I s t v á n Király V. Fenomenologia existenţială a secretului Editura PARALELA 45 ISTVÁN KIRÁLY V. Fenomenologia existenţială a secretului COLECŢIA „Cartea de fflosofie" Contravaloarea timbrului literar se varsă în contul ASPRO, nr. 251U3009.1 /ROL, BCR-sector l. Bucureşti Editor: Cătm Vtoiţ Consilier editorial: Gheorghe CrăeisB Lector Dan DanncUa Culegere computerizată: aatonil Tehnoredactare: Aatoa Horvath Coperta colecţiei: Adrian P i u Piteşti Bucureşti Braşov Cluj-Napoca Apărut 2001 Editat în România / Printed in România Tiparul executat ta tipografia Editurii PARALELA 45 | © Copyright Editura ParmUia 45 Prteţti 0300, str. Fraţii Goleşti 128-130; te»-/fax: 048 / 63.1439; 048 / 63.14.92; 048 / 21.4533; e-mail: ep45@pitesti.ro Bocureţti Sector 4, b-dul. Dtmitrie Cantemir, nr. 20, bl. 8, sc. A, et 3, ap. 16; telVfe 01 / 33S.36.97; e-mail: bucurestip45@digi.ro Braşov 2200, str. Paul Rkhter 7; teL/fex: 068 / 14.04.15; e-mail: ep45@deftanetro Ctuj-Napoca 3400, str. Ion Popescu-Votteşti 1-3, bL D, sc. 3, ap. 43; teL/fex: 064/43.4031; e-mail: cp45@mail.dntcj.ro •ttp:/A¥ww.paraleU45jM*flrBfl tMm ISBN 973-593-376-5 ISTVÁN KIRÁLY V. Fenomenologia existenţială a secretului încercare de filosofie aplicată COLECŢIA „Cartea de filosofie" Coordonatorul colecţiei: PAN DAMASC HIN INTRODUCERE EXCURSIVĂ Motto: ,ţNumai că, potrivit esenfei sale, filosofia niciodată nu uşurează, ci tocmai îngreunează totdeauna lucrurile." Martin Heidegger Introducerile se scriu, de regulă, la sfârşit. Ele încep deci acolo, unde terminându-se lucrările îşi ating sfârşitul. De aceea, introducerile întrec de fapt lucrările: altfel cărţile nu ar fi decât pur şi simplu întrerupte la ultimul lor capăt de moment. Aceasta este cu atât mai adevărat în cazul de faţă, cu cât, din însăşi ideea unei filosofii aplicate pe care ne străduim s-o schiţăm şi s-o promovăm aici face parte, în mod organic, descrierea şi relatarea întâlnirii cu temele care le devin asumate. Prin urmare, orice fel de Justificare" şi „date" privind relatarea împrejurărilor în care o asemenea lucrare s-a înfiripat şi înfăptuit, nu se mai poate referi decât la ceva exterior ei şi de aceea de-a dreptul neesenţial. Ceea ce se impune totuşi, la acest sfârşit introductiv, este în primul rând o precizare cu privire la subtitlul lucrării: încercare de filosofie aplicată. Iar ceea ce trebuie precizat este tocmai termenul de încercare". El nu înseamnă aici deloc „eseu", ci, dimpotrivă, chiar o tentativă de asumare filosofică a ceva ce ne încearcă în mod existenţial. Or, secretul este pentru noi, oamenii din destinul recent şi „actual" al acestei regiuni, tocmai aşa ceva. încercând încercaţi de el să ni-1 asumăm, noi ne înscriem însă deja pe o anumită cale şi pe o anumita traiectorie pe care însăşi tematica noastră ne-o determină ca pe o sarcină ce trebuie ridicată cu pregătirea şi circumspecţia solicitată tocmai de către greutatea şi de dificultatea ei. Numai că tematica secretului ne prescrie şi ne înscrie pe un drum pe care noi ne întâlnim în mod preponderent tocmai cu ascunderea, cu 5 acoperirea şi cu învăluirea înfăţişate într-un mod fenomenal, deci manifest. Adică: cu apariţia şi cu înfăţişarea refuzului şi a negativităţW.!! Cum însă negativitatea aparţine chiar fenomenalităţii deci tocmai manifestării secretului, urmărirea lui fenomenologică în direcţia fiinţei sale, ne conduce şi ea exact în zona „diferenţei ontologice", dar pe o cale anumită, specifică, particulară, care este poate tocmai din acest motiv şi privilegiată. Asumându-ne, fenomenologic, negativităţile noastre existenţiale prin şi împreună cu cele ale existenţialului secretului, noi pătrundem deci în zona „diferenţei ontologice" încărcaţi şi îngreunaţi deja de/şi cu un anumit bagaj. Aici nici nu putem şi nici nu trebuie să ne eliberăm de greutatea şi de conţinutul lui. Dimpotrivă asumându-le noi trebuie să ne îndreptăm, probabil, tocmai în direcţia tragerii greutăţii lut!!! Or, direcţia „tragerii" greutăţii negativităţilor este în diferenţa ontologică exact Nimicul. El ne trage deci tocmai către ceva, ce nu ne atrage deloc! Ba, din contră, mereu încercăm să fugim şi să ne întoarcem privirea de la el! „Nimicul este nu-ul fiinţării spune Heidegger în Prefaţa la ediţia a treia (1949) la studiul Despre esenţa temeiului (1928) şi, astfel, fiinţa experimentată dinspre fiinţare... Acel „nu" negator, propriu Nimicului, şi acest „nu" negator propriu diferenţei, nu sunt, ce-i drept, unul şi acelaşi, dar sunt de aceeaşi natură, în sensul a ceea ce este intim legat înlăuntrul dăinuirii esenţiale a fiinţei fiinţării. Această identitate de natură reprezintă ceea ce este demn de a fi gândit... însă, dificultatea s-a dovedit a fi mult prea mare. Nu ar fi oare binevenit, ca cei ce cugetă, să se aplece în sfârşit cu gândul asupra amintitei identităţi care aşteaptă de două decenii să fie reluată? (s.n.r1 Este de-a dreptul surprinzător că, gândind diferenţa ontologică?', Heidegger vorbeşte în primul rând despre un NU bifurcat pe de o parte în Nimic şi pe de alta în diferenţa ontologică şi, apoi, în al 1 Vezi: Heidegger, Martin Despre esenţa temeiului, în: M.H. - Repere pe drumul gândirii. Traducere şi note introductive de Thomas Kleininger şi Gabriel Lüceanu. Bucureşti, 1988, p. 69. 6 doilea rând, chiar despre coincidenţa şi identitatea naturii lor. Se pare că toate „diferenţele", care vizează fiinţa proprie a unor fiinţări şi fiinţările în fiinţa lor dar şi pe cele ale Fiinţei şi ale fiinţării nu se strâng laolaltă, decât în identitatea de natură a unui „negatôW. Dar, chemarea la gândirea expresă a acestui negator nu poate fi auzită, ascultată şi înţeleasă nici ca fiind o invitaţie şi nici ca fiind o însărcinare trasată din sursele unei autorităţi. Căci „dificultatea ei" ne pune numai şi tocmai într-o stare de aşteptare. însă, ce anume şi mai ales cum anume se aşteaptă atunci, când gândirea are în vedere tocmai gândirea acelui „negator", care, în concentrarea naturii sale, şi ale lor, adună laolaltă şi Nimicul dar şi diferenţa ontologică? Ea nu poate fi în nici un caz vreo „pregătire". Căci pentru aşteptarea negativului noi nu suntem de fapt niciodată „pregătiţi", ci, în cel mai bun caz, numai sau mai precis eventual hotărâţi şi decişi. Deschisă fiind, această aşteptare nu poate fi apoi nici măcar cum se întâmplă de obicei surprinsă prin ceva neaşteptat. Ea poate fi doar izbitâl Aşteptarea nu poate fi astfel nici vreo „stare generală a umanităţii", în care în urma unei revelaţii sau învăţături ea se poziţionează în vederea salvării ei. Dimpotrivă: aşteptarea este ea însăşi şi de la început culpabilă, fiindcă ea nici nu este capabilă şi nici nu-şi propune prefigurarea şi nici preîntâmpinarea „conţinutului" ei. însă, tocmai în aceasta rezidă şi autenticitatea ei, ca fiind esenţialmente dispoziţie şi dispunere. Aşteptând, aşteptarea se deschide izbiturilor pe care deja nu le mai „suportă" ori le acceptă pur şi simplu, ci şi le asumă întocmai. Deschiderea aşteptătoare, liberă, demnă şi asumatoare a izbiturilor istoriei articulate ca fiind exact domeniul responsabilităţilor umane în acest univers: iată sensul şi înţelesul filosofiei. Deci un sens care este mult prea apropiat nouă pentru a nu fi tot timpul tentaţi să-1 îndepărtăm de la noi!!! Totuşi: „... dacă noi înşine nu suntem în stare să întreprindem ceva cu filosofía, nu întreprinde oare filosofía însăşi ceva cu noi, atunci când ne lăsăm atraşi în ea? De altfel aceasta este şi suficient pentru a lămuri ce anume nu este filosofía."2 2 Vezi: Heidegger, Martin Mi a metafizika?, Budapest, 1993, p. 8. 7 Or, tocmai în acest sens încercăm să vorbim noi aici de o „filosofie aplicată" ca fiind acum fenomenologia existenţială a secretului. Autorul Cluj, martie 1999 8 CAPITOLUL I SECRETUL CA TEMĂ A UNEI ANALIZE DE FILOSOFIE APLICATĂ Preliminarii Nicicând şi nicăieri în istorie, fenomenul secretului nu a dobândit un rol atât de central şi esenţial în structurarea unei globalităţi epocalconcrete, ca în societăţile care s-au autointitulat „socialiste". De aceea, analiza lui a devenit o sarcină şi o sfidare existenţială pentru intelect şi pentru cultură. Cum poate fi însă analizat şi înţeles un fenomen cum este secretul care se caracterizează în principal chiar prin ascundere, învăluire şi închidere! Această întrebare ne pune desigur pe căile unei căutări. Pe parcursul acestei căutări trebuie găsit însă, în primul rând, adevăratul domeniu spiritual, căruia întrebarea îi aparţine de fapt şi care i se potriveşte în mod esenţial. Or, aceasta presupune ca, pe acest parcurs, întrebarea însăşi să fie de-fixată şi reformulată pentru a-şi găsi atât adevărata ei articulare, cât şi articularea domeniului teoreticospiritual, care i se va conforma la modul cel mai esenţial. Tematica secretului nu face însă parte din problematica propriuzis tradiţională a filosofiei! De aceea de la început se ridică întrebarea: în ce mod, filosofía este sau poate fi făcută capabilă, la receptarea unei problematici care nu face parte din inventarul ei tematic tradiţional? Este limpede că această întrebare într-un mod sau altul atinge problema aplicării filosofiei. Rămâne însă neclar ce anume înseamnă şi aici - „aplicarea" filosofiei, şi care anume este semnificaţia acestei aplicări pentru filosofía însăşi? De aceea în lucrarea noastră vom încerca, pornind de la o sfidare existenţială, lansată de însuşi ineditul existenţei noastre istorice, să analizăm posibilitatea şi felul în care filosofía este ori devine capabilă de asumarea ei tematică expresă. Numim acest tip de 9 cercetare: filosofie aplicată. Prin şi în ea, însăşi fílosofarea se transformă, de fapt, într-o întâlnire existenţială. Or, lămurirea cadrelor, a elementelor şi a termenilor întâlnirii, aceasta este ţinta imediată a acestui capitol, care se va angaja, de aceea, în două direcţii principale paralele. Prima se orientează către analiza ideii de aplicare a filosofiei, schiţând totodată şi ideea unei filosofii aplicate. într-un strâns dialog cu aceasta, a doua parte se va înscrie în surprinderea şi în articularea primară a confruntării noastre istorico-existenţiale privilegiate cu fenomenul secretului. De aceea dincolo de multiplele aspecte „tehnico-conceptuale" -}\ de „meserie" a profesiei această investigaţie se constituie de fapt şi într-o relatare a unei întâlniri cu o sfidare, cu care nu am încetat să ne confruntăm, şi care a fost şi este încă de neocolit. I. Schiţa ideii de „aplicare" a filosofiei şi a unei „filosofii aplicate** 1. Fără îndoială, întrebarea: Ce este filosofía? şi: Care anume este în fond sensul filosofar»? însoţeşte filosofía pe parcursul întregii sale istorii. Determinarea propriei sale esenţe aparţine într-atât esenţei filosofiei, încât nimic esenţial nu s-a întâmplat în ea, fără ca asupra acestei esenţe să nu se fi născut o nouă viziune sau vreo nouă articulare a ei. De aceea, nu credem că pentru oricine care se apropie de filosofie în mod serios ar putea fi ocolită întrebarea: Care este în fond sensul „preocupării" de filosofie, adică sensul filosofar»? întrebarea are în sine propria-i greutate, apăsare şi seriozitate. Greutatea şi apăsarea ei cresc însă în raport cu noi înşine, care ne confruntăm cu ea aici şi acum, adică nu numai într-un colţ mai retras al Europei Centrale şi Răsăritene, dar pe deasupra şi într-o limbă, sau în limbi, care sunt şi ele circumscrise şi determinate regional, fiind supuse fatalmente unei izolări informaţionale. Ce se poate spune, în fond, în asemenea condiţii „despre" filosofie; cu ce se poate interveni şi/sau, pe deasupra, ce i se poate „adăuga" de aici filosofiei? 10 în pofida acestor stări, fapte şi condiţii, întrebarea trebuie totuşi pusă. Şi aceasta nu doar fiindcă ea este oricând actuală, ci fiindcă atinge esenţa filosofarii. Căci aparţine esenţei filosofarii faptul că, autentic, ea niciodată nu se poate transforma într-o meditaţie exterioară despre „foloasele şi păcatele" filosofiei, ci că ea îşi poate vedea esenţa doar în şi prin propria sa actualizare. A „actualiza" înseamnă însă a aduce la act, a aduce la faptă. Aceasta nu înseamnă numai realizarea brută a unei posibilităţi, ci poate mai mult dezvăluirea unei posibilităţi ca posibilitate. De aceea „actualizarea" este raportarea articulată la posibilitate ca posibil-itate, ca fiind deci capacitate, adică de fapt actualizarea dezvăluie, deschide şi, în acelaşi timp, realizează posibilităţi. Aparţine deci esenţei filosofiei faptul că ea îşi dezvăluie şi deschide şi propriile sale posibilităţi, şi faptul că aceasta se constituie într-o modalitate a sa de a se actualiza în mod explicit. 2. De câţiva ani, în Curricula multor universităţi occidentale figurează o „disciplină" numită „filosofie aplicată". Ea apare tot ca „disciplină" şi în programele câtorva universităţi din Centrul Europei. De peste zece ani, încercările de a „aplica" filosofía au dobândit şi un for de publicaţie internaţională prin fondarea şi editarea revistei Journal of Applied Philosophy, cu sediul în Anglia şi în Statele Unite. în ciuda acestui fapt, sensul expresiei „filosofie aplicată" rămâne extrem de neclar, dacă nu chiar suspect. Căci la prima vedere, termenul de „filosofie" ne propulsează în mod automat în regiunile înalte ale teoreticului şi de aceea expresia „filosofie aplicată" poate genera impresia aparentă că ea se referă la aplicarea a ceva teoretic, la ceva ce, într-un fel sau altul, nu este teoretic, sau este sub-teoretic, ori chiar în afara teoreticului. în cazul acesta însă, s-ar ridica întrebarea: cum anume am putea utiliza sau aplica noi filosofía la ceva, la care ea în fond nici nu „ajunge"; cu care ea nici nu are de a face, sau, mai grav, la ceva la care ea nu se potriveşte? Aceste suspiciuni nu sunt eliminate, ci doar evitate, nici de către înşişi adepţii şi practicanţii „filosofiei aplicate". în viziunea lor, „filosofia aplicată" este pe de o parte, o ramură a filosofiei practice şi, 11 pe de altă parte, o disciplină filosofică, înzestrată cu puternice tendinţe, nu atât de autonomizare autentică, cât, mai degrabă, de specificare. Astfel, „filosofia aplicată" se leagă în primul rând de tulpinile tematice ale vechii filosofii practice (etic, politic, juridic etc.), însă în aşa fel, încât, în al doilea rând, ea caută să realizeze şi contactul cu evenimentele, cu procesele etc. aflate la ordinea zilei. Ceea ce specifică deci filosofia aplicată ca „disciplină filosofică" este faptul că ea ar fi o fiîosofie practică, legată de procesele aflate la ordinea zilei. în felul acesta ea reduce într-adevăr filosofia la domeniul său practic, iar actualizarea ei la varianta sa jurnalieră. Acea revistă de fiîosofie aplicată, de care am şi amintit mai sus, Journal of Applied Philosophy, este organul de expresie al Societăţii pentru Fiîosofie Aplicată (Society for Applied Philosophy). Ea se concentrează, potrivit Programului ei, asupra problemelor aparţinând sferei practice, pe care le studiază cu mijloacele analitico-crittce caracteristice filosofiei, şi cu referire directă la chestiunea valorii. Aria ei include astfel: eticul, dreptul, politicul, economicul, medicina, educaţia, politica ştiinţei etc. Ea încurajează totodată şi contribuţii constructive în aceste domenii, participând la identificarea, justificarea şi discutarea valorilor capabile să depăşească interesul local. Dincolo însă de generalitatea topografică a temelor, articolele şi studiile ce sunt publicate şi în revistă se leagă de probleme actuale, privind chestiuni de etică medicală, ale feminismului, ale toleranţei,ale problemelor binelui şi răului, sau de problemele juridice ridicate de actuala publicitate a proceselor etc. Sub acest aspect trebuie subliniat faptul că „filosofia aplicată" aşa cum este ea practicată de către adepţii ei - se caracterizează printr-un grad scăzut de teoretizare reflexivă. Cum spune Jacek Holowka: este imposibil de a elabora o „teorie" a filosofiei aplicate, căci ea nu este o ramură a filosofiei, cum ar fi de exemplu epistemologia sau estetica, ci mai degrabă „un efort al filosofilor de a avea în atenţie directă problemele sociale şi practice ale zilei." (s.n.)' 1 Vezi: Jacek Holowka New Directions in Ethics: The Challenge to Applied Ethics, in Journal of Applied Philosophy, 1988, nr. 1. 12 Contactul filosofiei aplicate cu problemele practice ale zilei nu este totuşi conceput ca fiind ceva străin filosofiei, ci el reprezintă chiar aducerea filosofarii la ultimele sale consecinţe, însemnând totodată şi „transpunerea ei în practică". Adică „aplicat" înseamnă aici „practic", deci şi practicat. Altfel spus: ceva atitudinal. Chiar pornind de la filosofii antici, filosofía nu se reduce la ceva ce ar viza doar „teoria" şi ceea ce Gerald F. Downing numeşte nimerit „practica retorică", ci ea are în vedere realitatea „vieţii cuprinzătoare".2 Prin felul în care este practicată, filosofía înseamnă nu doar comportament, ci şi atitudine, adică poziţie dobândită, afirmată şi asumată. Deci legătura între askesis şi praxis. însă chiar din aceste motive, invocate de înşişi adepţii acestui tip de filosofare aplicată, ideea lor rămâne totuşi extrem de neclară şi nearticulată. Căci nimeni nu poate face abstracţie de faptul că între timp filosofía totuşi şi-a dezvoltat anumite „ramuri" sau discipline, faţă de care trebuie lămurită problema organicităţii raportului dintre „filosofie" şi „filosofie aplicată". Altfel, esenţialitatea acestui raport rămâne numai presupusă, nu şi realizată efectiv în filosofía aplicată. Cercetările de filosofie aplicată rămân apoi ancorate problematic în sfera filosofiei practice, care limitează atât fundamentele, cât şi consecinţele filosofice şi pentru filosofie ale cercetărilor ei. Nu rămâne ea astfel legată în fond de o „ramură" sau de o „disciplină" filosofică respectiv de filosofía practică chiar dacă aceasta se extinde şi se prelungeşte până la problematicile aflate „la ordinea zilei"? Mai este ea oare astfel „filosofie aplicată" sau ar trebui numită mai degrabă „filosofie practică aplicată"? Toate aceste întrebări şi suspiciuni ne conduc la concluzia că felul în care este concepută aplicarea filosofiei, de către adepţii principali ai „filosofiei aplicate", duce inevitabil nu atât la „prelungirea" şi la împlinirea filosofiei, ci, mai degrabă, la un alt tip de îngustare disciplinară a ei. Şi asta în ciuda incontestabilei nobleţi şi chiar în pofida rezultatelor efective ale cercetărilor lor. 2 Vezi: Gerald F. Downing On Applying Applied Philosophy, in Journal of Applied Philosophy, 1996, nr. 2. 