että RPP ei pidä paikkansa tai että ainakaan sitä ei voida todistaa todeksi. Näin saattaa olla, mutta tämä vastaus on hy'vin epätyydyttävä: Vaikkei RPP:lle olisi todisteita, on erittäin kyseenalaista kannattaa teoriaa, jossa tehdään jokin erottelu ilman mitään perusteita. Kysymys on todistustaakasta: riittävän perusteen periaatteeseen vetoajan ei niinkään tarvitse todistaa tätä periaatetta; rlittàä, että hän osoittaa, että kritisoitavassa teoriassa käsillä olevassa tapauksessa voluntarismissa tehdään erottelu, jonka tekemistä tässä teoriassa ei voida perustella. Siis oikeastaan viime kädessä voluntarismin kritiikissä ei tarvitse suoranaisesti vedota (epailtavissä olevaan) RPP:hen.12 Toiseksi voluntaristit voivat vastata, että relevantti erottelu (siis eri valinta eri ajokerroilla) aoidøøn tehdä heidän teoriassaan: he voivat sanoa, että vapaan tahdon määrittelevä tekijä nimenomaan on, että se voi täysin identtisessä tilanteessa (siis esimerkiksi eri ajokierroksilla) tehdä jonkinvalinnan sekä myös jonkin tälle vastakkaisen valinnan. Tällaisesta strategiasta Leibniz toteaa, että "jos sanotaan kuten Molina, että tämä on vapaan [toimijan] etuoikeus, ei sanota yhtaan mitään" (T 48), millä Leibniz tarkoittaa, että haasteeseen "selitä tahdonvapaus" annetaan tässä vastaus "tahto nyt vain on sellainen, että se voi tehdä vastakkaisia valintoja tarkalleen samassa tilanteessa". 4. Tahdon luonne Molinistisen voluntarismin kannattajien keskeinen oletus, että valintahetkella tahto "determinoi itseään" on Leibnizin mukaan hyödytörç koska se johtaa regressioon (kuten jo yllä nähtiin): "Mitä tulee itse aolitioon [eli tahdonaktiin], on virheellistä sanoa, että se on vapaan tahdon kohde. Tarkkaan ottaen me tahdomme toimia emmekä tahdo tahtoa; muutoin voisimme myös 12 Kiitän tästä viimeisestä huomiosta Ajatuksen anonyymiä arvioijaa. Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille 63 sanoa, että tahdomme meillä olevan tahtoa tahtoa, ja tämä jatkuisi äärettömyyksiin" (T 51¡.t: Tahto valinnalle relevantissa katsannossa tulee ottaa kokonaisuutenø siten että toisin kuin voluntaristit ajattelevat valinnan hetkellä ei ole tahtomisen tahtomista vaan ainoastaan toimimisen tahtomista (tai jonkin tahtomista simpliciter); "tahtomisen tahtominen" on tarpeeton regressio, joka ei selitä mitään: kuvittelemme, että meilla on valta uskoa ja haluta mitä mielimme, mutta todellisuudessa tälle vallalle ei ole mitään perustaa: me emme halua haluta vaan haluamme tehda ja omata. Me emme valitse tahtoamme, koska tämä tapahtuisi jonkin toisen tahtomisen pohjalta,ja niin edespäin, äärettömyyksiin. Sen sijaan me valitsemme objektit; kullakin valinnalla ja kullakin tahdolla on syynsä, mutta koska ne ovat usein meiltä piilossa ja siten me emme aina tiedä niitä, uskomme olevamme niistä riippumattomia [...]. (G. 482 / SLT 99,1699-1703?