ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 59 Sfânta Taină a Spovedaniei. Dimensiunea eclesiologică şi morală (Sacrament of Confession. Ecclesiological and moral dimension) PhD. Bugiulescu Marin Scientific Researcher, Faculty of Theology and Sciences of Education of the Valahia University of Târgovişte, ROMANIA, E-mail: m_bugiulescu@yahoo.com. ABSTRACT English Abstract: This articles presents the Sacrament of Confession and the effects that it has both on the ecclesial community in general and for each believer in particular. The role of the Sacrament of Confession is: the elimination, cleansing and expiation of sins. The pages of Scripture we have revealed that the most important part of repentance is regaining the harice state before sin. The inner transformation of man through repentance is extremely important;God urges man to reject sin and return to Truth. All along the Scripture, repentance was presented and understood as the highest virtue, not only because it is a virtue in itself but because it creates a state of inner tension that continuously urges man to return to God. Romanian Abstract: Acest articol tratează despre Taina Spovedaniei și efectele pe care aceasta le are atât asupra comunității eclesiale, cât și pentru fiecare credincios în parte. Rolul Tainei Mărturisirii este: eliminarea, purificarea și iertarea păcatelor. În sfânta Scriptură importanța pocăinței este dată de recăpătarea stării harice avută înainte de comiterea păcat. De asemenea, este de o valoare extrem de mare este faptul că prin pocăință are loc transformarea lăuntrică a omului, prin care Dumnezeu ne îndemnă să respingem păcatul și să revenim la adevăr. De aceea pocăințaîn toată Scriptura a fost prezentată și înțelesă ca cea mai mare calitate, nu că este o virtute în sine, ci pentru că prin tensiunea interioară urgentează continuuîntoarcerea omului la Dumnezeu. Keywords: Sacrament of Confession, repentance, ecclesial, virtues, harice Introducere Sfintele Taine sunt mijloacele reale prin care membrii Bisericii se împărtăşesc de harul mântuitor și sfințitor ce izvorăște din jertfa și învierea hristică, de aceea reprezentă hrana cea spirituală a creştinilor. Ca lucrări sfinte tainele actualizează și permanentizează în chip văzut, harul nevăzut pe care Hristos prin Duhul Sfânt îl pogoară asupra credincioșilor și întregii Biserici. „Biserica e întruchipată în ele ca mădularele în inimă... Biserica se preface în ele, deoarece cele mai tari biruiesc, precum şi fierul vârât în foc se preface în foc, nu focul în fier" [1]. Sfintele Taine au fost instituite de Hristos şi încredinţate Bisericii pentru ca prin ele omul să primească harul Duhului Sfânt, să dobândeascăstatutul de creştin începând de la botez pentru a trăi în comuniune cu Hristos. Arătând cine este întemeietorul tainelor Sfântul Ambrozie întreabă retoric, zicând: „Cine este autorul Sacramentelor dacă nu Domnul Iisus?..." [2]. Prin Sfintele Taine Arhiereul nostru cel Mare, Mântuitorul Iisus Hristos, care a străbătut cerurile (Evrei 4,14)este prezent și lucrător, prin preoţia specială de succesiune ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 60 apostolică, cu toţi cei ce cred şi sunt uniți cu El ca stare harică a preoţiei împărăteşti, obștești (I Petru 2,9), vrednicie care presupune puritate și deci pocăința. Dat fiind faptul că viaţa omului în trup, chiar şi după botez, după purificarea de păcat (strămoşesc şi personal), este supusă senzualităţii și aplecată spre păcat, Hristos a întemeiat Taina Pocăinţei sau a Spovedaniei, prin care oamenii să fie restabiliți în har, iertațide păcate, de bolile spirituale, pentru a fi apți unirii cu Biseirca, și ridicări „la măsura vârstei deplinătăţi Lui" (Efes. 4,13). 