13 Este limpede că problema „aplicaţiei" transgresează cadrele disciplinare ale unei „applied philosophy". Ea a şi devenit, mai ales prin opera lui Hans-Georg Gadamer, una dintre ţintele cercetărilor hermeneutice. în opinia lui, orice proces hermeneutie autentic conţine, împreună cu înţelegerea şi cu interpretarea, şi o componentă aplicativă. „... în comprehensiune spune Gadamer textul ce este de înţeles este, într-un fel sau altul, de fiecare dată, aplicat asupra situaţiei prezente a interpretatoruîui."3 Pentru Gadamer, aplicaţia este un element constitutiv al procesului unitar al comprehensiunii şi nu o fază sau o etapă a ei. Ea este chemată să împlinească şi să îndeplinească acea sarcină a comprehensiunii, de a media între Acum şi Atunci, între Eu şi Tu etc. „Aplicaţia nu este aplicarea ulterioară, şi la cazul concret, a ceva general ce înainte fusese înţeles în sine, ci doar aplicarea înseamnă comprehensiunea autentică a acelui general care se constituie pentru noi prin textul dat."4 Orice înţelegere şi interpretare a unei tradiţii reprezintă în fond şi o comprehensiune de sine a interpretatoruîui, fiind în acelaşi timp atât o înţelegere a textului, cât şi a lucrului prezentat de text. Prin aplicare deci, procesul hermeneutie devine unul de concreţiune, în sensul că în şi prin ea, comprehensiunea se împlineşte cum în ideea phronesisului aristotelic ca fiind ceva ce se întâmplă cu interpretatorul însuşi. Doar prin aceasta, comprehensiunea dobândeşte caracterul unei veritabile experienţe hermeneutice. Prin urmare, la Gadamer aplicaţia nu este aplicarea unui general la situaţii concrete, ci mai degrabă „concreţia sensului însuşi".5 Totuşi, legând hermeneutica şi întreg procesul comprehensiv de tradiţie, se lasă deschisă (sau poate rămâne chiar închisă) problema modului şi a măsurii, în care ea este capabilă să se deschidă către noutatea noului. Altfel spus: către probleme care ori nu sunt în fond prezente în tradiţie, ori au o cu totul altă configuraţie în prezent, decât cea pe care au dobândit-o în tradiţie. Vezi: Hans-Georg Gadamer Igazság és módszer. Egy hermeneutikai filozófia vázlata, Budapest, 1984, p. 218. 4 idem, p. 240. 5 idem, p. 279. 14 Aici însă este vorba, probabil, şi de o slăbiciune, şi de o incapacitate mai generală a hermeneuticii, ce o caracterizează cel puţin pe calea pe care ea a parcurs-o pornind de la Gadamer, prin Paul Ricoeur până la Gianni Vattimo. Intr-un alt capitol vom reveni la semnificaţiile existenţiale ale acestei deveniri spirituale. Aici va fi* însă, credem, suficientă doar o trimitere exemplificatoare la Karl Jaspers care, într-o carte întreagă în Die Atombombe und die Zukunft des Menschen argumentează faptul că, prin fabricarea bombelor atomice, omenirea s-a aşezat de fapt în faţa unei probleme care este cu totul inedită. Inedite par şi problemele inter-conexiunii actuale informatizate şi multe altele cu care acest secol alert şi zbuciumat ne confruntă. Se ridică de aceea întrebarea: care este de fapt puterea comprehensivă a hermeneuticii în raport cu probleme a căror regăsire în trecutul tradiţiei este în fond "relevantă pentru înţelegerea felului în care umanitatea istorică se întâlneşte cu ele în prezent? Căci, chiar dacă admitem teza lui Paul Ricoeur, care, în Temps et recit, afirmă că omul nu se află niciodată în situaţia unei inovaţii depline, apariţia noului nu poate fi totuşi contestată în istorie. Ori chiar noutatea noului nu poate fi înţeleasă prin reducerea ei doar la un „Wirkung" (acţiune, influenţare) sau doar la un „Wirkungsgeschichte" (influenţare desfăşurată pe parcursul timpului istoriei) al tradiţiei. în general se poate spune că punctul nevralgic al concepţiei hermeneutice a aplicării care de altfel numai la Gadamer este prezentă ca fiind o temă hermeneutică realmente pregnantă este chiar raportul său cu prezentul ca purtător al noutăţii noului. Noul nu este desigur „rupt" de tradiţie şi este la fel de sigur şi faptul că: „Experienţele noi pe care le facem au sens numai întrucât continuă dialogul cu acel ceva, pe care sipetul morţii istoria, tradiţia, limbajul ni 1-a transmis."6 Aceasta însă nu poate nici dizolva şi nici obscuriza chestiunea noutăţii noului. Nemaivorbind despre faptul ca, din punct de vedere hermeneutic chiar, se ridică sarcina de a păstra sensul originar al experienţei, ca fiind ceva negativ, legat deci de o semnificaţie a eşuării şi a blocării. Nu vorbeşte oare Gadamer despre 6 Vezi: Gianni Vattimo Dincolo de subiect. Nietzsche, Heidegger şi hermeneutica, Constanţa, Ed. Pontica, 1994, p. 12. 15 „negativitatea dialectică a experienţei" ca fiind o trăsătură inalienabilă a oricărei experienţe autentice? Or, noul este chiar ceva ce, deşi este întâlnit, rămâne totuşi, exact prin noutatea lui, în modul al încă ne-experimentatului, asupra căruia, deci, tradiţia nu se mai poate pronunţa, nici doar prin „transmitere" şi nici prin „aplicare" înţeleasă sub forma concreţiunii ei. Dar, atunci care este puterea şi forţa comprehensivă a hermeneuticii în raport cu ne-mai-întâlnitul exemplar al chestiunii bombei atomice, al holocaustului, sau chiar al istoriei comuniste? în concluzie: nici sub forma lui „applied philosophy" şi nici sub cea a interpretării hermeneutice ale „aplicaţiei", nu dispunem de fapt de o idee şi de un „procedeu" de „aplicare" a filosofiei sau a unei „filosofii aplicate", prin care am putea corespunde filosofic la acele sfidări existenţiale pe care destinul nostru istoric le adresează nu pur şi simplu „conştiinţei noastre filosofice" (ca pe o temă ce „l-ar putea interesa"), ci ca fiind ceva cum este secretul ce atinge, neocolibil şi neamânabil, existenţa noastră determinată. 3. Martin Heidegger are probabil perfectă dreptate atunci când ne aduce la cunoştinţă faptul că filosofía niciodată nu poate avea sarcina de a „uşura" lucrurile şi lucrările noastre. Dimpotrivă, ea le îngreunează, scoţând în evidenţă şi arătând chiar greutatea lor adevărată. „Greutate" nu înseamnă însă nici simplă dificultate şi nici doar apariţia a ceva în spaţiul constant şi de aceea abstract şi nespecific al gravitaţiei. Ea înseamnă, în primul rând, apăsarea a ceva ce, chiar prin această apăsare, solicită cântărirea ei. De aceea, cântărirea nici nu este de fapt doar măsurare, ci mai degrabă o deschidere articulată (prin gradaţii), către receptarea şi primirea corespunzătoare şi pe deasupra autentificabilă a greutăţii. Scalele şi unităţile de cântărire nu sunt de aceea decât articulaţii, prin care această esenţă apăsătoare a greutăţii este realizată şi adusă la act în modul aplicării determinante. Tot aşa, „problema" filosofiei aplicate trebuie examinată, dezvoltată şi expusă în aşa fel încât prin articularea apăsărilor, pe 7 op. c i t , p. 254. 16 care ea, pe de o parte, le reprezintă, şi pe care, pe de altă parte, asumându-le, le primeşte şi le înglobează să iasă la iveală adevărata ei „greutate". Adică ea trebuie examinată atât din punctul de vedere al aplicării, cât şi din cel al filosofiei. Gramatical vorbind, expresia „a aplica", „aplică", este un verb. El exprimă o acţiune ce constă în primul rând în utilizarea a ceva al unui procedeu, al unui obiect etc. ca instrument. „Aplică" mai înseamnă însă şi efectuarea unei operaţii de legare, de ataşare, şi de unire, dar şi raportarea unui principiu general, sau a unor principii generale, la un caz concret ori chiar particular.8 în alte limbi, de exemplu în cea maghiară, (alkalmazás) aspectul instrumentalizator al aplicării este exprimat mult mai evident în unele dintre sensurile cuvântului care-1 exprimă.9 Totuşi, la baza cuvântului maghiar se află o rădăcină („al") care, etimologic vorbind, trimite tot atât la o adunare, cât şi la o prelungire} Nu se vorbeşte deci de o simplă transgresare mediatoare între nivele „ontologice" şi „gnoseologice" diferite (teoretic şi practic; general şi concret etc), ci de o adunare şi de o strângere laolaltă din a cărei natură specifică face însă parte atât prelungirea, cât şi ex-creşterea articulată. Or, viziunea instrumentală a aplicării nu face decât să ascundă şi să acopere atât organicitatea intrinsecă a raporturilor aplicative, cât şi funciara lor reflexivitate deschizătoare. Gândind pe urmele sensurilor cuvintelor care exprimă în diferite limbi apropiate nouă - „aplicarea", realizăm şi faptul că ea nu reprezintă doar instrumentalizarea a ceva, ce se află deja, anterior şi pentru sine în posesia noastră! Chiar şi sub acest aspect, s-ar pune întrebarea referitoare la ce anume, din ce aplicăm, face posibil ca ea să se potrivească cazurilor „concrete" pe care aplicarea le vizează? în fond, numai de aceea se poate aplica ceva la ceva, fiindcă ea î se „potriveşte". Deci, dacă aplicarea aduce la suprafaţă posibilitatea unei potriviri şi dacă însăşi aplicarea nu este decât realizarea actuaiizantă deschizătoare şi deschisă a acestei posibilităţi. De Vezi: Dicţionarul explicativ al limbii române, Ediţia a H-a, Bucureşti, 1996. ' Vezi: Magyar értelmező kéziszótár, Budapest, 1972. ' Vezi: A magyar nyelv történeti etimológiai szótara, Budapest, 1967. 17 aceea, trebuie precizat că, în esenţă, orice aplicare nu este decât dezvăluirea şi deschiderea unor posibilităţi, articulate însă chiar de către ea însăşi în modus-ul actualizării lor. Actualizarea, ca articulare circumspectă şi conştientă a posibilităţilor, este o trăsătură atât de esenţială a aplicării, încât ea funcţionează şi în aplicaţiile greşite ori nepotrivite. Aplicarea corectă este însă de fiecare dată o aplicare ce corespunde esenţei, adică ca dezvăluie, deschide şi articulează şi încă în modul actualizării - posibilităţi esenţiale. De aceea nu există aplicare care nu actualizează, iar acea aplicare care nu actualizează ceva esenţial, nu poate fi corectă, adică potrivită. In general, se poate spune că aplicarea este în fond un posibil raport actualizam cu esenţa. In şi prin aplicare, se instituie de fapt un raport actual cu esenţa, şi de aceea aplicarea nu poate fi tratată ca fiind ceva secundar, posterior ori neesenţial. 4. Acest rezultat trebuie să ne conducă şi în înţelegerea şi interpretarea cauzei filosofici aplicate. Fiindcă devine astfel limpede şi faptul că sarcina noastră nu mai este aceea de a-i găsi şi de ãi asigura un loc sistematic să spunem în cadrul filosofiei pure sau în cadrul filosofiei practice etc. şi nici aceea de a completa sau de a augmenta cu ea „disciplinele" filosofice din programele universitare (ontologia, gnoseologia, filosofía limbajului, a acţiunii etc.). Despre cu totul altceva este în fond vorba! Am văzut că aplicarea este de fiecare dată actualizare şi, dacă este „corectă", atunci ea este actualizarea unor posibilităţi esenţiale. Aceasta înseamnă însă şi faptul că actualizarea transgresează de fapt esenţa, căci ea este chiar actualizarea ei. Actualizare în aplicare înseamnă deschiderea unor posibilităţi esenţiale prin acte organice construite. De aceea, aplicarea luată în sensul actualizării este de fiecare dată tematică. în ea deschiderea şi ex-cresterea categorială este totdeauna realizarea în act a aspectelor esenţiale ce sunt determinate şi circumscrise în mod tematizant Cu privire la filosofía aplicată, toate acestea nu înseamnă decât faptul că ea trebuie să se articuleze în mod expres tematic ~ adică să se fqcalizeze asupra unor domenii, teme şi întrebări determinate însă m 18 aşa fel, încât, pe parcurs şi în rezultat, să stabilească şi să menţină legătura şi contactul, viu şi actual, cu ceva ce este esenţial fllosofiei. Iar ceea ce este în mod principal esenţial fllosofiei e întrebarea sa centrală şi primordială, adică întrebarea despre Fiinţă, pe care Heidegger pe urmele lui Leibniz o formulează în felul următor: „De ce există fiinţarea, şi nu mai degrabă nimicul?*' Nu se poate nega că această întrebare atât ca şi chestionare, cât ca şi ceea ce este interogat atinge ceva, ce este esenţial fllosofiei. Ceea ce s-ar putea eventual discuta ar fi problema dacă ea vizează oare această esenţă în întregimea ei. Această problemă nu interesează însă acum cercetarea noastră. Căci ceea ce ne interesează acum este de a vedea cum anume filosofía aplicată este în fond încă şi deja filosofie? Iar la această întrebare, răspunsul nostru sună acum în felul următor: Filosofía aplicată este sau devine într-adevăr filosofie, doar în felul în care, pe parcursul şi/sau prin rezultatele cercetărilor sale tematice, ea re-leagă meditaţia, în modul actualizării, cu problematica Fiinţei şi a Nimicului, şi asta în aşa fel încât o şi articulează ori o şi nuanţează, într-un mod nou sau îmbogăţit. Această re-legare nu este însă un fel de „appendix", adăugat la capătul cercetărilor tematice, şi mei o pretenţie metodologică exterioară şi abstractă, ci doar pe parcursul tematizării se adevereşte faptul că şi dacă tema respectivă şi/sau nivelul tratării ei conduce ori nu într-adevăr, la înălţimile sau profunzimile la care se deschide şi se şi actualizează întâlnirea cu o posibilitate ce aparţine vreunui aspect esenţial al fllosofiei. Astfel concepută, filosofía aplicată nu este şi nu mai este precantonată în nici o „ramură" şi în nici o disciplină „profesională" a fllosofiei. Dimpotrivă, ea devine o ipostază a fllosofiei înseşi, o stare a ei, în care ea se deschide şi se menţine deschisă către receptarea tematicilor cu care»Dasein-ul prezenţa fiinţării noastre prezenţificate de către noi înşine se confruntă în destinul său (nostru) istoric, sub forma unor sfidări. Dacă înţelegem deci sensul sui generis al cercetărilor filosofice aplicate, atunci realizăm şi faptul că în ele înţelegerea, interpretarea şi aplicarea se articulează în aşa fel, încât depăşesc şi transgresează concreţiunea constituită în raportul nostru 19 tematic cu tradiţia, deschizându-se, prin actualizarea ce-i este de fapt congenitală, către îmbrăţişarea posibilităţilor de înnoire reflexivă. Fiindcă, prin aplicare chiar se dezvăluie şi se adevereşte, de fapt, cât anume valorează ceva şi la ce anume este acesta în fond „bun" şi tot aici se constată, de exemplu, şi faptul că într-un concept sau într-un sens acreditat în tradiţie, nu mai încape deja bogăţia şi varietatea chestiunii pe care chiar o tematizăm, şi că, de aceea, el trebuie reinterpretat, re-gândit sau, la nevoie, re-denumit. Chiar prin aceasta însă, filosofía aplicată lărgeşte, multiplică şi diversifică de fapt ferestrele prin care filosofía se deschide către lume, dedicându-se Fiinţei şi fiinţării. De aceea, nici nu se poate decide înainte că şi dacă o problemă - cu care ne ciocnim şi cu care ne confruntăm este, sau nu, o temă filosofică. Practic, problemele devin teme filosofice doar prin faptul că altundeva căutăm inutil răspunsul ce li se potriveşte în mod autentic. Cum nu putem şti înainte care anume temă este, aşa-zis, „filosofică", tot aşa nici disecarea unor tematici inventariate deja ca fiind „filosofice" nu transformă în mod automat preocupările faţă de ele în „filosofie". Inutil există, de exemplu, într-un prost manual de liceu, un capitol despre „Fiinţă"; el totuşi nu are propriu-zis nimic de a face cu filosofía. în aceeaşi situaţie se află şi miile de studii erudite şi uscate care, deşi tematicile lor sunt de mult inventariate de contabili pe conturile filosofiei, nu au în fond nimic comun cu pulsaţia ei vie şi productivă. însă când o problemă devine într-adevăr o temă filosofică, atunci pentru tematizarea ei se cere mobilizat întregul instrumentar, existent sau solicitat, de care fiecare dintre noi dispune din filosofie. Fiindcă filosofía a fost, este şi va rămâne o cale a înţelegerii şi a deschiderii condiţiilor şi posibilităţilor de a fi şi de a fiinţa ale omului. De aceea, în ciuda tuturor aparenţelor de „încapsulare", niciodată nu i-a fost indiferentă filosofiei nici „propagarea" şi nici „acţiunea" ei. Să ne gândim la Socrate, care şi-a pus viaţa pe miza discuţiilor maieutice cu tinerii talentaţi ai polisului, unul dintre capetele de acuzare pe baza căruia fusese condamnat la moarte. Platón, deja bătrân şi bolnav, riscă totuşi o călătorie maritimă periculoasă, fiindcă i se întrezăreşte posibilitatea realizării statului al cărui proiect 1-a 20 construit în mod ideatic. Aristotel adună şi analizează sute de constituţii, visând în Alexandros personajul care le poate valorifica efectiv. De la moraliştii englezi, până la reprezentanţii iluminismului, cu toţii doresc să „influenţeze" şi să „acţioneze" asupra lumii. Immánuel Kant, care a fost de mulţi considerat filistin, scrie Pacea eternă, pe care o consideră nici mai mult, nici mai puţin ca fiind un proiect de Constituţie, care poate fi şi trebuie să fie aplicat. Karl Marx aşază schimbarea lumii la vârful sarcinilor filosofiei; iar Kierkegaard împovărează de fapt omul aflat în relaţie aproape personală cu Dumnezeu cu responsabilitatea abia suportabilă a autenticităţii. Cultul emancipator al conştiinţei de sine a libertăţii la Hegel şi rolul geniului la romantici nu sunt în fond decât gesturi filosofice sui generis salvatoare. Nici Heidegger nu s-a putut sustrage impulsului inerent esenţei filosofiei de a influenţa destinul lucrurilor şi cu siguranţă aceasta se află şi la baza raporturilor şi legăturilor sale cu naţional-socialismul. Aceleaşi imbolduri motivează însă şi atitudinea unui György Lukács sau a unui Jean-Paul Sartre etc. Năzuinţa de a înţelege, de a atinge şi de a influenţa lumea este, probabil, esenţială filosofiei şi acest fapt este ilustrat de întreaga ei istorie, pornind de la mitul platonic al peşterii, până atunci când Karl Jaspers o numeşte şi încă pe undele radiofonice propagate către un public invizibil - „gândire luminatoare" (erhellende Denken). Cum ar putea însă „lumina" această gândire şi cum ar putea avea filosofía vreo influenţă ori vreun sens în această lume, dacă ea ar nega sau ar evita problemele şi întrebările esenţiale ale omului problematic, părăsindu-1 de fapt cu afirmaţia superficială că „această" sau „cutare" problemă nu este „treaba" filosofiei sau că ea nu figurează în lista ei conceptuală tradiţională? 