¡r+ Lisäksi jotta tahdolla olisi kyky "determinoida itseään", se tarvitsisi, absurdisti, oman "pikku ymmärryksensä", kuten Leibniz huomauttaa kohdassa T k16: "Jotta tahto voisi tehdä arvostelmia tai tiedostaa perusteet ja inklinaatiot, jotka ymmärrys tai aistit sille tarjoavat, sillä tulisi tarjotun ymmärtääkseen olla itsessään toinen ymmärrys." Keskeisin kohta Leibnizin kritiikissä voluntaristien tahtokasitykselle on htinen näkemyksensä, että voluntaristeilla on virheellinen kuva tahdon luonteesta. Viidennessä kirjeessään Samuel Clarkelle Leibniz kirjoittaa, että motiivit eivät vaikuta mieleen kuten painot vaakaary vaan pikemminkin mieli toimii motiivien vaikutuksesta, 13 Vrt. Davidson 2005, 240;Murray 2004,6 fa viite 6). 1a Ks. myös esim. 421 187 (117) / L 1.47 (1671); A641-408 / CPS 137 (1678-81?); A641.447 / AP.66 (1680-8a?);G4362 / L388-89 (1692); NE 2.21.23 (A66182); T 301, !irs,h6,k1.6,k20. 64 Ari Maunu jotka ovat sen toimintadispositioita. Ja tämän vuoksi uskoteltaessa, että mieli toisinaan suosii heikkoja motiiveja vahvojen sijaan tai jopa sellaista, mikä on motiivien kannalta indifferenttiä [...], erotetaan mieli motiiveista ikään kuin ne olisivat mielen ulkopuolella [...] ja ikäan kuin mielella olisi motiivien lisäksi muita toimintadispositioita, joiden perusteella se voisi hylätä tai hyväksyä motiivit. Mutta tosiasiassa motiivit ovat kaikki dispositiot, jotka mielella voi olla vapaan tahdon mukaisessa toiminnassa, sillä ne sisältävät, eivät ainoastaan perusteet, vaan myös passioista ja muista edeltävistä impressioista nousevat inklinaatiot. Näin ollen jos mieli asettaisi heikon inklinaation vahvan edelle, se toimisi vastoin itseään ja toisin kuin on sen dispositio toimia. (LC 5.15.)15 Leibnizin mukaan sellainen teoria tahdosta, jossa oletetaan, että valinnan hetkellä tahto itse jollakin tavalla "tarkastelee" ja" determinoi" itseääru on virheellinery sillä tahto on kasitettava yhtenäisenä kokonaisuutena siten, että se mikä tahto on märirittyy juuri sen perusteella, minkä valinnan se tekee kussakin valintatilanteessa. On kestämätöntä olettaa, että tietty tahto tekisiiokin muun valinnan, silla tama olisi sen toimimista "vastoin itseään", vastoin olemustaan. Toisin kuin voluntaristit väittävät, tälle rumenomaiselle tahdolle ei ole rekvisiittojen lisäksi mitään muita vaikuttavia tekijöitä, joista vaihtoehtoinen valinta voisi juontua. Ei ole mitätin ikään kuin "toistatahtoa" , jolla olisi kohteena "ensimmäinen ta]¡rto" me emme voi Leibnizin mukaan määrätä tahtoamme silla tavalla kuin voluntaristit esittävät; toimijassa ei ole mitään lisäkomponenttia, joka voisi aikaansaada tuollaisen määräämisen valinnan hetkella.t6 Siten esimerkiksi se, että edella esitetyn tapauksen varas varastaa kolehtilippaan tarkoit taa Leibnizin mukaan yksinkertaisesti vain sitä, että hänen tahtonsa on sellainery että han toimii 1sVrt. Hobafi1934,13. 16 Lisäksi voidaan kysyä, millä perusteella voisimme sanoa tahdon väitetyn "itsensä määräämisen" olevan vapaata. Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille 65 näin kyseisessä tilanteessa. Hän varastaisi kaikissa ajoissa (siis kaikissa tarkalleen saman tilanteen toistoissa), sillä varastamattajättäminen tarkoittaisi, että hänen tahtonsa "toimisi vastoin itieaan". Koska tämän varkaan tahto on mikä on ja rekvisiitat ovat tarkalleen samat, ei ole mitään lähdettä, josta kumpuaisi eri valinta eri ajokerroilla. voluntaristinen näkemys tahäosta ja sen toiminnasta valintatilanteissa on virheellinen: Valinnan hetkellä ei ole "tahtomisen tahtomista" (tai ainakin sellaisen