1. Taina Sfintei Spovedanii din punct de vedere biblic şi dogmatic Sfânta Scripturăprezintă pocăinţa drept o necesitate a vieții omului, care după căderea în păcat a simțit nevoia de a se apropia de Dumnezeu. În întreg Vechiul Testament vedem cum Dumnezeu cheamă neîncetat pe oameni să se apropie de El, să intre în comuniune cu El pentru a avea astfel viaţa veşnică şi pentru a seîmpărtăşi de darurile sale (Osea 4,6; 6,1; 11,7; Amos 5,4; Sofonie 2,3; 3,13; Ieremia 3,7,14,22; Iezechiel 18,31). Dar în sine pocăința este un dar al lui Dumnezeu care răspunde efortului omenesc depus în vederea eliberării de păcat și de patimi. Tema pocăintei este apmlutratătă în psalmi, care pleacă de la drama omului îndepărtat de Dumnezeudatorită păcatelor sale: „până când, Doamne, mă vei uita până în sfârşit? Până când veiîntoarce fața Ta de la mine?" (12,1). De aici şi structura lui sufletească care este tulburată denumeroase şi puternice conflicte de conştiinţă (Ps.50), dar care îl îndreaptă către Creator „când Te-am chemat, m-ai auzit,Dumnezeul dreptăţii mele! Întru necaz m-ai desfătat! Milostiveşte-Te spre mine şi ascultărugăciunea mea" (Ps. 4,1). În Noul Testament pocăința este condiția primă a intrării în împărăţia lui Dumnezeu propovăduită şi întemeiată de Mântuitorul Iisus Hristos, prezentată sub trei aspecte. În primul rând se vorbeşte de o împărăţie ce se realizează în lăuntrul omului (Luca 17,21), adică în conştiinţa lui, în care pocăința este cea care o inițiază. Apoi de ceaa comuniunii cu ceilalţi credincioşi, în cadrul sacramental bisericesc(Matei 6,33; 21,43; Marcu 12,34). Iar în al treilea rând Împărăţia lui Dumnezeu este prezentată ca fiind şi cea din Ceruri, cea viitoare, împărăţie din care vor face parte toţi cei buni care au dobândit iubirea veșnică (Luca 16,16; 18,17; Matei 21,43), definiți dogmatic prin Biserica triumfătoare. Biserica din lume cea luptătoare are ca mijloace necesare dobândirii împărăţiei cereşti Sfintele Taine, prin care omul credincios intră în comuniune cu Hristos, pregustând bucuria veșniciei. Taina Sfintei Spovedanii, prin care Hristos săvârșitorul ei nevăzut oferă harul iertării păcatelor mărturisite cu căinţă în faţa episcopului sau preotului, a fost instituită odată cu suflarea Duhului asupra Apostolilor, în prima zi a învierii: „Luaţi Duh Sfânt, cărora veţi ierta păcatele le vor fi iertate, şi cărora le veţi ţine vor fi ţinute"(Ioan 20, 22-23). Mitropolitul Antonie Bloom, vorbind despre actul pocăinţei zice: „Când ne gândim la pocăinţă, vedem mereu imaginea obscură sau cenuşie a durerii, a unei inimi strânse, a lacrimilor, a unei tânguiri fără capăt pentru trecutul nostru, atât de întunecat şi de nevrednic. Nevrednic de Dumnezeu, de noi, de viaţa care ne-a fost dată. Aceasta este doar o parte a pocăinţei, mai bine zis trebuie să fie doar o clipă a ei. Pocăinţa trebuie să crească în bucurie şi lucrare. Fără acestea, pocăinţa este neroditoare, fără acestea, ceea ce putea deveni pocăinţă se transformă în regret, regret steril care de cele mai multe ori omoară forţa de viaţă în loc să o trezească, să o înnoiască" [3]. Pocăinţa este de fapt o metanoia (Μετάνοια, ας, ή se traduce pocăinţă, schimbarea gândului, convertire)o schimbare a minţii de la rău către bine. Prin Taina Pocăinţei, credinciosul primeşte iertarea de păcate, prin mărturisirea lor sinceră şi căinţa fierbinte, făcută în faţa preotului sau a episcopului, reprezentanţii văzuţi ai lui Hristos investiți haric în preoția de succesiune apostolică. „A fi iertat înseamnă