5. Cum ar putea fi tot ceea ce noi am numit aici filosofie aplicată o posibilitate filosofică autentică şi o posibilitate autentică a filosofiei, dacă ea nu s-ar lega de tot ceea ce este esenţial filosofiei şi din direcţia originilor sale? Şi dacă această legătură nu s-ar constitui şi nu s-ar realiza chiar în modul actualizării} într-o scurtă prelegere dedicată chestiunii Originilor filosofiei, Karl Jaspers face o distincţie extrem de sugestivă între începuturile şi 21 originile ei. 1 1 începuturile, spune el, sunt chestiuni istorice ce păstrează rezultatele deschizătoare însă numai pregătitoare a ic lucrărilor filosofilor. Originea este însă acel izvor, care provenind din străfunduri mobilizează şi alimentează instinctul filosofarii. In cuvântul său german (Antrieb) într-unui dintre sensurile sale el vorbeşte chiar despre „instinct", şi cu aceasta vrea să exprime faptul că filosofarea aparţine omului într-un mod oarecum constitutiv, ca o nevoie, ca o forţă şi ca o putere, care îl mobilizează şi care-i adresează apeluri interioare. Numai că, în ciuda profunzimii izvoarelor originilor filosofiei, şi în ciuda generalităţii constitutive a instinctului filosofarii, nu oricine devine filosof Dimpotrivă: poate deveni filosof doar acela care se îndreaptă către izvoarele originare ale filosofiei nu instinctual, ci, din contră, privindu-le ca fiind sursele hrănitoare ale posibilităţilor noastre de a gândi şi de a fi. Or, din perspectiva posibilităţilor, această zonă a resurselor izvoarelor originilor filosofiei nu poate fi identificată şi determinată decât ca autenticitate a orientării spre original, ce numai astfel devine propriu-zis. Orice început nu face decât să realizeze şi să fixeze un atare efort şi eveniment începutul numai de aceea şi numai în aşa fel este „început" dacă el nu rămâne un simplu „punct de pornire", ci dezvăluie şi fixează în mod original o posibilitate originară a filosofarii. Deci ca fapte istorice şi ca premise chiar dacă sub forma unor sarcini hermeneutice chinuitoare începuturile totuşi „ne stau la dispoziţie". Originea însă contactată în sensul autenticităţii, adică în cel al originalului trebuie dobândită de fiecare dată prin efort şi luptă. Numai în acest sens poate deveni de exemplu mirarea într-adevăr originea a ceva, cum este filosofía. Nu cred că înţelegem în mod real mirarea ca o sursă a filosofarii afirmând că există mai multe feluri de a se mira, de la „Câte nu sunt pe lumea asta...?" până la înţepenirea şi încremenirea blocată în faţa a ceva ne-mai-întâlnit şi, mai departe, până la „mirarea Fiinţei", spunând apoi că originea filosofiei izvorăşte, probabil, din acest ultim act şi eveniment al mirării. 11 Vezi: Kari Jaspers Ein/uhrung in die Philosophie, MOncben, 1971, p. 16. 22 Fără a-i răpi constitutiva ei spontaneitate, trebuie totuşi precizat că doar atunci poate deveni într-adevăr mirarea originea a ceva cum este filosofía când şi dacă se convinge de faptul că ea trebuie să găsească şi să nimerească acel ceva care este cel mai demn pentru a fi admirat. Şi dacă ea se convinge şi de faptul că pe aceasta trebuie s-o surprindă în modul autenticităţii, adică în cel al originalului. Deci dacă surpriza celui care se miră se transformă în surprinderea mirabilului.1" De aceea, repetăm, nu trebuie poate preluată în mod mecanic acea înştiinţare, provenită de la Platón, că originea filosofiei este mirarea sau uimirea. Şi asta chiar dacă atât el, cât şi apoi Aristotel, vorbesc într-adevăr despre „mirare" ca fiind ceva ce, aflându-se într-un proces de extensie, îşi „caută", într-un fel, ceea ce-i este cel mai demn şi potrivit. La început ceea ce ne miră şi ne uimeşte este Luna, apoi Soarele, iar mai târziu ne uimesc cu precădere stelele, pentru ca, în sfârşit, să ne mirăm în faţa Universului... însă unde anume „intră în joc" şi unde anume se coagulează, în procesul aflat în extensie, al mirării, filosofía însăşi? Ce înseamnă aici „filosofie" şi în ce raport s-ar putea afla ea cu „mirarea", atunci când noi ne întrebăm asupra originilor filosofiei chiar din perspectiva filosofiei aplicate? Cuvântul grecesc al „filosofiei" a fost deja analizat, atât etimologic, cât şi istorico-filosofic şi cultural, de nenumărate ori. Aceste analize au şi deschis orizonturile convergente ale sensurilor cuvântului. însă până ce din textele rămase se poate vedea, în mod cât de cât satisfăcător, ce se înţelegea prin „filosofie" în leagănul ei grecesc, rămâne totuşi problematică înţelegerea faptului: pe cine anume considerau grecii ca fiind philosophos, adică „filosof*? Căci din texte, în special din cele ale dialogurilor platonice, reiese foarte clar faptul că pentru greci „filosoful" nu este pur şi simplu o persoană „preocupată" de „chestiuni filosofice". Nu discută oare Socrate, zi de zi, cu pseudo-înţelepţi care totuşi pretind să fie numiţi „filosofi"? 12 Vezi şi Anton Dumitriu Philosophia mirabiiis. încercare asupra unei dimensiuni necunoscute a filosofiei greceşti, Ediţia a 11-a, Bucureşti, 1992, pp. 29-32. 23 Când atenienii doresc să afle: Cine este cel mai înţelept prinîr^ greci? atunci ei nu se adresează nici celui mai înzestrat cu putere şi cu forţă, şi nici vreunui „consiliu al doctorilor"... Ei se adresează oracolului din Delphi. Nu este deloc întâmplător că oracolul î-a numit chiar pe Socrate, ca fiind cel mai înţelept, căci el, ca şi vechii sophoi, a considerat că sarcina şi cauza filosofiei este aceeaşi cu inscripţia de pe frontispiciul oracolului: „Cunoaşte-te pe tine însuţi!" Şi Platón afirmă în Carmides că apelul delphian şi socratic: „Tu eşti!" şi „Cunoaşte-te pe tine însuţi!" înseamnă în mod nemijlocit îndemnul: „Să fii înţelept!"13 „înţelept" este acela care se cunoaşte pe sine ca fiinţare, adică drept cineva care s-a împărtăşit de Fiinţă şi care de aceea şi ia parte în Fiinţă! „Filosoful" nu este, de aceea, deloc persoana care „se miră" pas cu pas; care se întreabă şi se informează moment de moment, şi nici acela care îşi extinde necontenit sfera mirărilor, a uimirii şi a curiozităţii sale... Filosof este acela care se cunoaşte, se dezvăluie şi se deschide pe sine însuşi şi propria sa mirare, ca fiind ceva ce se întâmplă cu fiinţa atunci când el ia parte de şi în ea. Şi doar în acest fel poate fi într-adevăr ^nirarea" originea a ceva, cum este filosofía. Dacă deci filosofía „se miră" din interiorul lumii de Fiinţa de care s-a împărtăşit şi în care ia parte în şi prin destinul său istoric. Mirarea este astfel un imbold care ne mobilizează. Adică ne pune şi ne face să ne întrebăm. La întrebările noastre însă pot sosi mai multe răspunsuri. Iar pluralitatea răspunsurilor ne aşază în situaţia indecisă a nesiguranţei. Indecizia nesiguranţei este aceea care pune în mişcare îndoiala, ca pe o altă sursă originară a filosofarii.14 Poate nici îndoiala n-o înţelegem însă în adevărata ei putere, dacă o interpretăm ca fiind pur şi simplu o străduinţă către certitudine. Căci nu este vorba doar despre faptul că faţă de ce anume mă îndoiesc. Dimpotrivă: adevărata forţă a îndoielii rezidă în aceea că abia putem întrezări şi stabili limitele şi marginile ei. In ea Lumea întreagă şi Vezi: şi Anton Dumitriu op. cit., pp. 155-156. 14 Vezi: Karl Jaspers op. c i t , p. 16. 24 chiar Fiinţa însăşi se clatină. îndoiala se află deci faţă-n faţă, şi singură, cu o lume ce se clatină în întregimea ei! Tot ceea ce, în mirare, a fost găsit mirabil, începe acum să se clatine şi să-şi piardă lumina şi strălucirea. De aceea atât îndoiala, cât şi cel care se îndoieşte, trebuie să-şi dobândească, prin efort şi luptă, propria-i autenticitate, pentru ca ea într-adevăr să poată deveni o origine a filosofíei. Adică: îndoiala trebuie să devină metodă cum de fapt s-a şi întâmplat prin Descartes pentru ca din ea să poată origina realmente ceva, cum este filosofía. Atunci s-a fundamentat de fapt conştiinţa metodologică filosofică ca un aspect care vizează esenţa filosofiei când, prin Descartes, îndoiala a fost într-adevăr dezvăluită ca fiind ceva ce se află la originea filosofiei. Desigur, gânditorii s-au „îndoit" şi înainte de Descartes şi aceasta, de fiecare dată, i-a condus în vecinătatea „metodei". însă metodologia, adică reflexia teoretică expresă despre metodă, doar prin Descartes pătrunde în schiţa ce prefigurează de atunci fundamentele construcţiilor filosofice. însă nici mirarea şi nici îndoiala nu sunt originile filosofiei în calitatea lor de „concepte", ci doar ca existenţiale. Cum se ştie, Heidegger numeşte în Fiinţă şi Timp „existenţiale" termenii ce surprind diferitele caracteristici şi moduri de a fi ale Dasein-ului.15 Atât uimirea, cât şi îndoiala sunt de fapt caracteristici şi moduri de a fi ale Dasein-ului, moduri ce articulează impulsuri străfunde, transformându-le în acelaşi timp în surse originare ale filosofiei. Şi Aristotel susţine că omul, în şi prin fiinţa şi existenţa lui, este de fapt pur şi simplu obligat la filosofare. Kant care defineşte filosofía ca fiind cunoaştere pură din concepte ajunge şi el la concluzia că, totuşi, întrebarea supremă şi ultimă a filosofiei este: „Ce este omul?*' In filosofie, noi ne înfăţişăm şi ne confruntăm cu u/na/i-itatea noastră şi numai prin aceasta poate deveni orice confruntare autentică în timp cu propria noastră umanitate, într-adevăr ceva, din care se originează filosofie. Nu este vorba însă „numai" de confruntarea cu „finitudinea" şi cu „ameninţările" ce ni se dezvăluie de către 15 Vezi: Martin Heidegger Sein und Zeit, Erste Hälfte, Halle, 1935, p. 44. 25 situaţiile limită" în care inevitabil ajungem din când în când, şi care ne vizează în mod cutremurător. Este vorba mai degrabă de acea posibilitate, într-adevăr originar-filosofică, ca pe acestea să le receptăm şi să le realizăm ca fiind şansele unei transformări interioare. De aceea are dreptate Hegel, atunci când susţine că filosofía este o formă a dobândirii conştiinţei emancipatoare şi transformatoare a libertăţii, şi Jaspers, atunci când spune că, din „situaţiile limită", filosofía se originează sub forma deciziunii. Deciziunea nu este însă simplă insistenţă, ci mai degrabă acea deschidere a hotărârii, care duce şi conduce posibilităţile noastre până la limitele lor dintotdeauna actuale. De aceea obstacolele, pericolele, ameninţările şi epuizările noastre etc. ni se dezvăluie în modul cel mai autentic chiar în această deciziune originară. Adică, ele ni se dezvăluie ca fiind nu pur şi simplu ceva ce ne atinge şi ne apasă, ci ca fiind şi ceva ce ne aparţine nouă. Faptul că ameninţarea (ameninţările) este (sunt) dintotdeauna adică prezente în fond în toate timpurile înseamnă însă şi faptul că ele pot fi, de fiecare dată, altele. Iar Jaspers consideră că, în situaţia epocii noastre, ameninţarea principală este aceea care vizează comunicarea autentică între oameni. 1 6 Şi aceasta în primul rând prin faptul că această epocă în fond degradează comunicarea, transformând-o într-un proces mecanic şi de suprafaţă, de schimburi de mesaje şi de informaţii. Dar, chiar în această ameninţare şi chiar în acest blocaj al comunicării se dezvăluie de fapt comunicarea dintre oameni, ca fiind una dintre originile adânci ale filosofării şi, evident, ale filosofiei. Fiindcă ruptura şi blocajul esenţial al comunicării pun sub semnul întrebării întregul sens al filosofării!!! Tot ceea ce ameninţă autenticitatea comunicării dintre oameni ameninţă, de aceea, întreaga esenţă a filosofiei. Apărându-se deci în faţa acestei ameninţări, filosofía apără de fapt autenticitatea posibilităţilor noastre umane. Pentru aceasta ea trebuie însă să iasă din autosuficienţa sa pur auto-reflexivă, doar aparentă şi totdeauna insuficientă şi inautentică, şi să devină deschisă la Vezi: Kari Jaspers op. c i t , p. 22. 26 receptarea şi asumarea propriu-zis tematică a problemelor ce, de fiecare dată, i se înfăţişează într-un mod specific, sau a celor care sunt, din când în când, chiar noi. II. Tematica secretului Destinul nostru istoric ne-a confruntat, printre altele, cu „problema" secretului. Ce altceva ameninţă însă mai direct comunicarea dintre oameni, decât însuşi secretul? în secret există deci ceva ce atinge, dar şi ameninţă, esenţa originară a fiîosofiei. De aceea tematizarea lui nu poate fi ne-esenţială filosofiei. Prin urmare, acea cercetare filosofică adică cea de filosofie aplicată care tematizează secretul, împreună cu apărarea şi actualizarea propriei sale esenţe, apără şi autenticitatea posibilităţilor existenţiale ale omului. Adică ea opune tematicii secretului cunoaşterea provenită din mirare; metoda izvorâtă din îndoială şi deciziunea hotărâtă, crescută din blocajele situaţiilor limită", cu scopul de a deschide, de a apăra şi de a actualiza posibilităţile comunicării autentice. Şi chiar în acest fel devine secretul, într-adevăr, tema filosofiei aplicate. însă faptul că tematizarea secretului ne reconduce sau nu şi sub forma aplicării, la problema centrală şi primordială a filosofiei, nu se poate adeveri decât pe parcursul analizelor efective. Dar până atunci au mai rămas nelămurite câteva chestiuni extrem de importante şi esenţiale. Deocamdată am încercat să expunem ideea unei aplicări a filosofiei şi schiţa unei filosofii aplicate concepute astfel încât ea să nu se distanţeze îngustându-se de ceea ce este esenţial şi originar filosofiei. Din contră, potrivit acestei idei şi viziuni, filosofía aplicată ar trebui să fie şi poate chiar ar putea fi o ipostază nu numai tematic deschisă, dar şi o sursă de îmbogăţire reflexivă a filosofiei înseşi. Adică, o şansă, cu prilejul căreia, şi unele dintre problemele şi întrebările sale în aparenţă pur „tehnice" pot fi şi se cer regândite! 27 Excurs: Despre tematizare Orice întrebare, problematizare sau tematizare izvorăşte într-u- nui din filoanele sale din existenţialul căutării. Este desigur adevărat şi faptul că direcţia oricărei căutări este de la început fixată de către ceea ce este căutat sau, mai precis, de către ceea ce căutăm.]y Nu este totuşi inutil să insistăm în circumscrierea şi determinarea acestui existenţial, fiindcă ele ne-ar putea ajuta mai mult în înţelegerea a ceea ce noi numim aici tematizare. în nici un caz, căutarea nu este starea psihologică a aşteptării pasive, ci chiar expresia unei tensiuni mobilizatoare. Ceea ce căutăm, desigur, ne lipseşte, şi chiar felul în care el ni se înfăţişează în lipsă, acela îl face de fapt ca el să devină direcţia căutării. însă, numai la prima vedere căutarea este doar dezvăluirea tensionată a ceva anume, ca lipsind. Lipsa îndeamnă, înainte de toate, la „umplerea" şi la „îm-plinirea" golului ei. Ea nu epuizează de aceea amploarea existenţială a căutării. Căci căutarea trimite totdeauna nu numai la un ceea ce şi nu numai la un cum anume se caută, ci şi la un cine, definit de „actul" însuşi al căutării. Ea trimite deci şi la un căutător. în căutare nu se deschide şi nu se dezvăluie de aceea doar un „ce" şi un „cum", ci se deschide, se dezvăluie şi se precizează şi căutătorul însuşi. Căutând, căutătorul se aşază în ipostaza unei deschideri către întâmpinarea unei întâlniri. întâlnirea în căutare nu este însă doar găsirea a ceea ce este căutat, ci ca deschidere căutarea întâmpină înainte de toate obstacolele, ascunzişurile, fundăturile etc. ale găsirii. Nu întâmplător, de exemplu, termenul german al căutării, ,juchert\ este şi un vechi cuvânt vânătoresc, care deci exprimă urmărirea vânatului prin învingerea dificultăţilor terenului, prin descifrarea urmelor lăsate de el pe parcursul refugierii sale în ascunziş, cu scopul 17 Vezi: Martin Heidegger op. cit , p. 5. de a-1 găsi, adică de a-1 întâlni pentru a-1 răpune printr-un ultim efort de luptă solicitantă.18 în fond, aceeaşi semnificaţie se regăseşte şi în cuvintele cu care alte limbi numesc şi exprimă existenţialul căutării. De exemplu, cuvântul românesc „caută" se originează în latinescul „căutare" care exprimă deopotrivă circumspecţie şi grijă, dar şi înaintarea în procesul şi în direcţia găsirii. Aceste sensuri s-au păstrat şi se regăsesc şi în cuvântul actual al limbii.1 9 Caracterul deopotrivă circular (circum-specţie), tranzitiv (către ceea ce se caută) şi reflexiv (către căutător), se regăseşte desigur şi în numele maghiar al căutării. Cuvântul unguresc - „keres" înseamnă, etimologic, în primul rând înconjurarea a ceva, ce între timp este urmărit şi fugărit.20 Deschizând cercurile căutărilor sale, căutătorul se deschide deci şi întâmpinării întâlnirilor cu obstacolele şi cu dificultăţile, care în mod inevitabil îl vizează şi îl şi solicită. Prin urmare, prin cercurile căutărilor sale, căutătorul deschide de fapt şi cercul hermeneutic al propriei sale înţelegeri, situări şi articulări existenţiale. Recompensa şi câştigul căutătorului nu este de aceea doar găsirea a ceea ce a fost căutat ci, în acelaşi timp, şi confirmarea lui existenţială. De aceea, în limba maghiară de exemplu, cuvântul care exprimă căutarea, deci acel „keres", are şi un sens în care el înseamnă şi modul în care cineva îşi câştigă existenţa. Oricât să fie acest sens legat de „condiţii materiale", în el se află totuşi fixat şi sensul existenţial autentic al căutării ca fiind asigurarea şi câştigarea existenţei.21 Heidegger numeşte căutarea cunoscătoare: întrebare.22 Ea „caută" fiinţarea în Ceea ce? şi în Cum? este ea. Fiind căutare, întrebarea deschide orizontul unei lansări cunoscătoare către aflarea răspunsului care lipseşte. Lipsa răspunsurilor ne trimite însă şi înapoi, către eventualele lipsuri ale întrebării înseşi. 