olettaminen on hyödytönta).tz 5. Yhteenveto Molinistisessa voluntarismissa (ja nähdäkseni myös nykyisissä libertaristisissa teorioissa)18 oletetaan, että tahdolla, jotta se olisi vapaa, on oltava kyky tai valta "determinoida itseään" ja tehda eri valintoja täsmälleen samassa tilanteessa. Yllä esittamani Jamesilta javanlnwagenilta peräisin oleva toistuvia ajoja sisäliarra u¡utntkoe selventää tätä näkemystä:voluntaristit (ja muutkin libertaristit) halunnevat väittää tahdonvapauden implikoivan eri valintoja eri ajokerroilla. Leibniz kritisoi tätä näkemystä siitä, että se rikkoo riittävän syyn periaaletta, tai viime kädessä siitä, että tässä näkemyksässa iehdaän perustelemattomissa oleva erottelu: ei näytä olevan mitään selitysta sille, miksi sama tahto tekisi eri ajokerroilla eri valinnan. Lisäksi voluntaristien oletus "itseään determinoivasta" tahdosta johtaa regressioon eikä lainkaan selvennä 17 Voidaan esittää vastaväite, että koska Leibniz on "superessentialisti" hänen mukaansa mikä hyvänsä tietystä oliosta A vahaisimmässäkään määrin eroava olio ei voisi olla A hänen väitteensä, että sama tahto tekisi tarkalleen samassa tilanteessa aina saman valinnarL on triviaali ja epäkiinnostava. vastaus: Leibnizin kohdassa LC 5.15 esittämä perusielutahtokasitykselleen siis sille että valinnat määrittävät tahàon fts. ylla) on täysin riippumaton superessentialismioletuksesta. (Leibnizin superessentialismista, ks. esim. Cover & O'Leary-Hawthorne1999,luku 3.) 1s Ks. esim. Kane 2011, osa VI; Clarke 2003. 66 Ari Maunu tahdonvapauskysymystä. Leibnizin mukaan tahto määrittyy juuri sen mukaary mitä valintoja se kulloistenkin rekvisiittojen perusteella tekee voisimme sanoa, että kutakin tahtoa kuvaa tyhjentävästí funktio (matemaattisessa mielessä) rekvisiitoista valintoihin.ts Turun yliopisto Kirjallisuus Belot, Gordon (2001), "The Principle of Sufficient Reason", lournøl of P hil o s oplty 98 (1), 55 -7 4. Clarke, Randolph (2003), Libertørian Accounts of Free Will, New York: Oxford University Press. Cover, Jan A. & O'Leary-Hawthorne, John (1999), Substønce snd Indiaiduøtion in Leibniz: An Essøy in Metøphyslcs, Cambridge: Cambridge University Press. Davidson, Jack D. (2005), " Video Meliora Proboque, Deteriorø Sequor: Lelbniz on the Intellectual Source oÍ Sin" , teoksessa Rutherford, Donald & Cover, Jan A. (toim.), Leibniz: Nature and Freedont, Oxford: Oxford University Press, 234-54. Davidson, Jack D. (201,4), "Leibniz on Free Wlll", teoksessa Look, Brandon C. (toim.), The Bloomsbury Compønion to Leibniz, Lontoo: Bloomsbury,208-22. Greenberg, Sean (2005), "Lelbniz against Molinism: Freedom, Indifference, and the Nature of the Will", teoksessa Rutherford, Donald & Cover, ian A. (toim.), Leibniz: Nøture and Freedom, Oxford: Oxford University Press, 217 -33. Greenberg, Sean (2006), Kirja-arvostelu: James A. Harris, Of Liberty and Necessity: TIrc FreeWill Debate in Eighteenth-Century British PhiIosophy (Oxford University Press, 2005), Notre Dsme Philosophical Reaiew s, ndpr.nd.edu. Katsottu 15.6.2015. Hobart, R. G. (1934), "Free Will as Involving Determinism and Inconceivable without It", Mind 43(169),1-27. Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille 67 lfilay, Robert A. (2002), "Leibniz on Freeclom of the Will: A Vindication", S tu dia Le ibni tianø 34(1), 8L -90. van Inwagen, Peter (1974), "4 Formal Approach to the Problem of Free Will and Determinism", Theoria 40(1),9-22. van Inwagen, Peter (1933), An Essay on FreeWill, Oxfotd: Oxford IJniversity Press. van Inwagen, Peter (1993), Metaphysics, Boulder: Westview. van Inwagen, Peter (1997), "Against Middle Knowledge", Midzuest Studies in Philosophy 21,225-36. van Inwagen, Peter (2000), "Free Will Remains a Mystery", teoksessa Tombeìlin, ]ames E. (toim.), Pltilosophicnl Perspectiaes L4: Action snd Freedom, Malden: Blackwell, 1-L9' James, William (1992), "The Dilemma of Determinism", teoksessa fames, William (1992), Writings 1878-1899, New York: Library of America, 566-94. (Alkuperäisjulkaisu L884: Unitarian Reuiew 22, 1.93-224.) Kane, Robert (toim., 201\), The Oxford Høndbook of FreeW\II (2. p.), Oxford: Oxford University Press. (A) Leibniz, G. W. (1923-), Sämtliche Schriften und Briefe (Reihe 1-8), toim. Berlin-Brandenburgischen Akademie der Wissenschaften ym., Berliini ym.: Akademie Verlag ym. Viittaukset sarjaan, osaan ja sivuun (esim. A641380: satia 6, osa 4, sivu 1380)' Viittaukset voiyymiin 421 sekä toiseen, laajennettuun painokseen (2006) että sulkeissa ensimmäiseen painokse en (1926). (AG) Leibniz, G.W. (1989), PhilosophicøI Essøys, toim. & kaant' R' Ariew & D. Garber, Indianapolis: Hackett. (AR) Leibniz, G.W. (2011), Filosofisiø tutkielmiø, toim. T. Aho & M. Roinila, Helsinki: Gaudeamus. (CPS) Leibniz, G. W. (2005), Confessio philosophi: Pøpers Concerning the Problem of EaiI, L67L-1678, toirn. & käänt. R. C. SleigLu New Haven: Yale University Press. (DM) Leibniz, G. W. (1'686), Discours de métnplrysique, A641529-88 / AR 83-120 (suom. A. Repo). Viittaukset pykalittain. (DSR) Leibniz, G. W. (1992), De Summa Rerum: Metaplrysical Pøpers 1675-L676, toim. & käänt. G. H. R. Parkinsory New Haven: Yale University Press. (G) Leibniz, G. W. (1875 -90), Die philosophischen Schriften aon Gottfried Wilhelm Leibniz (Bände 1'-7), toit:r:.. C. I. Gerhardt, Berliini: Weidmann. Uudelleenjulkaisu, Hildesheim: Olms, 1960-61. Vlittaukset osaan ja sivuun (esim. G3 47L: osa3, sivu 471). tg Kätän Aj øtuksen anonyymejä arvioijia hyödyllisistä huomautuksista. 68 Ari Maunu (Gr) Leibniz, G. W. (1948), Textes inédits d'npres les mønusuits de Ia bibliothèque proainciøle de Hanoare, toim. G. Grua, Pariisi: Presses Universitaires de France. (H) Leibniz, G. W. (1985), Theodicy: Essøys on the Goodness of God, the Freedom of Møn nnd the Origin of Eztil, toim. A. Farrar, käänt. E. M. Huggard, Chicago: Open Court. (L) Leibniz, G. W. (1969) , Philosophical Pøpers and Letters (2.p), toim. & käänt. L. Loemker, Dordrecht: Reidel. (LA) Leibni z, G. W . (1686-91), Leibniz-Arnauld-kirjeenvaihto, G2 II138 / AG 69-90 (osittain) & LAM. Osittainen suomennos: AR 12150 (suom. A. Repo). Viittaukset sivunumeroihin G2:ssa. (LAM) Leibniz, G.W . (1967), The Leibniz-Arnøuld Correspondence, toim. & käänt. H. T. Masor¡ Manchester: Manchester University press. (LC) Leibni z, G. W . (1715 -16), Leibniz-Clarke-kirjeenv aihro, GT Z4S440 / AR 347-422 (suom. M. Roinila & J. Siukonen). Viirtaukset Leibnizin