că cineva te iubeşte într-atât de mult, încât este capabil să preia asupra sa păcatul tău şi să-l curme în sine"[4]. În asentimentul părinţilor înduhovniciţi, sub aspectul convertirii personale: „pocăinţa ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 61 este cotitura vieţii, răsturnarea gândurilor, schimbarea inimii ce ne întoarce cu faţa către Dumnezeu într-o nădejde plină de bucurie şi freamăt, în încrederea că, chiar dacă nu merităm mila lui Dumnezeu, Hristos a venit pe pământ nu ca să judece, ci ca să mântuiască, a venit nu la cei drepţi, ci la cei păcătoşi.... Până nu ne vom accepta viaţa până la capăt, fără a lăsa ceva din întregul ei, până nu o vom accepta ca din mâna lui Dumnezeu, nu ne vom putea elibera de neliniştea interioară, de captivitatea interioară şi de protestul interior" [5]. In scrierile Noului Testament Pocăinţa ocupă un loc central. Sfântul Ioan Botezătorul şi însuşi Mântuitorul, îşi încep propovăduirea lor prin vestirea pocăinţei: „Pocăiţi-vă, că s-a apropiat împărăţia cerurilor"(Matei 3,2; 4,17), „Pocăiti-vă şi credeți în Evanghelie"(Marcu 1,15). Iar Mântuitorul trimite pe ucenicii Săi să propovăduiască lumii „pocăinţa spre iertarea păcatelor" (Luca 24,47 ; 3,3). Locurile clasice care se referă la pocăință sunt cele prezentate de Sfântul Apostol Pavel, care după convertirea sa de pe drumul Damascului, propovăduiește pe Hristos cu mult zel. În faţa păgânilor din areopagul Atenei, el rosteşte o predică mișcătoare axată pe pocăință:„Dar Dumnezeu, trecând cu vederea veacurile neştiinţei, vesteşte acum oamenilor ca toţi de pretutindeni să se pocăiască"(Fapte 17,30). Apoi, cheamă preoții Bisericii din Efes pe care îi învață despre necesitatea pocăinței astfel: „n-am ascuns nimic din cele folositoare, ca să nu vi le vestesc şi să nu vă învăţ, fie înaintea poporului, fie prin case, mărturisind şi iudeilor şi elinilor întoarcerea la Dumnezeu prin pocăinţă şi credinţa în Domnul nostru Iisus Hristos (Fapte 20, 21). De asemenea, Sfântul Apostol Pavel scrie romanilor că pocăinţa este darul bunătăţii lui Dumnezeu: „Sau dispreţuieşti tu bogăţia bunătăţii Lui şi a îngăduinţei şi a îndelungii Lui răbdări, neştiind că bunătatea lui Dumnezeu te îndeamnă la pocăinţă?" (Rom 2,4). Inima împietrită şi nepocăită îşi agoniseşte mânie în faţa judecăţii când se va răsplăti fiecăruia după faptele lui. „Acum mă bucur, nu pentru că v-ați întristat, ci pentru că v-ați întristat spre pocăinţă. Căci v-aţi întristat după Dumnezeu, ca să nu fiți întru nimic păgubiți de către noi. Căci întristarea cea după Dumnezeu aduce pocăinţă spre mântuire, fără părere de rău; iar întristarea lumii aduce moarte"(2Cor 7,9-10).Un alt eveniment de importanţă capitală din viaţa Sfântului Apostol Pavel îl întâlnim în activitatea lui la Efes legat de cei şapte fii ai lui Scheva biruiți de duhul cel rău pe care au vrut să-l scoată dintr-un om(Fapte 19,11-18), emiment înspăimântător în urma căruia: „multi dintre cei ce crezuseră veneau ca să se mărturisească şi să spună faptele lor"(Fpte 19,18). La Sfântul Ioan Evanghelistul găsim alte referinţe le pocăinţă care sunt strict legate de învăţătura despre păcat: „Dacă zicem că păcat nu avem, ne amăgim pe noi înşine şi adevărul nu este întru noi. Dacă mărturisim păcatele noastre, El este credincios şi drept, ca să ne ierte păcatele şi să ne curăţească pe noi de toată nedreptatea"(l Ioan 1,8-10). Datorită universalității păcatului pocăinţa este o stare permanentă a celor ce formează comunitatea Bisericii, aflați atât în progres dar și regres spiritual. Acest fapt îl arată ucenicul iubit de Domnul prin Bisericile din Apocalipsă chemate