18 Vezi: Friedrich Kluge Etymologisches Wörterbuch der deutschen Sprache, Berlin, 1967. 19 Vezi: DEX, idem. 2 0 Vezi: A magyar nyelv történeti etimológiai szótára, Budapest, 1970. 2 1 Vezi: A magyar nyelv értelmező szótára, Budapest, 1960. 2 2 Vezi: Martin Heidegger ibidem. Lipsurile nu vizează însă corectitudinea gramaticală şi/sau logică a întrebării. Dimpotrivă, ele ating „corectitudinea" ei existenţială. Aceasta este în fond semnificaţia imperativului heideggerian: întrebarea trebuie pusă. A pune însă o întrebare nu înseamnă decât exigenţa că ea trebuie întrebată. Iar întrebarea unei întrebări este chiar elaborarea ei în deschisul penetrat al reformulârilor sale eventuale, solicitate, de flecare dată, de către parcursul întâlnirilor întâmpinate în căile căutării. întrebarea devine astfel nu „corectă", ci corespunzătoare atât chemării s.ile existenţiale, cât şi dimensiunilor a ceea ce în şi prin ea este de aflat şi cunoscut. Căutătorul se dezvăluie şi se autentifică astfel ca fiind într-adevăr întrebător, iar întrebarea ca fiind într-adevăr autentică. Deci ca Dasein, care printre altele dispune şi de posibilitatea de a fi în şi prin modalitatea punerii întrebărilor. Ca oricare existenţial, şi întrebarea trebuie deci să-şi dobândească, prin efort, autenticitatea ei. Nu orice întrebare, formulată sau ridicată, este autentică. Inautenticitatea nu se referă la „falsitatea" sau la „banalitatea" întrebării, ci mai degrabă la o stare şi la un curs existenţial al ei. La aceea în care ea, deşi este „ridicată" şi „formulată", nu este totuşi pusă (cu efort circumspect), adică întrebată propriu-zis. Este inutil credem să expunem aici în amănunt, concepţia heideggeriană a structurii întrebării despre „sensul Fiinţei". Ceea ce trebuie însă subliniat este faptul că, în fond, cu ocazia acestor analize - desfăşurate pe parcursul unei întrebări într-adevăr fundamentale - Heidegger ajunge să expună de fapt nu doar structura acestei întrebări, ci schiţează configuraţia existenţialului întrebării ca o modalitate caracteristică de a fi a Dasein-ului ce tinde către autenticitate. In ipostaza sa de m-autenticitate, întrebarea este solicitarea prin răspuns a unei sau a unor informaţii. Dar umplând golul informaţional, răspunsul totodată şi lichidează întrebarea. întrebarea al cărei răspuns se numeşte „soluţie" se cheamă însă problemă, iar ridicarea acestor întrebări este problematizarea. Problemele nu cer deci un „răspuns" oarecare, ci soluţie. Soluţia este şi ea detensionarea şi/sau re-armonizarea unei stări problematice şi/ori problematizate. Indiferent dacă soluţia ia sau nu forma unei rezolvări, 30 şi ea desfiinţează în fond problema. De aceea, problemele „insolubile" apar în faţa/sau pentru problematizare, ca fiind, de cele mai multe ori, false probleme. Şi asta chiar dacă statutul lor este definit în chipul aporiilor. Oricât am fixa aporiile ca făcând parte din esenţa cunoaşterii sau a fiinţării noastre în genere, cu aceasta nu am stabilit în fapt altceva decât imanenţa unei tensiuni existenţiale liminale, ce conţine în ea totdeauna şi impulsul congenital către e-liminarea ei . 2 3 Chiar din aceste motive însă, problematizarea nu înseamnă nici multiplicarea sau succesiunea, şi nici permanenţa sau, mai corect, permanentizarea întrebărilor. Ea reprezintă mai degrabă o configuraţie a întrebărilor, care ca atare le structurează în mod direcţionat către orizontul articulat al categoriilor. Este meritul lui Eugeniu Speranţia că într-un studiu pătrunzător şi deschizător de drumuri a întrezărit faptul că întrebările noastre, prin interogativele fundamentale (Când?, Ce?, Cum? etc), dincolo de orientarea lor „obiectuală", ating de fapt şi categoriile?4 Altfel spus: contactul întrebărilor cu categoriile şi cu confluenţa orizonturilor lor le transformă în probleme direcţionate şi orientate către soluţia lor. Iar soluţia va fi cu atât mai „completă" şi cu atât mai „potrivită", cu cât răspunsurile se structurează având în vedere „cât mai multe" categorii. De aceea, soluţia va prezenta problema chiar în unicitatea sa concretă, relevată şi determinată de categorii. Tot de aceea, acolo unde întâlnim goluţii generale", nici nu dispunem de fapt de problematizări autentice şi duse până la capăt, ci doar de „cadre problematice". Aceste „cadre" prezintă problemele în inautenticitatea „permanenţei lor generale", înfăţişându-le ca existând după o expresie a lui Gadamer - „tot aşa cum sunt agăţate stelele pe cer". Căci o atare problemă iese în fond din contextul interogativ motivat, pierzându-şi claritatea sensului ei prin separarea „conţinutului" întrebării de întrebarea însăşi. 2 5 Vezi şi Vasile Frăîeanu Eseu asupra subiectivităţii, Ediţia a 2-a revăzută, ClujNapoca, 1994. 2 4 Vezi: Eugeniu Speranţia Observaţii asupra propoziţiilor interogative. Proiectul unei „Logici a problemei", în volumul Logica interogativă şi aplicaţiile ei. Bucureşti, 1982. 2 5 Vezi: Hans-Georg Gadamer op. c i t , p. 263. 31 De aceea, dincolo de eliminarea şi de desfiinţarea, prin soluţii, a problemelor, ele ridică de fapt şi sarcina re-transformării lor în întrebări autentice. Pe acest parcurs însă, întrebarea devine, sau poate deveni, de fapt, tematizare. Spre deosebire de informaţii şi soluţii, întrebarea tematizatoare solicită, ca „răspuns", emanciparea. Emanciparea nu este însă o stare, o poziţionare sau un rezultat încheiat, ci un exerciţiu al libertăţii, ce deschide întrebarea către sensurile sale esenţiale. De aceea ea nici nu urmăreşte eliminarea tensiunii prin informaţie, soluţie ori rezolvare, ci, dimpotrivă, reprezintă chiar asumarea acestei tensiuni. Ea de-fixează astfel întrebarea şi o deschide atât către reflexivitatea sensurilor sale existenţiale, cât şi către expresia tematicii asumate. Această caracteristică este formulată, în fond, şi în exigenţa heideggeriană deopotrivă fenomenologică şi hermeneutică a tematizării exprese. Punerea unei întrebări sub forma tematizării exprese dobândeşte de aceea, de fiecare dată, şi un caracter de urgenţă. Fiindcă astfel ni se dezvăluie şi sensul său existenţial ca fiind ceva ce ne priveşte şi ca atare este ne-amânabil. Se pare că noi putem convieţui, fără probleme, cu „problemele eterne". Chestionările tematizărilor noastre exprese solicită însă asumarea lor ne-amânabilă, adică urgentă. Iar urgenţa ce ni se dezvăluie astfel, pe parcursul căutării, devine de fapt acel impuls şi străpungere prin care cel ce tematizează accede la momentul prim al emancipării sale, emancipare ce-1 va conduce şi-1 va însoţi de acum înainte în întregul proces tematizator. Altfel spus: nu poţi întreba autentic şi nu poţi aduce o întrebare la starea sa de autenticitate decât dacă, prin întrebarea ei, ai dobândit şi o stare de emancipare care, forţat şi asumat, îţi dezvăluie temele chestionărilor tale ca sfidări, ca fiind ceva ce te priveşte şi care te şi solicită, sub forma unei exigenţe la care trebuie „să corespunzi". Corespondenţa la exigenţele unei sfidări este ceva analog la nivelul existenţialului tematizării cu acea „soluţie" pe care o reclamă orice problemă. Numai că problema, cum am mai spus, rămâne fixă şi fixată. Adică, agăţată în permanenţa timpului. Soluţia ei depinde sau este prefigurată de acumulări efective ori măcar posibile în viitor. 32 Asumarea temelor nu poate fi însă amânată: ne solicită întreaga prezenţă, în întregimea prezentului, ce numai astfel se deschide cu adevărat atât posibilităţilor noastre întemeiate în trecut, cât şi serozităţii viitorului. Fiindcă tematizarea, ca realizare a unei sfidări, ne epuizează. Adică ea ne conduce atât până la limitele noastre actuale, cât şi la actualizarea acestor limite. Urgenţa temelor nu provine de aceea nici din presiunea exterioară şi abstractă a timpurilor şi nici neapărat din cea a unei „stări a situaţiei". Ci ea rezidă în asumarea lor. Pur şi simplu, ceva asumat nu mai poate fi amânat. Până ce, o întrebare ne-asumată poate fi ridicată la ne-sfârşit! Asumarea tematizatoare este astfel ceea ce conferă în fond existenţialului căutării cunoscătoare organicitate şi articulare autentică. Nu pur şi simplu „găsirea", ci mai degrabă şi pe deasupra corespunderea responsabilă la exigenţele unei sfidări este acea care împlineşte orice căutare tematizatoare. Prin ea obţinem nu doar „date", informaţii şi, importante, cunoştinţe noi, ci actualizarea efectivă, prezentă şi circumscrisă, a unei posibilităţi de autentificare, în raport cu sfidările destinului nostru istoric. Desigur, pe parcursul tematizării, temele nu-şi pot pierde propria lor consistenţă şi articulare. Tematizarea este chiar tematizarea lor expresă şi asumată, şi nicidecum căutarea în van a vreunei „identităţi autentice" a Dasein-ului. Dimpotrivă: doar prin tematizare prinde cu adevărat viaţă şi consistenţă tema, iradiind astfel atât propriile sale energii, cât şi trimiterile sale determinate. Lăsând temele să-şi iradieze şi să-şi manifeste şi energiile trimiterilor lor, tematizarea autentică se va întâlni de aceea de fiecare dată cu noi şi noi teme adevărate. într-un interviu destul de recent dat lui Tamâs Toth Paul Ricoeur face câteva consideraţii foarte interesante cu privire la natura intimă a raportului dintre „întrebare" şi „răspuns". El spune că, hermeneutic vorbind, în acest raport rămâne totdeauna un ^eziduum" ce se constituie prin faptul că, în fond, nici un răspuns nu epuizează întrebarea. Totdeauna rămâne ceva „fără răspuns" în „soluţia" 33 întrebării. Apoi, pe parcursul căutării răspunsului la o anumită întrebare, de fiecare dată se deschid, inevitabil, şi alte întrebări.26 înţelegem deci că acest „reziduum" este propriu-zis constituit din non-răspunsul dintr-un răspuns şi din ne-întrebatul explicit din întrebarea pusă iniţial. Lăsând deci temele să-şi iradieze energiile trimiterilor lor, noi ne deschidem la întâmpinarea şi la receptarea acestui reziduum, care în jocul întrebării şi al răspunsului rămâne de fiecare dată ca un focar energizator. De aceea va trebui să tratăm şi tema secretului în aşa fel încât pe parcursul tematizării să deschidem şi să tematizăm şi orizonturile tematice către care ea, iradiind, ne trimite. Şi din această direcţie, întâlnirea temelor face deci parte organică din tematizarea însăşi... Cum anume ne-am întâlnit însă de fapt noi, cu tematica secretului? Trebuie precizat că, pentru noi, tematica secretului nu provine din „lecturi". Nu în studii, tratate şi enciclopedii, şi nici în cărţi fundamentale am întrezărit-o, şi nu de acolo am însuşit-o, ca fiind o problemă „importantă", „interesantă", sau chiar „exotică", dar care îşi aşteaptă încă „soluţia" sau în legătură cu care mai există multe „aspecte teoretice nelămurite". Dimpotrivă, pe noi destinul nostru istoric ne-a confruntat cu fenomenul secretului, deci şi tematizarea noastră izvorăşte de fapt în primul rând din această confruntare. De aceea şi această întâlnire confruntantă trebuie relatată mai în amănunt. Dar relatarea ei ne-ar putea, printre altele, reconduce şi la acea întrebare anterioară, care chestiona sensurile de aici şi de acum ale filosoiarii noastre. Desigur, viaţa cotidiană nu poate fi, în mod direct, sursa întrebărilor filosofice. Căci, de obicei, ea nu întreabă şi nu se întreabă. Totuşi, primele ciocniri cu epi-fenomenele au loc, de cele mai multe ori, în acest mediu. Este vorba, mai precis, de acele câteva decenii în care noi ne-am dus viaţa de zi cu zi, în condiţiile socialismului. Primele întâlniri răsfirate cu epi-fenomenele secretului aveau loc deci în condiţiile Vezt: Paul Ricoeur Az „oltvány ">az „üledék" és az „emlékezet". Két beszélgetés Tóth Tamással, ín Magyar Filozófiai Szemle, Budapest, 1997, nr. 5-6. 34 minciunii generalizate caracteristice acestei societăţi. Minciuna generalizată este acea stare incoerentă şi lipsită de consistenţă a existenţei, căreia nu i se mai poate opune nici „purul" adevăr şi nici „pura" sinceritate. Căci ea şterge şi spălăceşte atât importanţa şi forţa adevărului, cât şi pe cea a sincerităţii. Minciunii generalizate i se poate opune doar autenticitatea, dar nici ea propriu-zis, ci doar ca o nevoie a ei. Autenticităţii trebuie la început să i se nască nevoia, pentru ca apoi ea să poate fi dobândită prin efort orientat şi structurat. în aceasta însă se naşte şi posibilitatea şi nevoia apelului la filosofic Nevoia autenticităţii este de aceea una din modalităţile existenţiale propriu-zise ale întâlnirii noastre cu filosofía. Fiind vorba de un „apel" adresat filosofiei, nevoia autenticităţii este în acelaşi timp şi o modalitate.propriu-zisă a filosofiei, de a se întâlni cu sfidările destinului istoric Adică de a participa în mod asumat în structurarea şi articularea comprehensivă şi efectivă a eforturilor noastre orientate către autenticitate. Apelul la filosofie nu este însă doar „posibil", ci el este chiar o necesitate. Căci, minciuna generalizată produce inevitabil dedublarea. Ruptura dintre „opinia privată" şi cea afirmată „în public" se produce, de exemplu, în mod necesar. Or, aceasta face şi mai dificilă identificarea frânturilor şi a urmelor eventuale ale autenticităţii. Fiindcă, în realitate, chiar şi opinia uzitată în sfera privată, nu putea fi elaborată decât extrem de rar şi cu riscuri cu claritatea unei poziţii, ori a unei doxe... Personal vorbind, primele mele experienţe legate de fenomenul secretului au avut loc în această situaţie existenţială fundamentală a caracterului problematic al dedublării, dar fără să mi se formuleze încă „secretul" ca fiind o problemă care solicită o examinare frontală.27 Dincolo de tensiunile care apăsau, de la începutul vieţii mele, intimitatea mediului familial, a intervenit, de exemplu, arestarea şi apoi condamnarea unui prieten, acuzat într-un proces al justiţiei 2 7 Nu cred că nota personală a expunerii ar putea afecta caracterul ei filosofic. în Discurs, de exemplu, şi Descartes optează pentru un asemenea tip de relatare. Căci şi acolo este vorba, in fond, de relatarea unei întâlniri. 35 militare secrete pe baza unor opinii afírmate tot în „intimitatea" unui cerc de „prieteni"... Apoi, student fiind, am fost implicat într-o cercetare sociologică care, pe de o parte nu putea beneficia de datele necesare (ele fiind secrete) şi căreia, după aceea, nici rezultatele nu-i puteau fi publicate (căci datele obţinute intrau sub incidenţa secretului de stat). Mai târziu, soarta iacându-mă să lucrez în cea mai mare bibliotecă universitară din România, m-am confruntat, aproape zi de zi, cu „fondurile secrete ale bibliotecii"... Totuşi, întrebarea: Ce este de fapt „acest" secret, care intervine în viaţa noastră în cele mai diferite forme şi în cele mai diferite situaţii, însă, de fiecare dată într-un mod decisiv? mi-am formulat-o doar la începutul anilor '80. Ceea ce m-a interesat atunci a fost a afla: ce este secretul?, de unde-i provine puterea şi forţa? şi dacă puterea lui este într-adevăr chiar atât de destínala şi de nesfârşită cum îi place lui să ne-o înfăţişeze. Trebuie însă precizat că atunci eu nu am fost încă deloc conştient că, în „problema" pe care mi-ara formulat-o, ridic de fapt o întrebare filosofică. Limpede mi-a fost doar faptul că este vorba de o problemă oarecum „existenţială", în formularea căreia, poate, a participat şi eventuala mea cultură şi educaţie filosofică, dar ceea ce pe mine m-a interesat atunci, în primul rând, a fost nu „chestiunea naturii" problemei, ci dobândirea acelei conştiinţe care ar fi fost necesară răspunsului la chestiunea însăşi care fusese ridicată. De aceea am şi început neîntârziat să caut „bibliografie" şi „literatură" despre secret sau despre „problema" secretului. Am pornit în cercetarea literaturii sociologice, apoi politologice, antropologice, juridice etc. pentru a vedea unde anume voi găsi răspunsul şi soluţia la întrebarea şi la problema mea. In curând m-am convins însă că asemenea literatură „despre secret" nu prea există. Şi asta în ciuda faptului că s-au produs multe scrieri care, din punctul de vedere al mai multor discipline, ating tangenţial „problema secretului", însă nici pe departe nu o fac cu profunzimea care ar fi necesară pentru explicarea acelei modalităţi istorice exorbitante a secretului, în care noi - deci în propria noastră existenţă ne confruntăm cu el. Doar atunci s-a deşteptat în mine bănuiala că în chestiunea secretului de fapt nici nu este vorba de o 36 „problema significa", ci că în ea destinul nostru istoric ne confruntă în fond cu o temă filosofică. Despre aceasta, desigur, nu puteam avea nici o certitudine factuală. Căci mi-a fost limpede şi faptul că chiar şi prin secret noi trăiam într-o societate închisă, în care informaţiile, cărţile şi revistele ajungeau extrem de carenţial şi fíltrate, şi de aceea, există totdeauna posibilitatea şi pericolul ca la problema care chiar ne preocupă aici, altundeva este deja elaborată şi soluţia, numai că noi nu o putem afla. însă, cum am mai spus, când o „problemă" devine într-adevăr o temă filosofică, atunci tematizarea ei nu mai poate fi amânată. Deci, cu timpul şi pe parcursul multor fundături, căutări şi reformulări, problema secretului mi s-a aşezat ca fiind o temă filosofică. Aşa a luat tematizarea lui, la început, calea analizei categoriale, devenind apoi, pe parcurs, şi cauza analiticii existenţiale. Cu alte cuvinte: ea a devenit tema filosofiei aplicate. Capitolele următoare vor reda în efectivitatea lor aceste analize. Să revenim însă la relatarea noastră. Desigur, decembrie 1989 a reprezentat, şi în această privinţă, un punct de cotitură. Cu tot caracterul contradictoriu al procesului început atunci, ni s-a oferit totuşi posibilitatea de a călători în lume, de a contacta cercetători din alte ţări şi de a avea acces şi la o literatură pe care altfel nu am fi putut-o consulta. Cu acest prilej a ieşit la iveală şi faptul că desigur - „problema secretului" s-a ridicat şi se ridică şi altundeva?