kirjeisiin pykälittäin. (MP) Leibniz, G.W. (1973), PhilosophicøIWritings, toim. G. H. R. parkinson, käänt. M. Morris & G. H. R. Parkinson, Lontoo: Dent. (NE) Leibniz, G. W. (n. 17 04), N ouu eaux essais sur l' entendement humøin, 1'66 43-527 / NERB. Viittaukset kirjarç luvun ja pykalan mukaary sulkeissa 466-sivunumero. (NERB) Leibniz, G. W. (1981), New Essøys on Humøn LJnderstønding, toim. & kaant. P. Remnant & J. Bennett, Cambridge: Cambridge University Press. (P) Leibniz, G.W. (1966), Logicøl Pøpers: A Selection, toim. & käänt. G. H. R. Parkinsor¡ Oxford: Clarendon Press. (Schr) Leibniz, G.W. (1965), Monadology ønd Other Philosophicat Essays, toim. & käänt. P. Schrecker & A. M. Schrecker, Indianapolis: Bobbs-Merrill. (SLT) Leibniz, G.W. (2006), The Shorter Leibniz Texts: A Collection of Neut Translations, toim. & käänt. L. Strickland, Lontoo: Continuum. (T) Leibniz, G. W. (1710) , Essais de Théodicée sur labonté de Dieu,løliberté de I'homme et l'origine du mal, G6 21-462 / H S. Schr 114-47. Yättaukset pykälittäin. (Esim. 'T 41' väft.aapykälään 41 pääesseissä, 'T h5'pykälään 5 kirjoituksessaReflexions surl'ouurøge que M. Hobbes ... ja'T kl' pykälään 1 kirjoituksessa Remarques sur le Liare de l'origine du mal ....)T 405-17 ja T h suomeksi: AR 306-24 (suom. P. Korkman ja M. Roinila). Leibnizin vastaväitteitä molinistiselle voluntarismille 69 (WF) Leibniz, G.W. (1997), Leibniz's 'New System' rtnd Associate.d Con-' temporøry Texts, toim. & käänt. R' S. Woolhouse & R. Francks, Oxford: Clarendon Press' Molina, Luis de (1595/1953), Liberi ørbitrü cum gratiae donis, diaina prøescientiø, prouidentia, prøedestinøtione et reprobøtione, Conco,rdia (3. þ.¡, Attt-"tpen,1595 (1. p.1588). Kriittinenlaitos: toim' J' Rabeneck, ixu c Madild: Collegium Maximum & Soc. Edit. "Sapientia" ,1953' It/Iurray, Michael J. í995), "Lelbniz on Divine Foreknowledge of Future Contingents and Human Freedom", Philosophy ønd Phenomenological Reseqrch 55(1), 75-108. Murray", Michael J. Q004), "Pre-Leibnizian Moral Necessity", Leibniz Reuiezn L4,1-28. Murray, Michael J. (2005), "spontaneity and Freedom in Leibniz", teoks"essa Rutherford, Donald & Cover, jan A' (toim', 2005), Leibniz: Nature ønd Freedom, Oxford: Oxford University Ptess, 194-216' Pink, Thomas (1998), "WilL,The" , Routledge Encyclopediø of Philosophy Online, www.rep.routledge.com. pruss, Alexander R. (2006), The Principle of Sufficient Reason: A Reøssessment, Cambridge: Cambridge University Press' Rescher, Nichohsllg 69), " Choice without Preference: A Study of the History and of the Logic of the Problem of 'Buridan s Ass"', teoksessa Rescher, Nicholas (1969), Essøys in Philosophical Analysís, Pittsburgh: University of Pittsburgh Press, 111-57 ' Sleigh, RoÉert C. & Chappell, Vere & Della Rocca, Michael (OOS¡, "Determinism and Human Freedom", teoksessa Garber, òaniel & Ayers, Michael (toim.), The Cømbridge History of Seaen' t eenthcentury Phito sophy, cambrid ge : cambrid ge university Press, 1195-1278. Sleigh, Robert C. (2005), Introduction & Notes, teoksessa Leibniz, G' Ñ., Confessio philosophi: Pnpers Concerning the Problem of E-ail, 1671' 1.678,toim.&käänt.R.C.Sleigh,NewHaven:YaleUniversity Press, xix-Ii,143-74.