la pocăinţă de îngerul trimis lor, în Efes: „Dar am împotriva ta faptul că ai părăsit dragostea ta cea dintâi. Drept aceea, adu-ti aminte de unde ai căzut şi te pocăieşte şi fă faptele de mai înainte" (Apocalipsa 2,4-5). Ingerului Bisericii din Sardes îi scrie: „Ştiu faptele tale, că ai nume, că trăieşti, dar eşti mort. Priveghează şi întăreşte ce a mai rămas şi era să moară. Căci n-am găsit faptele tale depline înaintea Dumnezeului Meu. Drept aceea, adu-ti aminte cum ai primit şi ai auzit şi păstrează şi te pocăieşte" (Apocalipsa 3,1-3). Ţinând seama de mărturiile biblice şi patristice, păcatul are două consecințe principale: pe de o parte alterează firea omenească iar pe de altă parte rupe comuniunea ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 62 omului cu Dumnezeu. Așadar obiectul pocăinţei este tămăduirea firii umane şi refacerea comuniunii cu Dumnezeu. Pe baza temeiurilor scripturistice putem observa următoarele aspecte principale ale pocăinţei pe care gândirea patristică şi teologică le-a sintetizat astfel[6]: convertirea, hotărârea, căinţa continuă şi mărturisirea păcatelor. „În practica bisericească, mărturisirea are însemnătatea de a curăți conștiința în scop de a se face vrednic pentru cuminicare cu Sântele Taine. Dacă însă dohovnicul presimte asupra conștiinței penitentului oarecare păcate grele, și puțină căință, apoi poate să-i amâne pe un timp învoirea de a se împărtăși; dar în asemenea caz dohovnicul trebue a cere instrucțiuni de la Episcopul seu. Dohovnicul singur de sine pote să dea penitentului canon secret constătător din post, rugăciune și alte eserciții pioase, fără să-l lipsească de cuminicare..." [7]. Pilda fiului risipitor este exemplul cel mai elecvent al convertirii, ea reprezintă o școală a pocăinței. Primul pas al întoarceriila Dumnezeu este vinerea în fire (Fapte 17, 30), iar pentru a dobândii darul Duhului Sfânt şi iertarea păcatelor, potrivit Sfintei Scripturi omul, trebuie să se convertească şi să se boteze (Fapte 2, 37-38). Scripturistic pocăinţa este asociată fie botezului, fie credinţei (Fapte 20,21) ca împăcăre cu Dumnezeu (2 Cor 5,10).Această stare este prezentată și de Canonul cel Mare al Sfântului Andrei Criteanul, ca imn al pocăinţei, care descoperăstatutul omulîndepărtat de Dumnezeu, păcatul experiat la nivel personal. Canonul cel Mare al Sfântului Andrei Criteanul deplânge incidenţa păcatului în om care vatămă firea: „am primit", „am fost amăgit", „am căzut", „am călcat porunca", „m-am întunecat", „m-am înnegrit", „m-am întinat", „m-am cufundat în noroi, bogăţia sufletului cheltuind cu rătăcirile mele". Chemarea la pocăinţă este o lucrare a Duhului Sfânt, plinită în cadrul Bisericii prin Sfintele Taine: „Biserica primeşte corb şi scoate porumbiţă..., fiindcă atunci când intră-n ea un răpitor şi lacom, şi aude dumnezeieştile cuvinte ale învăţăturii ce schimbă la cuget şi din lup se face oaie" [8]. Biserica este prin scramentalitatea ei, scăldătoarea Siloamului, sau Vitezda la care Hristos ne trimite în permanenţă. Prin prezența continuă a Lui Hristos, ea are puterea iertări şi vindecări, de aceea Sfântul Simeon Noul Teolog zice: „Să căutăm prin urmare pe Hristos, în care îmbrăcaţi fiind prin dumnezeiescul Botez (Gal 3, 27) ne-am dezbrăcat de faptele rele, căci fiind,mai sfinţiţi în chip nesimţit, pe când eram încă prunci şi cu gândul şi cu vârsta, neam întinat în tinereţe pe noi înşine"[9].Sub toate aspectele sale, pocainţa vizează îmbunătăţirea întregii firi umane, înnoirea minţii noastre (Rom 12,2), îmbrăcarea omului nou în harul mântuitor și sfințitor, spre deplina creștere în cunoaştere și asemănare