* Tot cu acest prilej s-a adeverit însă şi faptul că acolo se înfăţişează cu totul altfel acea temă a secretului care, aici, fusese unul dintre factorii decisivi care articulau destinul nostru istoric. Adică m-am convins de faptul că destinul nostru istoric, cu şi prin tot tragismul său existenţial, ne confruntă, prin sfidări, cu fenomene cărora deşi ele sunt prezente şi aiurea doar aici li s-a oferit Notăm aici doar câteva dintre titlurile care ni se par cele mai relevante: Pierre Boutang Ontologie du secret. Paris, 1973; Geheime Gesellschaft, Heausgegeben von Peter Cristian Ludz, Heidelberg, 1979; Lucian Hölscher Öffentlichkeit und Geheimniss, Stuttgart, 1979; Pierre-Amaud Lambert La Charbonnerie Français, Lyon, 1995; Politica Hermética, Tome: 1-7, Paris, 1987-1994; Le secret, Textes réunis par Philippe Dujardin, Lyon, 1987; Clive Ponting Secrecy in Britain, London, 1990 etc. 37 posibilitatea manifestării lor ,privilegiate'1, şi de ace.s eie doar aici pot fi tematizate în mod corespunzător. Rezultatele >i concluziile acestor tematizări nu au însă doar o valabilitate regionala. Dimpotrivă, ele scot în evidenţă tendinţe fenomenale constitutive, care sunt prezente şi active peste tot, numai că în multe alte părţi ele rămân invizibilei Dacă noi într-adevăr asumăm aceste teme, prezente aici, şi dacă pe acestea le şi tematizăm cu seriozitatea filosofică corespunzătoare atât esenţei lor, cât şi sfidărilor pe care ele ni le adresează, atunci, poate, ne deschidem totodată şi şansa reală de a comunica cu corpus-ul viu şi universal al filosofiei. De aceea am susţinut şi la începutul acestui capitol că nu se poate decide înainte dacă o problemă este ori nu o temă „filosofică". însă, chiar din motivele şi exigenţele tematizării, aici nu poate fi vorba de nici un veleitarism, arbitrar sau originalism exotic. Dimpotrivă, orice cercetare tematizatoare trebuie să corespundă exigenţelor specifice temei. De aceea, cum am mai spus, numai acea temă se dovedeşte a fi într-adevăr filosofică, care re-conduce tematizarea ei cunoscătorcăutătoare emancipate şi la re-problematizarea şi re-articularea actualizantă ale chestiunilor esenţiale şi originare ale filosofiei înseşi. O asemenea temă propriu-zis filosofică s-a dovedit a fi, pentru mine, şi tematizarea secretului. în şi prin confruntarea tematizatoare cu el putem însă recepţiona simultan şi mesajul că şi regiunile noastre mai izolate „sunt locuite de zei" şi că ei se adăpostesc chiar în acele teme care într-adevăr au relevanţă filosofică şi cărora destinul istoric al regiunii le-a destinat chiar tragic în multe privinţe o manifestare privilegiată. Mergând însă căutând şi meditând pe urmele acestei manifestări, mi s-a relevat şi faptul că nu doar în regiunea noastră restrânsă, dar şi în limbile noastre, la fel de restrânse geografic, se ascund posibilităţi filosofice autentice. Desigur, mă pot referi, inevitabil, în primul rând la limba maghiară, ea fiindu-mi, în mod firesc, cea mai apropiată. De multe ori însă, şi nu numai pe parcursul dificultăţilor de exprimare a gândului, ci chiar din punctul de vedere al direcţiilor în care gândirea putea şi trebuia să se angajeze, multe articulaţii ale multor cuvinte româneşti mi-au servit drept inspiraţie şi călăuză. 38 în această privinţă însă, trebuie precizat ceva foarte important. Tematizarea filosofico-aplicată, care pătrunde totodată şi în articulaţiile cuvintelor limbii sau ale limbilor noastre „regionale", nu se poate opri la scoaterea la iveală a unor sensuri specifice lor doar dintr-un punct de vedere pur naţional. în fond aceasta nu ar însemna nimic altceva şi nimic mai mult decât trimiterea cuvintelor noastre pe scena unui festival etnografic al limbilor. Aici, ce-i drept, ele îşi pot manifesta întregul lor exotism, dar îşi pierd complet nu numai forţa denotativa a cuvintelor lor, dar şi posibilităţile meditative ce se află totuşi ascunse, adică încă negândite în articulaţiile elementelor lor componente, sau în „blocurile" concentrării lor nearticulate. Dimpotrivă, cu aceste cuvinte noi gândim, înainte de toate, tema însăşi, adică ceea ce este de gândit, şi doar pe parcursul tematizării întrezărim de fapt posibilităţile şi capacităţile meditative ale cuvintelor noastre. Ceea ce reuşim să gândim cu ele, şi pe parcursul pătrunderii lor, va trebui să fie de aceea ceva ce apoi şi în alte limbi va trebui gândit atunci când şi ele tematizează ceva legat de tematizările noastre. Nu „traducerea" cuvintelor, ci dimpotrivă, parafrazarea lor va fi de aceea limbajul comunicării prin care se stabileşte comuniunea tematizări lor asumate de fiecare, în propria sa limbă într-un mod expres şi responsabil. în felul acesta, poate, filosofía aplicată devine un prilej cu care noi putem transforma atât impulsurile străfund-instinctuale, provenite din originile filosofiei, cât şi limbile noastre pe care tot pe o cale aproape naturală le dobândim în posibilităţi filosofice autentice. 39 CAPITOLUL II ANALIZA CATEGORIALĂ SI SECRETUL 5 I. Filosofîa aplicată şi analiza categorială Dacă am ajuns ca prin filosofie aplicată să înţelegem într-adevăr nu o disciplină filosofică, ci o stare, o ipostază a filosofiei înseşi, în care ea se deschide către receptarea şi asumarea tematicilor cu care umanitatea istorică se confruntă în configuraţia determinata a destinului său, atunci şi „problema" categoriilor redevine o cauză filosofică. De la început se ridică aici întrebarea: Care este - sau poate fi legătura între cercetările tematic-orientate ale filosofiei aplicate şi orientarea categoriilor înseşi? Căci, pe de o parte, orice tematizare înseamnă în acelaşi timp şi aducerea la concept a tematicii respective. Aceasta însă nu se poate înfăptui decât cu ajutorul categoriilor sau mai precis decât prin categorii. Pe de altă parte, totdeauna se ridică şi întrebarea: Care este de fapt statutul conceptelor astfel obţinute? Or, şi la această întrebare numai cu ajutorul sau iarăşi, mai precis numai prin categorii putem răspunde. „Problema" categoriilor face însă parte din problematica centrală a filosofiei. De aceea, contactul firesc şi organic al tematizărilor filosofice aplicate cu această problematică nu face decât să reconfirme posibila lor validitate şi importanţă, propriu-zis filosofică. Adică să reconfirme faptul că aceste cercetări într-adevăr retrimit şi re-conduc către orizonturi problematice ce aparţin esenţei filosofiei. Mai mult: în şi prin exigenţele aplicaţiei, analiza categorială însăşi este adusă la lumina unui unghi de vedere cu totul particular şi special. Fiindcă, ceea ce astfel realmente va deveni important aici, ea nu se va mai putea reduce doar la disecarea sterilă şi nesfârşită a diferitelor „tabele" categoriale, ci va fi întrebarea care vizează 40 structura, configuraţia şi orizontul sensurilor şi al direcţiilor acelor analize, care sunt orientate din interior şi de către diferitele categorii. într-un fel sau altul, categoriile în şi pentru filosofie ating fiinţa. Din perspectiva tematică a filosofiei aplicate devine însă de la început decisivă şi întrebarea: Cum anume şi în ce direcţii se realizează această „atingere"? Ceea ce ne va interesa într-adevăr şi în primul rând aici nu va fi conţinutul conceptual al diferitelor categorii, sedimentat şi stabilit pe parcursul istoriei filosofiei, ci acel sens deopotrivă conceptual şi terminologic ce le conferă caracter categorial chiar şi dincolo de conţinutul lor conceptual, de fiecare dată, definit şi determinat în alt şi alt fel. Chiar din aceste motive însă, identificarea acestui sens nu se poate efectua la întâmplare, ci trebuie exarninat felul în care sensul deopotrivă terminologic şi conceptual al categoriilor se realizează şi funcţionează într-adevăr la nivelele cele mai înalte şi autentice ale filosofiei. 1. Conceptele pe care Platon le considera ca fiind „genurile supreme" sau cele „mai mari", Aristotel le numeşte pentru prima oară: „categorii". înţelegerea acestei denumiri este hotărâtoare, credem, şi pentru înţelegerea sensului şi orientării categoriilor. Cu atât mai mult, cu cât, de la început, denumirea însăşi a ridicat probleme abia surmontabile pentru comentatori. Şi acest fapt pare să întemeieze prezumţia că micul volum al Categoriilor nu este deloc o scriere adresată începătorilor, ci una care face parte din cele numite de Aristotel însuşi „acroamatice".1 Aceasta este, probabil, şi explicaţia prăpastiei hermeneutice care s-a deschis, aproape de la început, între operă şi comentatorii ei. Secole întregi, comentatorii au explicat această denumire, recurgând la descrierea şi la distingerea a două moduri în care Aristotel s-ar fi raportat la limbă: pentru exprimarea gândurilor sale, la nevoie, Aristotel a creat, din când în când, cuvinte noi; în alte cazuri Vezi: Anton Dumitriu Philosophia mirabilis, pp. 33-41. 41 însă, el preia şi utilizează cuvinte care se află deja în limbajul cotidian, numai că le atribuie sensuri mult mai înalte şi, în fond, total diferite. în această a doua situaţie s-ar afla şi cazul cuvântului (numelui) „categorie", pe care deşi el în limbajul cotidian numeşte „învinuirea publică", totuşi Aristotel îl foloseşte într-un sens în care ajunge să însemne expresiile cele mai generale ce pot fi rostite despre lucruri.2 Prima întrebare care se ridică aici este aceea dacă într-adevăr Aristotel atribuie numelui de ,Jcathegoria" un sens cu totul diferit de cel pe care el îl avea în limbajul cotidian sau dacă nu cumva în surprinderea acestei alterităţi - în comentarii - se află deja decisă, în mod ascuns, şi o configuraţie preponderent tehnicistă a fîlosofîei şi a fîlosofarii? ,JCathegorein" înseamnă, cum am mai spus, o învinuire formulată în sfera publică a pieţei, a ^agoret\ învinuirea aduce pe scena judecăţii publice o anumită faptă (determinată) a unui anumit făptaş. Acolo, pe scena pieţei publice, învinuirii i se opune apărarea. Lupta dintre învinuire şi apărare are ca obiect de dezbatere un anumit eveniment, adică un caz. Dezbaterea acestui eveniment şi caz are loc în faţa unui public care nu este nicidecum pasiv, ci, dimpotrivă, pune întrebări şi formulează judecăţi. Iar procesul examinării evenimentului se complică şi se prelungeşte până la momentul în care, despre cazul determinat şi dezbătut, iese la iveală judecata întregului său adevăr. Numai că nici la Aristotel numele de ,Jkathegoria" nu are în fond o semnificaţie profund diferită. De fapt când numeşte „genurile supreme" „categorii", pe de o parte el aduce la conceptul său sensul unui cuvânt deja existent în folosinţa limbajului cotidian, dar, pe de altă parte, articulează într-un mod şi într-o direcţie determinată şi sensul filosofic al „genurilor supreme". De aceea „categoriile" sale sunt cu totul altceva decât „genurile supreme" ale lui Platon. Desigur, pe acest parcurs se naşte într-adevăr un nou cuvânt, adică un nume cu sens nou. Este inutil să intrăm în analiza filologică a cuvântului şi a modului propriu-zis gramatical în care din verbul 2 Vezi: Porfir, Dexip, Ammonius Comentarii ia Categoriile iui Aristotel, însoţite de textul comentat, traducere, cuvânt înainte şi note de Constantin Noica, Bucureşti, 1968. 42 „kathegorein" se naşte numele de „kathegoria". Fiindcă de fapt Aristotel însuşi nu lasă problema la voia interpretărilor arbitrare, scriind în partea referitoare la „relativele", adică la categoria relaţiei: „însă uneori este necesar să se creeze termeni, în cazul anume că nu e dinainte stabilit un nume faţă de care să se poată face potrivit redarea..." (s.n.); „... cineva ar putea lesne înţelege pe cele care n-au parte de nume, dacă, pornind de la primele cuvinte, s-ar institui nume şi pentru cele ce se convertesc faţă de ele, aşa cum în cazul celor de mai sus, din aripă [deriva] înaripat şi din cârmă cârmonavă." (s.n.)3 Adică în mod paronimicl Neînţelegerile care însoţesc Categoriile lui Aristotel sunt strâns legate de lipsa de înţelegere cu care comentatorii şi istoricii filosofiei au privit şi privesc problema paronimelor.4 Ei nu observă faptul că pentru Aristotel cum reiese şi din acest citat paronimia este una dintre căile cele mai importante de îmbogăţire a vocabularului, deci şi a posibilităţilor de numire şi de gândire. Prin paronimie se creează noi cuvinte, iar categoria ,relaţiei" oferă chiar regula (sau regulile) formării (creării) lor corecte. Prin aceasta însă comentatorii au ocolit şi şansa acelei interpretări că, de fapt, şi denumirea de „categorii" este o numire paronimică, care se naşte în acelaşi fel, cum se naşte după exemplul lui Aristotel din „alergare", „alergător". Neobservând că paronimele nu sunt pur şi simplu „derivatele unui nume" (cum se exprimă, de exemplu, Porfir), ci expresii verbale ce dezvăluie şi fixează sensuri conceptuale noi, au închis şi posibilitatea de a întrezări acea legătură şi importanţa ei 3 Vezi: Aristotel Categorii, traducere şi interpretare de Constantin Noica, Bucureşti, 1994, pp. 26-27. 4 în comentariile sale chiar şi Constantin Noica rezumă problema paronimelor în felul următor: „Cât despre problema paronimelor, ea e una doar a claselor de gândire şi vorbire, nu şi a claselor de realitate poate (s.n.). Ca atare încă ar putea interesa semantica de astăzi. Dar modernii care spun despre omonime şi sinonime puţinul pe care-1 spun folosesc semantica spre a desfiinţa filosofía, nu spre a se adânci în ea.„ Vezi: Constantin Noica Pentru o interpretare a Categoriilor lui Aristotel, în Aristotel Categorii, op. c i t , p. 70; chiar şi din monografii şi din analize importante, cum ar fi cea a lui Sir David Ross Aristotel, Bucureşti, 1998 sau cea a lui Pierre Aubenque Problema fiinţei la Aristotel, Bucureşti, 1998, problema paronimelor lipseşte cu desăvârşire. 43 decisivă pe care denumirea (numele) de „kathegoria" o are şi o menţine cu sensul iniţial al lui „kathegorein". Astfel, de exemplu, Porfir care este poate cel mai vinovat în răspândirea ulterioară a acestei direcţii de interpretare priveşte denumirea (numele) de „kathegoria", ca fiind un omonim. Şi asta, pe deasupra, pe baza acelui considerent, cu totul exterior şi superficial, că, în rândul preocupărilor lui Aristotel, problema omonimelor ocupă primul loc (mai precis poartă: nr.l). 5 Aristotel însuşi numeşte însă omonime: „cele al căror nume singur e comun, pe când raţiunea de a fi,potrivită cu numele, este diferită..." (s.n.). 6 Adică: omonimele suvt acele cuvinte (nume), care au în fond sensuri neclare. Dacă numele de „kathegoria" ar fi într-adevăr omonim, atunci prin utilizarea lui, Aristotel nu numai că nu i-ar conferi vreun înţeles „mai înalt", ci, dimpotrivă, i-ar tulbura şi încă în mod conştient semnificaţia. Căci astfel, ca nume, „kathegoria" ar denumi, într-un mod cu totul confuz, deodată două „raţiuni de a fi" complet diferite; adică atât învinuirea publică care desigur nu a dispărut între timp nici din practica şi nici din uzanţa lingvistică cotidiană cât şi genurile supreme. Ideea confuză a acestei interpretări se regăseşte şi la Dexip, cu deosebirea că el este de părere că, totuşi, numele fiecărei categorii, luate separat, este câte un sinonim. Insă, denumirea lor comună adică numele (cuvântul) de „kathegoria" este şi după părerea lui, un omonim.7 La rândul lui, însă, Aristotel numeşte „sinonime" cele ,4a care deopotrivă numele este comun şi raţiunea de a fi, potrivită cu numele..." (s.n.) 8 Dacă privim întrebarea noastră din acest punct de vedere, atunci este limpede că numele de „kathegoria" şi mai ales pluralul în care el dă şi titlul, ulterior, al opusculei: este un sinonim. Fiindcă fiecare nume al fiecărei categorii, luate separat, nu este decât un nume indefinibil în sens strict, şi de aceea „rostibii" doar „fără legătură". Numai că aceasta este chiar raţiunea lor comună de a fi. De 5 Vezi: Porfir, Dexip... op. c i t , p. 49. 6 Vezi: Aristotel Categorii, op. c i t , p. 5. 7 Vezi: Porfir, Dexip... op. cit , p. 163. 8 Vezi: Aristotel Categorii, op. c i t , p. 5. 4 4 aceea, numele care exprimă raţiunea lor comună este în mod evident un sinonim. Nu contrazice oare acest rezultat concluziile analizelor anterioare, care ne-au arătat că numele de „kathegoria" este din punctul de vedere al formării şi naşterii sale un paronim? Pentru a putea răspunde însă la această întrebare, vă trebui iarăşi să ne întoarcem la „problema", neglijată, a paronimelor. Este clar cum am mai spus că pentru Aristotel în mod paronimic se nasc în fond noi cuvinte fiindcă, de fapt, se nasc nume cu sensuri noi. De aceea şi constituie la el paronimele o clasă aparte a numelor. Spre deosebire însă de omonime şi de sinonime, paronimele sunt descrise şi definite de către Aristotel nu din punctul de vedere al sensurilor şi al semnificaţiei, ci din cel al formării lor. Adică din punctul de vedere al formării (terminaţie) noilor nume, care sunt chiar paronimele.9 Dar dacă analizăm aceste nume noi, şi din punctul de vedere al sensului şi al semnificaţiei lor, adică şi din punctul de vedere al „raţiunii de a fi potrivită cu numele", atunci imediat observăm că ele pot fi deopotrivă omonime şi sinonime. Intrând mai adânc în analiză, putem stabili şi faptul că noul nume, format în mod paronimic pe căi corecte, va fi un sinonim, iar cel format pe căi incorecte va fi un omonim. Redăm aici integral pasajul din capitolul referitor la categoria „relaţiei" care, de altfel, şi stă la baza concluziilor acestei interpretări: „Totuşi uneori [rostirea] nu pare a se converti, în cazul în care nu s-a făcut redarea în chip legitim faţă de lucrul rostit, ci acela care o răstoarnă greşeşte, ca, de pildă, în cazul aripii, dacă s-a redat cum că este a păsării, nu se obţine conversiunea „pasăre a aripii". Căci nu s-a redat în chip potrivit prima spusă „aripă a păsării" întrucât nu în măsura în care este vorba de pasăre se spune că aripa este a ei, ci în măsura în care e un înaripat, deoarece există aripi la multe altele ce nu sunt păsări... în cazul că se redă în chip potrivit rostirea, atunci ea se şi converteşte ca, de pildă, că aripa este a înaripatului şi înaripatul este 9 Vezi: idem, p. 6. 45 înaripat prin aripă." (s.n.) 1 0 Deci dacă formăm „aripa" ca „aripă a păsării", atunci această formare este considerată de Aristotel ca fiind „greşită", adică incorecta, şi asta în primul rând prin faptul că în felul acesta lucrurile rămân într-o indeterminare omonimă; însă, dacă o formăm în chip potrivit corect, adică - , ca „înaripat", atunci vom obţine de fapt un sinonim, fiindcă „există aripi la multe altele, ce nu sunt păsări". Numai că ambele procedee de formare sunt paronimice. în concluzie: numele de „kathegoria", în modul în care Aristotel 1-a creat adică în felul în care 1-a adus la conceptul lui pentru filosofie este un sinonim format pe cale paronimică. Pe această cale, el a ajuns să însemne pe baza unei conexiuni conceprualizate la modul cel mai firesc posibil - „genurile supreme", fără a elimina însă legătura organică a sensurilor lui, cu sensul şi cu semnificaţia existenţială originară a „învinuirii publice". Această interpretare trebuie să orienteze şi să conducă de acum înainte şi analizele ce vor urma. între timp însă nu trebuie să uităm nici o clipă că miza propriu-zisă a analizelor noastre nu este nicidecum acea sarcină de meserie a profesiei de a-1 „înţelege" pe Aristotel, ci că în joc este în fond chestiunea sensului filosofiei şi a aplicării ei. Adică: chestiunea direcţiilor în care acest sens se desfăşoară de fapt. Or, categoriile nu fac decât să aducă la lumină acest sens şi aceste direcţii. Cu aceasta însă am ajuns deja în miezul problemelor. Categoriile sunt deci, în acelaşi timp, „genuri supreme". Aceasta înseamnă că ele nu se pot constitui în subiecte ale nici unei definiţii stricte din punct de vedere logic. Adică: propriu-zis, ele pot fi rostite doar „tară legătură". Şi acest aspect a ridicat probleme serioase pentru comentatori, căci în cazul în care categoriile nu pot fi subiecte, atunci ele ar putea fi doar predicate. Numai că predicatele nu sunt niciodată rostite „fără legătură", ele fiind totdeauna predicatele „a ceva". De aici s-a format opinia că, de fapt, categoriile trebuie tratate ca fiind bazele tipice ale diferitelor posibilităţi şi modalităţi ale predicaţiei. în acest fel, viziunea aristotelică a categoriilor, vie şi colorată, a devenit treptat o teorie stearpă despre „predicare" şi despre „predicate". Vezi: idem, p. 26. 46 Pe această cale s-a estompat însă şi acea idee fundamentală şi implicită a lui Aristotel, că, în fond, fiecare dintre toate numele care nu pot fi rostite propriu-zis şi în sens strict decât „fără legătură", este de fapt o categorie." Ele deci, neputând fi definite, nu pot fi decât raportate unele la altele, adică nu pot fi analizate în fond decât prin inter-raportare. De aceea, fiecare dintre toate categoriile chiar în şi prin rostirea lor „tară legătură" poartă în sine şi o trimitere, a cărei direcţie este de fapt totalitatea şi totalul fiecăreia. Altfel spus: ele sunt „genuri supreme" ce trimit unele la altele. într-adevăr, se poate arăta că în opusculul său despre Categorii, Aristotel înfăptuieşte de fapt atât analiza fiecărei categorii în parte, cât şi cea a raporturilor lor de inter-chestionare. Şi în înţelegerea acestor analize, unghiul de vedere al filosofiei aplicate se poate dovedi a fi extrem de interesant. Căci aici niciodată nu putem face abstracţie de acel: „la ce bun..?" al demersurilor... Procedeul examinării separate a fiecărei categorii este receptat de comentatori drept categorisire. Această interpretare priveşte categoriile ca fiind fundamentele cele mai generale ale acelor clasificări prin care se delimitează diferitele clase, despre care însă nu se ştie dacă sunt ale „lucrurilor" sau ale „numelor". Desigur, aici se iveşte imediat şi problema, insolubilă, a raporturilor ce se formează între „clasele" astfel dobândite... Căci, de unde am putea noi şti, în fond, cu siguranţă, că „totalul" claselor şi al sub-claselor astfel obţinute coincide sau nu cu sfera unui concept, care este de fapt indefinibiP. Că, de exemplu, dacă toate genurile identificate şi adunate acoperă sau nu sfera categoriei de „substanţă", căci ea este totuşi „deasupra" lor, fiindu-le suprem"? Şi chiar dacă este aşa, ce anume ne trimite şi ce anume ne împinge pe noi către această superioritate? Vezi: Aristotel op. cit , paragraful nr. 4. Categoriile neavând genuri „superioare" rămân de fapt condamnate la o însingurare discursivă ce se exprimă pe de o parte prin faptul că, deşi ele vizează în principiu - „fiecare" cuvânt al limbii, totuşi rămân, pe de altă parte „nedefinibile", căci nici Fiinţa şi nici Unul nu este un gen al existentului. A se vedea şi: Anton Dumitriu Teoria logicii, Bucureşti, 1973, pp. 278-280 şi Pierre Aubenque Problema fiinţei la Aristotel, Bucureşti, 1998, p. 151. 47 Acestea însă, în mod evident, nu mai sunt întrebările comentatorilor. Căci, în viziunea lor, Aristotel procedează în cazul categoriei „substanţei" în felul următor: într-un prim pas „împarte", „distinge", „clasifică" substanţa în „substanţe prime" şi în „substanţe secunde". Apoi, într-un al doilea pas, el împarte, distinge etc. „substanţele secunde" în: specii şi genuri. Generalitatea crescândă a genurilor, deodată, ajunge să atingă şi să devină chiar „genul (lor) suprem", adică chiar categoria substanţei, care va încorona astfel vârful acestei piramide construite să-i asigure veşnicia pentru cadavrul gândului ucis. Acea posibilitate că în fond Aristotel nu clasifică deloc, ci analizează, nici nu se întrevede de fel. Deşi, în fond, despre asta este totuşi vorba! Analiza la care Aristotel supune fiecare categorie în parte ar putea fi numită, cu o terminologie contemporană: structurală. Am optat pentru această terminologie, pentru că ea exprimă mai la îndemână faptul că în această analiză nu este nicicum vorba de adunarea a ceva din clasele distincte şi deosebite ale elementelor sale, ci că în ea se caută de fapt acele tendinţe vectoriale prin care elementele desigur identificate şi deosebite unele de altele se organizează în direcţii determinate. Şi, în primul rând, categoriile sunt acelea ce pot fi analizate, la început, doar cu privire la structura lor interioară. Ceea ce deci păreau a fi, pentru comentatori, rezultatele unor clasificări, sunt de fapt elementele structurii categoriale ale categoriilor. Iar identificarea acestor elemente are loc în cazul fiecărei categorii, chiar dacă Aristotel nu Ie tratează la fel de amănunţit. Este însă tot atât de important să constatăm şi faptul că această analiză nu epuizează încă examinarea lor aristotelică efectivă. Cu aceasta însă avem deja şi baza, şi posibilitatea de a putea adânci propriile noastre analize care, până acum, au rămas inevitabil în sfera generalităţilor. Adică, să începem analiza desigur schematică şi efectuată din perspectiva posibilităţilor oferite şi cerute de către filosofía aplicată a categoriilor înseşi. Primul pas al acestei analize va fi examinarea categoriei substanţei (a esenţei) şi nu întâmplător, ci fiindcă ea este iarăşi nu întâmplător cea mai elaborată în textele aristotelice la care ne referim. Elementele structurii categoriale ale termenului le cunoaştem 48 deja din confruntarea cu clasificările şi cu distincţiile comentatorilor. Importantă va fi acum identificarea acelor tendinţe vectoriale, care le organizează într-o structură reală şi într-adevăr viabilă. Deci: a) în primul rând şi în principal, se numeşte substanţă ceea ce nu se spune despre nici un subiect şi nici nu este în nici un subiect (de exemplu: un anumit cal, un anumit om); b) substanţele secunde sunt numite, în primul rând, speciile în care subzistă substanţele prime şi c) tot substanţe secunde sunt apoi şi genurile acestor specii. întrebându-ne acum din perspectiva tendinţelor vectoriale, prin care aceste elemente devin într-adevăr organizate într-o structură reală, vom observa de la început faptul că prima dintre aceste tendinţe constă chiar în primordialitatea substanţei prime. Concepţia aristotelică a substanţelor prime este un gând de o extraordinară anvergură, care poate nici nu a putut fi asumat în întregime de către întreaga istorie a interpretărilor şi a valorificărilor sale. Dimpotrivă: aproape de la început, filosofía s-a străduit să-l alunge şi să-1 scoată din orizontul său vizual. Căci, ce ar putea căuta în fond „lucrurile individuale" printre preocupările zborurilor stratosferice şi interplanetare ale filosofiei? Desigur, este deranjant faptul că asemenea opinii au fost afirmate de o persoană de talia lui Aristotel, fiindcă aceasta tace şi mai dificilă trecerea lor cu vederea. De aceea, ele trebuie să fie „corectate", reinterpretate sau acoperite de „liniştea" tăcerii... Totuşi: propoziţia stă acolo în text! Şi nu oricum, ci chiar ca o forţă şi ca o putere, care are direcţii şi tendinţe determinate şi care ordonează de fapt şi structurarea întregii categorii. Fiindcă şi gradul de substanţialitate a substanţelor secunde este determinat şi se determină în fond în funcţie de poziţia lor în raport cu substanţele prime! Astfel, primul element al substanţelor secunde specia - „e substanţă în mai mare măsură decât genul, căci ea este mai apropiată de substanţa primă" (s.n.). 1 2 Este evident că substanţa primă este nu numai primul (nr.l) dintr-un şir al enumerărilor, ci factorul de referinţă şi de orientare pentru întreaga structurare a tuturor elementelor categoriei „substanţă". De aceea, această categorie nici nu se structurează de fapt şi în realitate după schema: individual 12 Vezi: idem, p. 10. 4 9 particular general, cum se crede de obicei, ci chiar invers. Adică: chiar apropierea de individual este aceea care face să fíe „în mai mare măsură substanţă", iar această „în mai mare măsură" înseamnă chiar o orientare şi o focalizare în sensul şi în direcţia esenţialităţii structurării înseşi. Toate acestea duc însă şi la o altă concluzie, nu mai puţin importantă. Fiindcă această orientare şi focalizare a structurii categoriei substanţei înseamnă în acelaşi timp şi faptul că exact categoria substanţei, în calitatea ei de gen suprem", este în cea mai mică măsură „substanţă", căci ea este cea mai îndepărtată de substanţa primă! Dar, chiar această poziţie şi chiar acest statut al categoriei substanţei specifică în acelaşi timp şi unul dintre rolurile şi rosturile sale efective. Adică faptul că ea este efectiv chemată să orienteze şi nu în mod abstracţiei chiar prin propriile sale tendinţe vectoriale organic structurate gândirea, către ceea ce este „în primul rând şi în chip principal" esenţial, adică înspre substanţa primă. Or, acest rapt este posibil numai dacă în structura categorială a categoriei substanţei mai există şi o altă tendinţă vectorială, a cărei direcţie este însă chiar inversă. Care deci, pornind de la esenţialul conţinutului identificat adică de la substanţa primă se orientează acum în direcţia esenţialităţii formal-logice, ridicându-se de la indivizi prin specii şi prin genuri până la categoria universală a substanţei. Dacă încercăm să surprindem şi mai în profunzime lucrurile, atunci poate realizăm acum şi faptul că, în realitate, în structura categorială a categoriei substanţei nu funcţionează în fond două tendinţe vectoriale ce au direcţii opuse, ci că structurarea acestei categorii este articulată în mod recurent. Adică: din perspectiva tendinţelor sale vectoriale structura categorială a categoriei substanţei este propriu-zis reflexivă. Aceasta îi conferă de fapt aceea subsistenţâ proprie care deşi parţial, totuşi justifică traducerea numelui său grecesc (usia) prin latinescul „substantia". în nici un caz nu putem însă pierde cu vederea sensul hermeneutic al „usiei", căci realmente, categoria ei orientează şi încă în mod articulat către ceea ce este într-adevăr esenţial. 50 Or, chiar în aceasta rezidă locul şi rolul privilegiat pe care ea îl ocupă printre categoriile aristotelice. Fiindcă tocmai prin aceasta devine ea categoria efectiv conducătoare, adică dătătoare de direcţie şi de reper, pentru întregul sistem al categoriilor. Deşi evidenţierea naturii reflexive a tendinţelor vectoriale ale structurii categoriale a categoriei substanţei este, probabil, un rezultat analitic real, el totuşi singur nu este în măsură să explice în mod satisfăcător şi rolul său orientativ pe care-1 îndeplineşte în sistemul categoriilor. Pentru ca acest rol să fie într-adevăr explicat, fundamentat şi explicitat, categoria substanţei trebuia să fie supusă şi unui alt tip de analiză, pe care tot cu o terminologie modernă am putea-o numi: analiză relaţională. în aceasta, categoriile sunt examinate nu doar din punctul de vedere al structurii lor imanente, ci şi din cel al raporturilor lor cu celelalte categorii. Se poate lesne arăta, în text, că Aristotel examinează structura desfăcută şi desfăşurată a fiecărei categorii şi din perspectiva celorlalte categorii. în această examinare, categoriile sunt de fapt aplicate una la cealaltă, fără însă ca această aplicaţie să aibă caracterul unei predicaţii. De exemplu, Aristotel examinează categoria deja amintită a substanţei, atât din perspectiva categoriei calităţii, a relaţiei, dar şi din cea a timpului (ex. schimbarea) etc. însă, acelaşi procedeu se poate identifica mai mult sau mai puţin amănunţit şi în cazul examinării celorlalte categorii. Prin aceasta el nu face decât că observă şi realizează acea trimitere reciprocă, pe care o poartă şi o reprezintă fiecare categorie în parte, în calitatea ei de nume ce se rosteşte „fără legătură". Iar rolul orientativ al categoriei substanţei se conturează chiar în acest orizont al trimiterilor reciproce, însă desigur în primul rând, pe bazele propriei sale structurări. Să insistăm acum în articularea acestui rol, pentru a putea vedea apoi mai bine şi importanţa analizei categoriale pentru filosofía aplicată. Revenim deci la categoria substanţei şi, în cadrul ei, la ceea ce este „în chip principal, în primul rând şi prin excelenţă" substanţă, adică „ceea ce nu se spune despre nici un subiect şi nici nu este într-un 51 subiect", dar care este totuşi „un om anumit' sau „un cal anumit" P Ce poate fi aceasta? Ce altceva se poate spune despre el, în fond, decât că: „el este er? Deci, că el este identic cu sine, însă, într-un mod încă ne- determinat (a-numit). Identitatea ne-determinată este identitatea schematică, ce mai poate fi numită, imprecis, şi „schema" identităţii. Căci, în sensul substanţei prime, el nu este specimen, ci doar individ auto-identic, şi în felul acesta încă nedeterminat. El nu este deci, „Un om"; „Un cal" etc , ci doar „anumit" om şi „anumit" cal. Cum devine el însă Un om şi/sau Un cal? în ciuda tuturor exemplelor superficiale şi nesemnificative din manualele şi din tratatele de logică, din „anumit om" nu aşa devine „Un om anumit" pentru că îi dăm „nume", adică îl numim. Inutil îl vom numi pe „anumit om" Socrate, pentru că prin aceasta numele - care este în fond încă al nimănui va însemna de fapt, doar pe toţi oamenii care, vreodată, au purtat acest nume, de la magisterul lui Platon, până la fotbalistul brazilian, care în anii '80 şi-a luat acest nume de vedetă... Prin aceasta deci, ei încă vor rămâne în identitatea lor schematică, însă, pentru ca noi, în numele „Socrate", să-1 putem gândi într-adevăr pe acel Socrate la care fără să-1 gândească trimit totuşi manualele de logică, este necesar ca pe „anumitul om, numit Socrate" (substanţă primă) să-1 determinăm şi cu privire la calitatea (talent, capacităţi) lui; la timpul lui; Ia locul lui (de viaţă); la faptele lui (cauza) şi la întâmplările suferite de el etc. Altfel spus: individualitatea (anumit) ne-determinată a substanţelor prime solicită determinarea lor nu doar din punctul de vedere al substanţelor secunde, ci totodată, şi din pespectiva tuturor categoriilor. Astfel însă individul (anumit), nedeterminat, devine deja chiar UNU-1! Adică, devine UNitatea UNică a UNUlui. Ce s-a întâmplat, de fapt, aici? în primul rând, categoria substanţei ne-a adus la iveală şi ne-a arătat tot ceea ce este în chip principal şi prin excelenţă substanţă, şi prin aceasta ne-a şi orientat către ceea ce este în fond şi în chip principal esenţial, deci demn de interes. Adică: chiar către individul nedeterminat. Apoi aceeaşi Vezi: idem, p. 10. categorie ne-a întors spre calea fixării acestei nedeterminări a substanţei prime, cu ajutorul speciilor şi al genurilor; ajungând ca, prin purtarea şi aducerea ne-determinării deja fixate până la nivelul categoriei, deci chiar până la „genul suprem" al substanţei, să realizeze totodată şi întreaga amploare a însingurării ei în deplinătatea abstractului, şi, de aceea, să trimită solicitări şi impulsuri şi către toate celelalte categorii. Prin aceasta, substanţa primă adică individul nedeterminat este deci aşezată în lumina tuturor categoriilor. Aici el este examinat din punctul fiecăruia de vedere (asigurat de către propria structură categorială a fiecăruia), pentru ca apoi el să fie determinat ca UNU! Adică, el este examinat exact în felul în care este examinat punctul de acuzare, în sfera publică a agorei, cu prilejul învinuirilor publice! lată motivul principal pentru care Aristotel numeşte de fapt genurile sale „supreme" categorii. Ele nu fac, la început, altceva decât să aducă la lumina determinării „cazul" individului nedeterminat, pentru ca, apoi, acolo după examinarea lui minuţioasă şi din punctul de vedere al tuturor categoriilor să se decidă adevărul lui. Fiindcă individul astfel determinat deci ca fiind UNU-1 este determinat în fond, cu privire la fiinţa lui. Prin urmare, nu categoria substanţei, singură, este aceea care atinge şi pune în lumina arătării Fiinţa, ci aceasta se întâmplă numai şi numai prin conlucrarea direcţională a tuturor categoriilor. Şi chiar prin această conlucrare reiese de fapt în mod organic deci nu prin artificii în evidenţă şi faptul că determinarea a ceva, cu privire la Fiinţa lui, înseamnă în fond şi determinarea lui ca fiind UNU. De aceea spune Aristotel în Cartea a IV-a a Metafizicii că „Fiinţa şi Unul sunt acelaşi lucru şi de aceeaşi natură..." căci „în definitiv e acelaşi lucru dacă spunem: un om, sau om fiinţând... iar când, dublând expresia, zicem: el e un om, ea nu înseamnă altceva decât: el este om" (s.n.). 