cu chipul dumnezeiesc (Col 3,10). Sfânta Tainaa Spovedaniei din punct de vedere liturgic Prin Sfintele Taine omul,purificat, ca mădular al Trupului lui Hristos, primeşte arvuna vieţii veșnice şi toată puterea de care are nevoie pentru a creşte şi a se desăvârşi în noua sa viaţă pe care a început-o de la botez. Sfînta Taină a Spovedaniei, numită şi Mărturisire sau Pocăinţă, este una din cele şapte Sfinte Taine ale Bisericii instituite de Hristos. Spovedania se mai numeşte şi al doilea Botez, pentru caracterul ei reintegrator în comuniunea bisericească. Prin Taina Sfântului Botezul omul primeşte iertarea atât de păcatul strămoşesc, cât şi de toate păcatele făcute de la naştere pînă în clipa săvîrşirii lui, iar prin Taina Mărturisirii primeşte dezleagare şi iartare de toate păcatele făcute de la Botez, şi de la ultima spovedanie. De aceea Pocăinţa este Taina renaşterii duhovniceşti, a reînvierii, este al doilea Botez prin care se reface comuniunea cu ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 63 Dumnezeu întreruptă prin căderea în păcat, prin încălcarea voii lui Dumnezeu cuprinsă în Legea morală. Revelaţia dumnezeiască, precum şi conştiinţa morală aclamă universaliatea pacatului săvârşit de oameni.„Nu este om drept pe pământ care să facă binele şi să nu păcătuiască" (Ecclesiast 7,20); „dacă zicem că păcat nu avem, ne amăgim pe noi înşine şi adevărul nu este întru noi" (I Ioan 1,8). Mântuitorul Hristos a început lucrarea Sa în lume rostind cuvintele: „Pocăiţi-vă căci s-a apropiat împărăţia cerurilor" (Matei 4,17). Spre deosebire de pocăinţa în sens general Taina Pocăinţei este dedicată celor ce se pregătesc pentru a primi Sfânta Împărtăşanie, aşa cum arată Sfântului Apostol Pavel: „Să se cerceteze omul pe sine şi numai aşa să mănânce din această pâine şi să bea din acest pahar" (I Cor. 11, 27-30). Această cercetare de sine se referă stict la Taina Pocăinţei, la Spovedanie, care premerge primirea Lui Hristos prin Sfânta Euharistie. Mântuitorul Hristos a instituit Taina Spovedaniei sau a Mărturisirii în ziua învierii Sale din morţi când a dat Sfinţilor Apostoli puterea iertării păcatelor prin rostirea cuvintelor: „Pace vouă; precum M-a trimis pe Mine Tatăl şi Eu vă trimit pe voi". Şi zicând aceasta a suflat asupra lor şi a zis: „Luaţi Duh Sfânt; cărora le veţi ierta păcatele le vor fi iertate şi cărora le veţi ţine, vor fi ţinute"(Ioan 20, 21-25). Preoţia sacramentală de succesiune apostolică este investită cu harul iertării păcatelor, pentru credincioşiicare se apropie cu frică și credință de Hristos printr-o mărturisire sinceră. Această stare este atestată în chip anticipativ de psalmistul David care simţind povara păcatului l-a mărturisit. „Mărturisi-voi fărădelegea mea Domnului; şi Tu ai iertat nelegiuirea păcatului meu" (Psalmul 31, 6). La începuturile Bisericii creştine preoții sau episcopii puteau săvârșii taina spovediei în baza hirotoniei harice, dar întrucât s-a constatat că duhovnicul trebuie să aibă accepul oficial și garanția canonicăa Bisericii, s-astabilit o nouă ierurgie-hirotesia întru duhovnic (săvârșită de episcop). Precizăm că această rânduială bisericească oferă doar dreptul și dezlegarea de a spovedii, nu și puterea harică pe care o are preotul sau episcopulde la hirotonie. În caz de excepție din absoluta necesitate preotul în baza hirotoniei poate spovediichir dacă nu este hirotesit duhovnic. Elementele constitutive ale tainei pocăinţei sunt: mărturisirea păcatelor, căinţa pentru ele şi dezlegarea păcatelor, urmată după caz sau nu de epitimie sau canon[10]. Dezlegarea de păcate este esenţa tainei mărturisirii, căci acum are loc