1 4 Adică: exact aşa ating şi întâlnesc categoriile fiinţa, cum atinge şi se întâlneşte cartea Categoriilor cu Metafizica lui Aristotel. Atunci când Unul este arătat ca fiind determinarea a ceva cu privire la Fiinţă, atunci şi Fiinţa este dezvăluită ca fiind Unu-1. 14 Vezi: Aristotel Metafizica, Bucureşti, 1965, pp. 127-128. 53 Rolul şi rostul filosofic al categoriilor nu se epuizează însă deloc prin faptul că, ele, pe de o parte, arată modalitatea cunoaşterii complete a fiecărui lucru şi, pe de altă parte şi prin aceasta - indică şi Fiinţa ca fiind, deci ca adevărata temă de preocupare a filosofiei prime, adică a metafizicii. Ci, în acelaşi timp, ele sunt şi rămân conturate ca genurile cele mai generale. Adică: supreme. In felul acesta, categoriile sunt într-adevăr termeni nedefinibili, adică nume structurate în mod funcţional. în acest sens, mai restrâns, categoriile sunt deci nume nedefinibile şi de aceea este într-adevăr justificat când vreun termen fundamental, dar nedefinibil, al unei ştiinţe, este numit „categorie". Această justificare devine însă fundamentată doar atunci când aceste categorii luate în sens restrâns - sunt supuse şi unei analize categoriale plenare. Dacă deci se schiţează atât din punct de vedere structural, cât şi relaţional toate acele tendinţe vectoriale, în sensul cărora pot fi apoi analizaţi, în Unicitatea lor, pe de o parte, toţi indivizii domeniului astfel contactat şi conturat, şi, pe de altă parte, se asigură şi posibilitatea, ca analiza lor să indice şi calea către ceva mai cuprinzător. Dacă însă privim mai atent lucrurile, atunci observăm şi faptul că nici filosofía aplicată nu are în fond altă sarcină şi chemare. Caracterul medial al categoriilor care s-a dezvăluit filosofiei pentru prima oară prin şi de către Aristotel indică în acelaşi timp şi faptul că ele nu constituie, în primul rând şi în fond, un domeniu al problematizărilor profesionale prin urmare: ce e substanţa/esenţa; timpul etc. - ci sunt de fapt afluxuri profunde, ce formează chiar miezul dinamizator al filosofiei. Dacă am accepta că metoda este sistemul nervos al filosofiei, atunci cu siguranţă ar trebui să spunem că, de fapt, categoriile sunt centrii nervoşi ai acestui sistem, centri ce în acelaşi timp concentrează şi orientează filosofía în şi spre direcţii determinate de către propria lor structurare. Din toate acestea, pentru filosofía aplicată rezultă în primul rând concluzia că analiza categorială propriu-zisă şi autentică înseamnă analiza structurală şi relaţională a termenilor ce sunt stabiliţi, pe parcursul analizei, ca fiind termeni categoriali. Mai rezultă însă şi faptul că aceasta niciodată nu este o analiză lipsită de direcţii, ci categorialitatea termenilor conţine deja şi o anumită direcţionare, care I 15 Vezi: Anton Dumitriu Istoria logicii, Bucureşti, 1975. 55 conduce şi orientează gândirea în sensuri şi la niveluri determinate. Adică, din punctul de vedere al solicitărilor aplicative, filosofía trebuie să dispună nu atât de simple concepte, ci, pe deasupra, şi de termeni elaboraţi în sens categorial. în felul acesta devine însă limpede şi faptul că orientarea propriu-zis tematică a filosofiei aplicate se leagă în modul cel mai firesc şi organic de categorii şi de analiza categorială. Adică de ceva ce face parte, totuşi, din esenţa filosofiei. După Aristotel, textul Categoriilor şi „problematica" lor au ajuns la început pe mâinile comentatorilor şi, apoi, pe cele ale logicoteologiei medievale. în ele, cauza categoriilor a devenit o „teorie" a predicatelor şi o doctrină a clasificării, ieşind treptat, prin Petrus Hispamos dacă este adevărată relatarea lui Anton Dumitriu din orizontul de interes al filosofilor.15 2. Desigur, filosofía modernă utilizează conceptele categoriilor (substantia; essentia etc.). Numai că le aprofundează în sens conceptual şi nu în cel categorial. Kant este acela care repune cauza categoriilor în centrul construcţiilor filosofice. El numeşte categorii conceptele pure a priori ale intelectului. Nu este însă deloc întâmplător faptul că în denumirea lor (categorii) el face referiri la Aristotel şi nu la tradiţia logicoteologică medievală sau modernăFiindcă, deşi îl critică foarte sever pe Aristotel, pe motivul că a construit tabelul categoriilor sale în mod întâmplător şi rapsodic, subliniază totuşi faptul că intenţiile lor originare coincid. De aceea pe noi din perspectiva analizelor filosofice aplicate nici nu ne va interesa aici studiul diferenţelor etc. dintre cele două tabele, ci chiar comunitatea lor originară care, din acest motiv, se şi articulează în fiecare caz în mod original va fi cea care ne va reţine atenţia. Fiindcă, şi pentru Kant cum de altfel şi pentru Aristotel categoriile nu sunt pur şi simplu genuri supreme, ci forme funcţionale. însă chiar din acest motiv, categoriile nu trebuie doar identificate, pentru a le putea apoi aşeza în tabele, ci trebuie surprins şi în ceea ce constă, de fapt, funcţionarea lor. împreună cu aceasta, trebuie determinate adică articulate şi circumscrise şi direcţiile, dar şi limitele îndreptăţite ale funcţionării lor. Acest procedeu este numit de Kant deducţia transcendentala a conceptelor pure a priori ale intelectului. Prin deducţie el nu înţelege însă o operaţie pur logică ori gnoseologică formală, în modul în care termenul s-a încetăţenit în filosofie, ca exprimând contrariul lui „intuitus". Ci ca Aristotel, care luase numele de categorii dintr-o practică juridică şi Kant se inspiră de fapt dintr-un procedeu de natură juridică. „Când vorbesc despre drepturi şi uzurpări, scrie Kant, jurisconsulţii disting, într-un litigiu, chestiunea de drept (quid juris) de chestiunea de fapt (quid facti) şi, cerând de la amândouă dovadă, ei numesc dovada întâi pe aceea care trebuie să expună dreptul sau chiar legitimitatea pretenţiei, deducţie."(s.n.), adică procedeul prin care conţinutul, factual, al pretenţiilor este raportat la principii şi norme juridice valabile. Inspirat de aici, Kant spune: „Eu numesc, prin urmare, explicaţia modului cum concepte se pot raporta a priori la obiecte, deducţia lor transcendentală şi o disting de deducţia empirică..."1 6 Nici pentru Kant cum nici pentru Aristotel categoriile nu constituie probleme formale pentru logică, ci devin întrebări ale logicii transcendentale în care nu se mai poate deci face abstracţie de conţinutul judecăţilor. Nu se poate deci face abstracţie de faptul că judecăţile noastre conţin şi cuprind, prin natura lor, o raportare şi o orientare către obiecte şi, prin urmare, şi la experienţă. Iar categoriile sunt în fond chiar acele concepte a priori ale intelectului, deci ale gândirii în genere, pe baza cărora şi prin care gândirea (intelectul) se orientează şi se raportează la obiectele posibile ale experienţei, sau la obiectele experienţei posibile. Ca forme funcţionale, categoriile au chiar funcţia de a fundamenta şi de a realiza această orientare şi direcţionare a intelectului, adică a gândirii. Direcţia orientării nu este astfel nici întâmplătoare şi mei la bunul plac, ci este de la început stabilit faptul că fie şi pornind de la natura lor categorială categoriile determină în fond intuiţia obiectelor experienţei posibile exact cu privire la funcţia transcendental-logică a 16 Vezi: Immanuel Kant Critica raţiunii pure. Bucureşti, 1994, pp. 118-119. 56 judecăţilor.17 De aceea nu mai este deloc indiferent „de unde" şi „cum anume" obţinem noi categoriile şi nici dacă am obţinut, sau nu toate categoriile de care dispune intelectul nostru. Astfel, la Kant se ridică în mod explicit problema care implicit este prezentă şi la Aristotel de a se asigura de completitudinea sistematica a tabelului categoriilor. Exigenţa completitudinii tabelului categoriilor nu provine însă din dorinţa de a fabrica un sistem complet şi autosuficient, ci doar aceasta poate asigura pentru Kant faptul că într-adevăr dispunem de posibilitatea de a putea avea în vedere întregul câmp şi întregul domeniu al experienţei posibile. în acest fel analizează şi decjuce el întregul sistem al tabelului categoriilor, pornind de la analiza tabelului care fixează diferitele forme şi tipuri ale judecăţilor. Pe parcursul acestei analize şi deducţii, categoriile vor fi identificate ca fiind punctele nodale funcţionale ale intelectului însuşi. De aceea ele nici nu vor avea altă utilizare îndreptăţită, decât aceea de a asigura în mod efectiv, unitatea diversului intuiţiei într-o judecată şi, mai departe, aceea de a garanta unitatea reprezentărilor într-o intuiţie. însă amândoi paşii sunt îndepliniţi şi efectuaţi de către aceeaşi funcţie şi aceasta nu este decât încă o dovadă a faptului că viziunea lor funcţională este caracteristică în fond concepţiei kantiene a categoriilor. Propriu-zis la aceasta serveşte şi teoria schematismului transcendental, care stabileşte sarcina schemelor chiar în realizarea legăturilor dintre conceptele a priori ale intuiţiei (spaţiul şi timpul) şi între cele ale intelectului, adică între categorii. în realitate, schemele nu fac însă altceva decât articulează într-un mod actualizam funcţiile propriu-zise ale categoriilor, circumscriind astfel şi aria utilizării lor îndreptăţite. Or, acesta este chiar domeniul experienţei posibile, în afară de care sau independent de care nici o utilizare a categoriilor nu este îndreptăţită. Este însă esenţial să observăm şi să accentuăm faptul că, întrucât categoriile aparţin esenţei gândirii, limitarea utilizării lor îndreptăţite la domeniul experienţei posibile nu este deloc o intervenţie străină lor, venită deci din afară, ci chiar categoriile sunt Vezi: idem, pp. 104-117. 57 acelea, care, potrivit esenţei funcţiei lor, dezvăluite de lumina analizei logicii transcendentale se orientează, şi ne şi orientează către experienţa posibilă. De aceea Kant nici nu înţelege prin „funcţie" vreo operaţie algoritmică, ci chiar unitatea acelui proces, prin care diversul intuiţiilor este adunat sub o determinare comună, însă în aşa fel încât pe parcurs acest demers devine determinat şi cu privire la vreunul dintre nodurile transcendental-logice ale judecăţilor, adică şi cu privire la categorii. Nici aici, deci, categoriile nu sunt pur şi simplu „genuri supreme", ci forme funcţionale care, într-una dintre direcţiile lor, ne orientează chiar către obiectele experienţei posibile. Şi la Kant ca şi la Aristotel de altfel categoriile au însă şi o altă orientare şi o altă direcţionare. Care este aceasta? Pentru Kant, cum se ştie, categoriile nu mai sunt termeni de o generalitate indefinibilă. Dimpotrivă, el afirmă clar şi hotărât că şi dispune de definiţia fiecăreia. El explică faptul că totuşi nu oferă aceste definiţii; el explică prin temerea lui că „textul" definiţiilor ar putea declanşa o discuţie exegetică stearpă şi infinită, care ar duce în fond adevărata cauză a categoriilor pe linii secundare şi, în esenţă, închise. De aceea, în locul definiţiei lor, Kant accentuează mai degrabă importanţa acelei deducţii, care trebuie să asigure şi să ne asigure completitudinea şi unitatea tabelului categoriilor. Chiar această deducţie este astfel aceea care ca o fundamentare ~ deschide totodată şi cealaltă direcţie de orientare a categoriilor. Or, în această direcţie categoriile se orientează spre Eu-l întreg şi către întregimea Eu-lui gândiriil Adică, înspre acea împrejurare şi funcţie tot transcendentală - că, de fapt, actele noastre, prin care deci noi ne raportăm la obiectele şi la problemele experienţei noastre, nu sunt niciodată mecanice, ci ele se găsesc de fiecare dată însoţite şi de acea posibilitate a gândirii ca pe parcursul şi cu ajutorul lor să determinăm, dar să şi situăm, şi Unitatea noastră proprie. Este vorba deci de apercepţia transcendentală, adică de acea posibilitate ca toate actele noastre de gândire să fie însoţite de conştiinţa că ele sunt de fapt actele şi gândurile mele. Prin aceasta se 58 asigură în fond şi ceea ce Kant numeşte „unitatea obiectivă a conştiinţei de sine".1 8 De aceea, la Kant categoriile ne orientează în cealaltă direcţie a lor de fapt către Şinele gândirii şi gânditorului. In loc de metafizică, aici categoriile ne deschid ferestrele şi ne trimit către întregul Sinelui nostru, ca la ceva ce ne fundamentează şi ne şi împlineşte cunoş- tinţele. „Un divers cuprins într-o intuiţie pe care o numesc a mea (s.n.) este reprezentat prin sinteza intelectului, ca aparţinând unităţii necesare (s.K.) a conştiinţei de sine (s.n.) şi aceasta se întâmplă cu ajutorul categoriei (s.n.)". La aceasta Kant mai adaugă, într-o notă, următoarele: „Argumentul se întemeiază pe reprezentarea unităţii intuiţiei (s.K.) prin care este dat un obiect, unitate care implică totdeauna o sinteză a diversului dat pentru intuiţie şi care conţine deja raportul acestui divers cu unitatea apercepţiei. (s.n.)" 1 9 în această direcţie şi pe această cale, categoriile îl vor conduce pe Kant la acea cauză finală şi supremă a filosofiei, care este formulată de el în întrebarea: „Ce este omul?" în filosofía post-kantiană însă, cauza categoriilor în loc de teorie a predicatelor a devenit o „teorie a categoriilor" (Kathegorienlehre). Adică, de fapt, a devenit o problemă a „logicii filosofiei". 3. Edmund Husserl este acela care, la răsăritul acestui secol, începe într-adevăr să vadă iarăşi, categoriile. Nimic mai firesc, căci lozinca: „înapoi la lucrurile însele!" prin care el exprimă principala sarcină a filosofiei, nici nu poate fi formulată propriu-zis, iară să se aibă în vedere cauza categoriilor. Totuşi, poate nimeni nu a conştientizat mai profund şi mai explicit faptul că filosofía, filosofarea şi întreaga noastră cunoaştere este în fond un lucru în întregime uman, fără ca prin aceasta ea să devină o chestiune pur subiectivă. De aceea ajunge intenţionalitatea în miezul construcţiilor filosofiei husserliene. Astfel se dezvăluie însă şi faptul că fiecare moment intenţional al orientării reflexiilor dă în fond naştere, pe 18 Vezi: idem, p. 135. 19 Vezi: idem, p. 139. 5 9 parcursul reducţiilor reluate, şi unor noi obiectualitâţi, care în felul acesta ne devin date şi experimentabile. Filosofía (şi filosofarea) nu este de aceea doar nevoita, dispusă şi capabilă să accepte experinţe noi, ci ea însăşi devine terenul şi atelierul unor noi şi infinite experienţe umane ale lumii. Adică ceva ce „... studiază existentul în genere, în concretitudinea lui deplină, ca fiind ceva ce-şi dobândeşte sensul şi valabilitatea fiinţei sale, din constituţia sa intenţională corelativă."20 Fenomenologia dezvăluie şi articulează filosofía chiar ca fiind ea însăşi de la început şi până la capăt o experienţă prin care omul fiinţează pentru sine într-un mod autentic, într-o lume care, şi ea, are sens pentru el. în nici un caz nu este vorba aici doar despre faptul că filosofía şi cunoaşterea în genere devine astfel dispusă să pornească de la o experinţă de tip nou, care fusese deci eliberată de „credinţa naturală a existenţei" (Seinsglaube), pentru ca apoi după un voiaj în „sferele înalte" să revină, coborându-se, tot acolo. Dimpotrivă: fiecare act al filosotării intenţiile, intuiţiile, cogitaţiile etc. constituie de fapt, şi în sensul cel mai propriu-zis, experienţă. în ea în mod corelativ ne constituim în fond pe noi înşine, constituind totodată şi lumea „noastră". De aceea, pentru Husserl, categoriile, categorial itatea însăşi sunt tot atât de date, ca şi lucrurile sensibile, fiindcă suntem la fel de capabili la viziunea şi la intuiţia lor eidetică. Astfel, deşi categoriile, ca şi „concepte categoriale", se leagă, la el, de formele funcţionale kantiene, totuşi, problemele tabelului lor şi ale completitudinii acestui tabel etc. îşi pierd total orice importanţă. Aici înţelesul „conceptelor categoriale" este demonstrat doar de intuiţia „esenţei" lor categoriale.21 De aceea, accesul nostru la categorii nu se realizează nici aici prin abstracţii succesive şi tranzitive, ci prin re-centrările şi re- fac alizăr ile reflexive ale succesiunii reducţiilor, păstrând pe parcurs 2 0 Vezi: Edmund Husserl Válogatott tanulmányai, Budapest, 1979, p. 219. 