împărtăşirea harului iertării; în mod nevăzut, prin mâna episcopului şi a preotului lucrează Hristos iertând pe cel ce şi-a mărturisit cu zdrobire de inimă păcatele săvârşite[11]. Sfântul Ioan Gură de Aur învăţând despre iertarea păcatelor realizată în Taina Pocăinţei zice: „De fiecare dată când tu cazi înaintea adunării (Biserica n.n.) ridică-te. Astfel, de fiecare dată când tu păcătuieşti, pocăieşte-te de păcatul tău; nu deznădăjduii de tine însuţi, chir dacă tu păcătuieşti a doua oară, pocăieşte-te a doua oară" [12]. După ce penitentul a mărturisit sincer păcatele, preotul rosteşte rugăciunea de iertare: „Domnul şi Dumnezeul nostru Iisus Hristos, cu harul şi cu îndurările iubirii Sale de oameni, să te ierte pe tine, fiule (N), şi să-ţi lase ţie toate păcatele"[13]. După învăţătura Bisericii Ortodoxe adevăratul săvârşitor al Tainei Spovedaniei este Mântuitorul Iisus Hristos, iar preotul este un martor dar şi iconomul Tainelor Sfinte (I, Cor. 4,1): „Iată, fiule, Hristos stă nevăzut, primind mărturisirea ta cea cu umilinţă... Şi eu sunt numai un martor, ca să mărturisesc înaintea Lui toate câte îmi vei spune mie". Preotul, în virtutea harului preoţiei şi a duhovniciei, împărtăşeşte harul iertării păcatelor prin dezlegarea ce o face penitentului. De aceea penitentul simte totdeauna o mare uşurare şi mângâiere după Spovedanie, o vindecare de bolile spirituale cauzate de păcat[14]. ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 64 Potrivit învăţăturii de credinţă ortodoxă mărturisirea păcatelor înaintea duhovnicului trebuie să fie: a) Completă, adică să cuprindă toate păcatele săvârșite după botez sau, mai exact, de la ultima spovedanie, şi să nu ascundă nimic din cele făptuite; b) Sinceră şi de bunăvoie; c) Secreta (făcută în taină); d) Cu umilință şi cu zdrobire de inimă, adică cu părere de rău pentru păcatele săvârșite şi cu dorința sinceră de a nu le mai face. Aşadar, momentul haric principal al Sfintei Spovedanii este dezlegărea păcatelor și iertare lor de Hristos, prin molifta pe care o face duhovnicul, zicând: „...şi eu nevrednicul preot şi duhovnic, cu puterea ce-mi este dată, te iert şi te dezleg de toate păcatele, în numele Tatălui şi al Fiului şi al Sfîntului Duh. Amin". Prin Pocăinţă creştinul care se căieşte de păcatele făcute şi le mărturiseşte înaintea preotului, primeşte de la Dumnezeu iertarea lor, fiind reaşezat în starea harică din care a căzut datorită acestora. De aceea Pocăinţa este Taina însănătoşirii sufleteşti a creştinului, și a refacerii comuniunii eclesiale, desigur trăită la nivel personal. Pocăinţa ca Taină a restabilirii vieţi creştinilor, stă alături de Taina Sfântului Maslu care restabileşte pentru binele personal şi al Bisericii viaţa credinciosului, vindecându-l de bolile trupului şi sufletului: „De este cineva bolnav între voi să cheme preoţii Biserici şi să se roage pentru el, ungându-l cu untdelemn, în numele Domnului. Şi rugăciunea credinţei va mântui pe cel bolnav şi Domnul îl va ridica şi de va fi făcut păcate se cor ierta lui"( Iacov 5, 14 şi 15). 3. Dimensiunea eclesiologică a Tainei Sfintei Spovedanii Biserica este comunitatea și instituția teandrică având: "o misiune teocratică spirituală şi nu poate renunţa la acesta fără să-şi trădeze propria-i natură." [15]. Iisus Hristos,întemeitorul Sfintelor Taine este adevăratul lor săvârşitor, căci harul împărtăşit în mod nevăzut prinSfintele Taine reprezintă prezenta Sa iconomică în societatea fiecărui timp. Prin Sfintele Taine,Iisus Hristos continuă lucrarea mântuitoare în Biserică, prin Duhul Sfânt. Caracterul eclesiologic al Sfintelor Taine implică nu numai structura sacramentală a Bisericii, ci şi exclusivitatea Bisericii de a le săvârşii prin slujitorii ei, adică prin episcopi și preoţi. Numai SfinţilorApostoli şi urmaşilor lor, episcopilor şi preoţilor, Mântuitorul le-a dat puterea dea învăţa, de a sfinţi şi de a conduce pe credincioşi la mântuire (Ioan 20,21-23; Matei 28,18-20; Marcu 16,15-16) şi i-a investit cu puterea Duhului Sfântpentru slujirea de iconomi ai Tainelor lui Dumnezeu (I Cor. 4, l). Dintre Sfintele Taine, Spovedania, sau mărturisirea păcatelor, prezintă o importanţă deosebită din punctul de vedere al lucrării moralizatoare, cu un pronunțat caracte eclesial. Ea este mijlocul prin care preotul pătrunde direct în tainele sufletului credinciosului, ca sfătuitor, mângâietor, învăţător dar şi medic şi judecător. Primirea demnităţii sacerdotale înseamnă şi cea mai înaltă răspundere moralspirituală, de care trebuie să fie pe deplin conştient fiecare slujitor al sfântului altar: „Nu fi nepăsător faţă de harul care este în tine, care ţi s-a dat prin proorocire, cu punerea mâinilor preoţiei"( I Timotei: IV, 15). Duhovnicul trebuie să se roage să-l lumineze Dumnezeu (Can. 18 Teofil al Al.). Duhovnicul este părintele spiritual al ucenicilor care nu trebuie să uite niciodată că răspunde pentru ei. Printele Dumitru Stăniloae referindu-se la duhovnic citează din Evhologhion: „cel ce ia asupra sa sarcina cea grea a duhovnicului dator este să se facă chip și pildă tuturor cu înfrânarea, cu smerenia, cu lucrarea a tot felul de fapte bune, rugânduse în tot ceasul lui Dumnezeu ca să i se dea lui cuvântul înțelegerii și al cunoștinței ca să poată ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 65 îndrepta pe cei ce năzuiesc către el. Mai întâi de toate dator este să postească miercurea și vinerea peste tot anul ca pe temeiul faptelor bune să poată porunci și altora să le facă" [16]. Tot marele nostru teolog Părintele Profesor Dumitru Stăniloae spunea că în duhovnic se întâlnesc trei persoane: prietenulte iubește; judecătorul-care vede lucrurile drept; medicul care vrea să te însănătoșești. Duhovnicul trebuie să aibă o viaţă curată şi o credinţă dreaptă şi nestrămutată. O altă calitate morală pe care trebuie să o aibă duhovnicul este dragostea faţă de Dumnezeu şi faţă de oameni (l lona, 16). Pe lângă bunătatea izvorâtă din iubire, duhovnicul trebuie să aibă smerenie, dar el trebuie să aibă şi indulgenţă, făra ca prin aceasta să genereze excepții de la normele religios-morale ale credinței ortodoxe. Comuniunea cu Dumnezeu, în Hristos, prin Sfintele Taine, conferă credinciosului cunoaşterea tainelor divine, întărindu-l în lupta cu păcatele personale. În acest sens, Tertulian zice: „aşadar, nimeni să nu se amăgească pe sine că se numără printre auditorii novici, ca şi cum în această situaţie şi-ar fi încă permis să greşeşti; de îndată ce L-ai cunoscut pe Domnul, teme-te; de îndată de ai ajuns în faţa Lui, respectă-L" [17]. Primirea Sfintelor Taine ajută creştinului să crească în har, să se întărească în duh şi să dobândească viaţa cea veşnică. Creştinii prin intermediul sfintelor Taine pot sporii neîncetat în virtute, ca sârguitori ai faptelor bune. Viaţa creştină e o continuă luptă prin care creştinul nu trebuie să se lase biruit de rău, ci să biruie răul prin bine (Rom 12, 21). Omul post-modern, după milenarele sale tamponări cu istoria, a devenit o fiinţă autonomă, secularizată. Nu caută motive, nu scorneşte în principii, nu are timp de principii, nu se preocupă de semeni, care la rândul lor, îl ignoră, nu îşi pune prea multe întrebări pentru că are senzaţia că deţine răspunsurile care îi pot fi utile. Sfânta Taină a Spovedaniei este liantul care aduce omului contemporan împăcarea cu sine însuşi prin revenire în fire, la normalitate, ca rezultat direct al împăcării cu Dumnezeu și al iertării de păcate. Dar mai mult decât atât spovedania reprezintăfactorul de stabilitate reitegrator în marea comuniune şi comunitate a Bisericii, al regăsirii paradisului pierdut în urma căderii în fariseism, ignoranță, autosuficiență și egoism date de păcat. Concluzii Sfânta Taină a Spovedaniei sau a Mărturisirii şi iertării păcatelor este o lucrare sfântă de refacere a legături de iubire şi de comuniune dintre omul credincios şi Dumnezeu pe de o parte, şi dintre credincios şi semenii săi, pe de altă parte. Prin Sfânta Taină a Spovedaniei, sau a împăcări cu Dumnezeu şi cu Biserica, credinciosul, care regretă păcatul, îl mărturiseşte şi se străduieşte să nu-l mai săvârşească. Spovedania este experienţa iertării, eliberări şi a vindecări sufletului ca început nou și bun al vieţiiîn Hristos. Taina Sfintei Spovedani este, aşadar, o realitate a înnoirii vieţii spirituale şi a creşterii duhovniceşti în legătura de iubire faţă de Dumnezeu şi faţă de semeni. Referințe bibliografice [1]. Nicolae Cabasila, Tâlcuirea dumnezeieştii liturghii, XXVIII, traducere Pr. Prof. Dr, Ene Branişte, şi Pr. Prof. Dr T. Bodogae, Edit. Arhiepiscopiei Bucureşti, 1989, p. 87 [2]. Sfântul Ambrozie de Milano, Sacramentele, Ref. 1338-1339, A.D. 390, în Credinţa Părinţilor din vechime, vol. 1, trad. W.A.Jurgens, p. 176. [3]. Mitropolitul Antonie al Surojului, Bucuria Pocăinţei, traducere din ruseşte de Mihai Costiş, cu un cuvânt înainte de Protos. Savatie Baştovoi, Timişoara, Editura Marineasa, 2005, pp. 23-24. [4]. Ibidem p. 30. [5]. Ibidem, pp. 40-41. ICOANA CREDINȚEI. REVISTA INTERNATIONALA DE CERCETARE ȘTIINȚIFICA INTERDISCIPLINARA, Nr. 2. An. I. Iunie 2015 66 [6]. IPS Andrei Andreicut, Spovedanie și comuniune, Ed. Renașterea, Cluj Napoca, 2011, pp. 94 – 112; Pr. Lect. Dr. Emil Cioară, Duhovnicul și Taina Spovedaniei în Biserica Ortodoxă, Ed. Universității din Oradea, Oradea, 2007, p. 198. [7]. I. S. Berdnikov, Curs de drept bisericesc, trad. de Silvestru Bălănescu, Tipografia Cărților Bisericești, București, 1892, p. 476 [8]. Sf. loan Gura de Aur, Omilii la parabola despre săracul Lazăr şi bogatul nemibstiv, Trad, şi note de Adrian Tanase Vlas 2002, Ed. Sofia, Bucureşti, p.156 [9]. Sf. Simeon Noul Teolog, Cateheze, scrieri II, Studiu introductiv şi trad. loan Ică jr., ed. Deisis, Sibiu, 1994, p.31 [10]. A se vedea Pr. Prof. D. Stăniloae, Mărturisirea păcatelorşi pocăinţa în trecutul Bisericii, în rev. „B. O. R.", (1955), nr. 3-4, p. 218-219. [11]. Pr. Prof. Dumitru Radu, Taina Mărturisirii, în Îndrumări misionare, ed. cit., p. 561 (a se vedea şi articolele Pr. Prof. D. Radu, Sfintele Taine în viaţa Bisericii, rev. „S. T.", nr. 34, 1981, şi Preotul ca săvârşitor al tainei spovedanieişi puterealui de a dezlega păcatele, în rev. „B. O. R.",(1982), nr. 9-10. [12]. Sfântul Ioan Gură de Aur, In Hebr, Hom. IX, 4; P.G. LXIII, 80, apud, Pr. Prof. Dumitru Radu, Caracterul ecleziologic al Sfintelor Taine, p. 303 [13]. *** Molitfelnic,EIBMBOR, București, 2003, p. 63 [14]. Vasile Mihoc, Sfintele Taine, mijloace de mărturisire şi sfinţire a credincioşilor, în rev. M.A., nr. 7-8, 1983, pag. 447. [15]. Paul Evdochimov, Ortodoxia, EIBMBOR, Bucureşti, 1996, p.329 [16]. Pr. D. Stăniloae, Teologia Dogmatică Ortodoxă, Bucureşti – 1978, p. 29 [17]. Tertulian, Despre pocăinţă, VI, 14, traducere de prof. Nicolae Chiţescu, Eliodor Constantinescu, Paul Papadopol şi prof. David Popescu, în PSB, vol.3, IBMBOR, Bucureşti, 1981, p.