25 Vezi: Edmund Husserl Ideen zu einer reinen Phänomenologie und phänomenologische Philosophie, Halle, 1928, Bd. I., p. 23. 60 acea raportare corelativă şi transcendentală necontenită, care, de obicei, se pierde cu ocazia abstractizărilor. Categoriile nu constituie o lume a schelelor, aşezate la vârfurile existenţei, şi nici schiţele scheletale ale lumii, ci ele se originează din modul în care noi înţelegem în chip universal o lume, care are sens pentru noi, şi prin care ajungem în fond să ne experimentăm şi să ne înţelegem şi pe noi înşine. Chiar din acest motiv însă, exact aici adică la nivelul intuiţiei categoriale se decide de fapt, pentru Husserl, şi orientarea, şi direcţionarea propriu-zisă şi într-adevăr autentică a întregii meditaţii. Fiindcă, oricât ar fi de „anti-naturală" orientarea metodologică a fenomenologiei, în ea nu se întâmplă totuşi nimic arbitrar. Cele ce definesc de fapt orientarea reflexiei fenome- nologice sunt chiar diferitele modalităţi în care fenomenele se manifestă şi se prezintă m actele noastre intenţionale. De aceea intuiţia şi examinarea transcendental-fenomenologică a esenţelor categoriale nu constituie nici vârful şi nici capătul meditaţiei, ci este chiar cotitura ei direcţională. Aici ea se constituie de fapt într-o atare experienţă eidetică, care ne re-direcţionează spre (către) experienţa empirică. Căci chiar aici se limpezeşte şi se decide faptul că „Sarcina infinită de a descrie întregul univers al a priori-ului, în propria sa autoraportare transcendentală şi în puritatea sa metodologică, depinde în fond de acea metodă care vizează de fapt ştiinţa universală şi perfect fundamentată a facticităţii empirice" (s.n.). 2 2 Nici o filosofic autentică nu se poate rezuma şi nu se poate împotmoli în pura autoreflexivitate a lui „prima philosophia". Iar la adevăratele sale vârfuri la Aristotel, la Kant, la Husserl categoriile au reprezentat şi au arătat gânditorilor, de flecare dată, adevăratul sens şi adevăratele direcţii ale filosofici. Şi asta în primul rând prin faptul că ele au legat „arătarea" fiinţei de experienţa arătării sale, legând astfel adevărul fiinţei de fiinţa adevărului şi pe aceasta de autenticitatea fiinţării. De aceea, într-un anumit sens, îndepărtarea preocupărilor meseriilor filosofice de cauza categoriilor înseamnă într-un fel şi o îndepărtare a lor de esenţa filosofiei... în mod firesc, ideea filosofiei Vezi: Edmund Husserl Válogatott..., op. cit., p. 221. 61 aplicate, pe care încercăm s-o schiţăm aici, nu poate avea legătură cu această îndepărtare. Dimpotrivă, prin ea se deschid, poate, şi posibilităţile activării actuale ale unor sensuri ce, dintotdeauna, sunt proprii filosofiei autentice. Ce înseamnă însă toate acestea în mod efectiv? In primul rând ele înseamnă faptul că însăşi analiza categorială trebuie să fíe aceea care nu admite şi permite pur şi simplu ca filosofía să rămână totuşi deschisă către receptarea şi asumarea acelor tematici cu care umanitatea se confruntă în prezentul experienţei chiar regionale a destinului său, ci dimpotrivă, ea trebuie, în fond şi în chip principal, să o orienteze chiar în această direcţie. Mai înseamnă însă, în al doilea rând, şi faptul că tematicile astfel asumate trebuie analizate structural, relaţional şi funcţional în aşa fel încât pe parcurs să fie schiţate acele tendinţe în al căror sens poate fi surprins şi fiecare individ al domeniului tematic astfel conturat şt în Unitatea Unicităţii sale. In al treilea rând, această analiză trebuie să fie aprofundată şi condusă şi în acea direcţie în care tematica asumată ne releagă şi ne retrimite către vreuna dintre articulaţiile re-articulate ale vreunui termen privitor la gândirea fiinţei. Şi, cum am mai spus, doar acea tematică se dovedeşte a fi într-adevăr filosofică, care solicită şi în acelaşi timp face şi posibilă o atare retrimitere rearticulată. în concluzie: analiza categorială nu este deloc o chestiune de meserie a profesiei, sau cum se exprimă Heidegger - de „ştiinţă a filosofiei" (Philosophiewissenschaft), ci ea dispune şi de o relevanţă existenţială fundamentală. Iar filosofía aplicată nu face decât să conştientizeze şi să actualizeze această relevanţă existenţială. 4. Prin analiza categorială, filosofía aplicată „face" deci categorii din temele sale. Nu „fabrică categorii", ci deschide şi urmăreşte semnificaţia categorială a orizonturilor temelor sale. Temele filosofiei aplicate nu provin însă pur şi simplu din „legităţile interne ale ştiinţei4*, ci chiar sensul propriu-zis al acestei „ştiinţe" este acela ce se exprimă şi se articulează în ele. în bună măsură ele sunt de fapt „problemele" destinului istoric (şi nu invers), căci aceasta este în fond Fiinţa cu care ne împărtăşim şi la care şi luăm 62 parte. Este deci vorba cu precădere de tematici, ce, de la Heidegger încoace, se numesc existenţiale. Acelaşi Heidegger însă într-o frază rezumativă din Sein und Zeit aproape excomunică categoriile din analiza existenţială, spunând că ele îşi au de fapt rostul doar în surprinderea acelor fiinţări, care nu au caracteristicile Dasein-ului, şi de aceea categoriile trebuie strict deosebite de „existenţialele" ce exprimă chiar aceste carecteristici şi moduri de a fi, proprii Dasein-ului.23 De la început trebuie precizat că atunci când „problematizăm" această chestiune, noi nu dorim, iarăşi, să „descifrăm", să „nimerim" sau să „ghicim" adevăratele intenţii ale lui Heidegger, ci dorim să ne apropiem schiţându-1 din perspectiva filosofiei aplicate de o problemă reală, adevărată şi importantă. Dacă, pe lângă aceasta, şi aceste „intenţii" ajung, pe parcurs, la o altă lumină, atunci aceasta din urmă nu poate fi decât o chestiune secundară. Adevărata problemă este însă dacă într-adevăr categoriile pot fi sau nu excomunicate şi alungate din analiza existenţială. Oricât ar putea să fie şi să pară de sugestivă şi de profundă această distincţie severă între „categorii" şi „existenţiale", totuşi, credem că ea este cea mai puţin operantă chiar în surprinderea facticităţii existenţei Dasein-ului. Numai că, şi după Heidegger, Dasein-ul este totdeauna existent în mod factic. Facticitatea existenţei lui devine de fapt vizibilă fenomenal, doar pornind de la starea lui de a fi „aruncat în lume" („Geworfenheit"). In acest fel însă, Dasein-ul există în primul rând, de obicei şi cu precădere în cotidianitate adică chiar în inautenticitate. Adică, în cotidianitate, esenţa lui existenţială într-un fel sau altul se deformează şi se denaturează. Şi asta în ciuda acelui fapt, accentuat de către Heidegger însuşi, că inautenticitatea cotidiană a Dasein-ului nu poate fi tratată ca un simplu „aspect", fiindcă şi în ea se regăseşte şi încă în mod „a priori" structura existenţialităţii. Dar, chiar din acest motiv, mai precis, chiar în acest fel, este el în fond cu precădere inautentic. Deci autenticitatea Vezi: Martin Heidegger Sein und Zeit, op. cit., p. 44. 63 existenţialităţii sale rămâne în a prioritate, iar el se află (totuşi) pe CÎ'^ea decăderii („Verfallen").24 Dar ce altă direcţie ar putea avea în înţelesul distincţiei de mai ,us denaturarea existenţialităţii Dasein-ului, dacă nu chiar „categorialitatea"? Adică: existenţialele, denaturate în decăderea lor, ajung, în fond, să prindă asemenea forme rigidizate şi reificate ale fiinţării lor, ce nu mai sunt în sensul lor propriu, caracteristici de a fi ale Dasein-ului. Cu ce altceva am putea însă surprinde noi facticitatea existenţialelor deformate şi reificate, dacă nu cu „categoriile"? Căci şi acestea trebuie surprinse şi descrise, pentru a putea spune într-adevâr de la ce anume s-au îndepărtat ele deformându-se în decădere, şi cum anume s-a întâmplat şi s-a realizat, factic, aceasta? Este însă şi mai importantă acea întrebare, complet nelămurită, dacă nu cumva şi în ce fel, existenţialele poartă astfel în sine şi posibilitatea inautenticitaţi i lor? Deci, dacă nu cumva existenţialele poartă de fapt în ele, tot în mod a priori, şi posibilitatea inautenticităţii, adică cea a denaturării, a deformării şi reificării lor? Fiindcă, în efectivitatea textului, distincţia dintre „categorial" şi „existenţial", cu care porneşte Sein und Zeit, ajunge totuşi la capătul cărţii la următoarea constatare*„Ceea ce pare a fi atât de limpede, cum este deosebirea fiinţei Dasein-ului existent, de fiinţa fiinţărilor care nu au caracteristicile Dasein-ului (realitatea, de exemplu), aceea este totuşi doar punctul de pornire al problematicii ontologice, şi nu ceva la care filosofía îşi poate afla liniştea. Ştim de mult continuă Heidegger că ontologia antică lucrează cu „concepte lucruri" („Dingbegriffen") şi că există pericolul de a „reifica conştiinţa" („Bewusstsein zu verdinglichen"). Ce înseamnă însă reificare („Verdinglichung")? De unde provine ea?... De ce ajunge această reificare iarăşi, totdeauna, la dominaţie?"(s.n.)25 Dacă însă existenţialele poate totuşi poartă, de la început cu sine posibilitatea denaturării facticităţii lor, atunci de la început nu mai este suficientă doar fundamentarea ontologică a autenticităţii, ci trebuie surprinsă şi posibilitatea denaturării inautentice, ca aparţinând 2 4 Vezi: ibidem. 25 Vezi: idem, p. 437. 64 structurii existenţialelor. Or. chiar această sarcină este în fond fixată în întrebările citate mai sus, la care Heidegger răspunde de fapt doar cu un alt şir de întrebări... Nemaivorbind despre faptul că noi, în concretul destinului nostru istoric, ne confruntăm ca sfidări înainte de toate şi cu precădere, cu asemenea solicitări tematice şi problematice, care ne domină chiar prin puterea inautenticităţii lor reificate2h De aceea, filosofía aplicată are de a face probabil cu precădere, exact cu aceste tematici, care însă solicită asumarea lor. Chiar din aceste motive şi exact din această perspectivă se poate însă întrevedea totodată şi faptul că deosebirea strictă între „categorii" şi „existenţiale" în ciuda finalităţii sale anti-metafizice şi în ciuda sugestivei sale profunzimi nu poate fi practic aplicată şi menţinută cu consecvenţă pe parcursul efectiv al analizelor. Adică: aici se poate de fapt observa că în fond categoriile cum am mai spus nu numai că nu pot fi excomunicate şi alungate din analiza existenţială, ci dimpotrivă, prin relevanţa existenţială a analizei categoriale, ele şi analiza ce se desfăşoară pe baza lor conduc în fond chiar spre confluenţa lor cu analiza existenţială. II. Secretul şi structura lui categorială Analizele noastre de până acum ne conduc şi ne şi permit deja la câteva precizări terminologice. Secretul?7?", ce se înţelege în fond prin acest termen? însă deja este limpede şi faptul că analiza acestui înţeles nu se poate rezuma doar la analiza diferitelor cuvinte în care diferite limbi îl exprimă, şi nici doar la inventarierea diferitelor contexte ale utilizării lor. Dimpotrivă, chiar pentru pătrunderea în înţelesurile acestor cuvinte avem nevoie, de la început, de un ghidaj, pe care numai analiza categorială a termenului, sau mai precis termenul său, obţinut pe baza analizei categoriale, ni-1 poate oferi şi asigura. Deoarece chiar Cu privire la „conceptul" reificării, consideraţii interesante se găsesc şi în cursurile lui Lucien Goldmann, publicate sub titlul Lukâcs et Heidegger, Paris, 1975. 65 multiplicitatea acestor înţelesuri şi utilizări ne semnalează şi ne avertizează că de fapt „termenul" nici nu este un concept de care dispunem sau pe care l-am putea obţine prin „delimitări" de sensuri sau de „sfere", ci este ceva ce chiar aşteaptă şi solicită aducerea lui la concept, adică aşteaptă ca, prin prima lui analiză, să devină într-adevăr un termen categorial. Secret este ceea ce este retras prin învăluire asigurată. Aceasta nu pare să fie „definiţia" secretului. Dimpotrivă, propoziţia nu face de la început şi de la prima vedere decât să stabilească neclarităţile şi nelămuririle legate de el. Căci, ce este în fond acest „ceea ce" ce devine retras în şi prin secret? El poate fi în fond orice dată, informaţie, act, plan, acţiune sau activitate, realizare obiectuală etc. ale cărei acces şi circulaţie publică sunt oprite prin învăluire asigurată. Adică tot ceea ce în sensul abstract al termenului poate fi numit „realitate". Altfel spus: învăluirea asigurată, realizată prin secret, nu vizează un domeniu, un nivel particular, asupra căruia să se aplece cu precădere şi cu specificare proprie, ci vizează în principiu „realitatea" în sensul său abstract de „orice" şi de „tot"27. Prin urmare, înţelegerea secretului ne trimite totodată şi la o viziune abstractă şi nedeterminată a „realului". Această abstracţiune, care este deci în mod implicit proprie secretului, mai exprimă apoi şi abstracţiunea acelei situaţii particulare în care secretul însuşi îl aşază pe cel care-1 întâlneşte. Căci prin însuşi sensul său, secretul este ceva al cărui conţinut adică pe acel „ceea ce" nu-l cunoaştem, ci, întâlnindu-1, ştim doar atât, că el „există", adică e real. Abstracţiunea realităţii realizată prin secret devine astfel un element fundamental pentru tematizarea lui, tematizare care de aceea trebuie, pe de o parte, să fixeze această abstracţiune în întreaga ei amploare şi, pe de altă parte, trebuie să tragă toate concluziile şi consecinţele metodologice ce provin din ea. Fiindcă ea arată în fond că tematizarea propriu-zisă a secretului ca secret nu se poate orienta Despre acest „orice" şi „tot" vom afla aspecte mult mai articulate în efectivitatea abstracţiunii lor în capitolul care tratează în mod explicit problema raportului dintre secret şi socialism. 66 către acest „ceea ce" al lui, decât stabilind şi fixând abstracţiunea „realităţii" pe care el efectiv îl realizează prin secretizare. Deci, pentru tematizarea secretului ca secret, acest „ceea ce" al lui trebuie lăsat să rămână în această nedeterminare a abstracţiunii „realităţii" sale... Cu alte cuvinte, tematizarea secretului nu se poate transforma în problema aflării acestui „ceea ce" al lui, şi asta în primul rând nu din motivul că aceasta chiar nu ar mai fi o sarcină filosofică, ci fiindcă ea ar însemna chiar ţinta anihilării lui ca temă. Căci „aflarea" acestora ar însemna, în fond, că ele nu ar mai fi secrete, adică nu existenţa lor ca fiind un „ceea ce'''' ci chiar existenţa secretului ca atare (deci ca secret) ar fi anihilată. Existenţa secretului presupune însă şi nu numai pentru tematizarea lui, cum vom vedea în capitolele următoare menţinerea lui în această abstracţiune atematică. Prin urmare, orice tematizare a secretului, care nu ia în considerare abstracţiunea indeterminării acestui „ceea ce" al lui, nici nu poate fi autentică. Aceasta însă înseamnă în acelaşi timp şi faptul că tematizarea lui autentică presupune şi solicită şi autodeterminarea tematizatorului însuşi, ca aparţinând în mod necesar sferei publice. Poate nici un alt caz tematic nu cere accentuarea mai apăsată a caracterului necesarmente public al tematizatorului. Tot din acest motiv însă, acest caracter care în alte situaţii este în mod natural presupus şi trecut sub tăcere trebuie aici articulat şi conturat cu mai multă precizie. Dar şi această articulare se realizează în mod organic, adică pornind de la tendinţele vectoriale imanente structurii categoriale ale secretului, şi nu pur şi simplu pornind de la consideraţii generale despre „utilizarea în public a raţiunii". Neînţelegând tipul de publicitate solicitat de tematizarea secretului, tematizarea însăşi îşi poate rata autenticitatea. Fiindcă aici nu este vorba nici de forma şi nici de tipul juridic, politic ori administrativ etc. al publicităţii, ci de unul conturat şi poziţionat de către însăşi natura secretului, ca temă a unei tematizări care, ea însăşi în mod permanent trebuie să-şi caute autenticitatea. Ca „subiect", element al sferei publice, tematizatorul se poate orienta cum am văzut către acel „ceea ce" al secretului, şi tară să aibă în vedere abstracţiunea ei, însă, astfel el ajunge chiar să-şi 67 desfiinţeze tema. Renunţând la calitatea sa publică adică intrând şi el în secret el stabileşte, ce-i drept în secret, tot un raport determinat cu un anumit „ceea ce", pe care însă de fapt nici nu-1 mai tematizează, ci în fond, doar îl gestionează. Prin urmare, abstracţiunea nedeterminată a lui „ceea ce" al secretului solicită pentru tematizarea lui autentică şi nedeterminarea publicităţii tematizatorului. Or, tematizatorul public nedeterminat este chiar cei emancipat.2* Doar el poate asuma în mod autentic tematizarea secretului. De aceea asumarea tematizării secretului înseamnă şi asumarea nedeterminării publicităţii, deci şi asumarea unei opoziţii emancipate faţă de tema asumată. Este foarte important să înţelegem că nici această opoziţie nu se naşte pur şi simplu printr-o decizie „subiectivă" a tematizatorului, ci că ea este în acelaşi timp şi o consecinţă ce se află în firea secretului însuşi. Secretul însuşi este ceva ce, ascunzându-se, blocându-se, învăluindu-se, baricadându-se etc , se aşază în opoziţie cu sfera publică în genere, şi, în mod particular, cu cel care doreşte să se apropie de el sau chiar să-1 tematizeze. Tematizarea secretului presupune de aceea şi stabilirea generalităţii acestei opoziţii a secretului faţă de sfera publică în genere, ca fiind ceva ce aparţine funciar tendinţelor structurii sale categoriale. Desigur, secretul nu este singura modalitate de a opri deci printr-o opoziţie şi opunere circulaţia publică a ceva. Nici întâmplările vieţii private nu au circulaţie publică şi totuşi nu constituie ab initio secrete. Minciuna opreşte şi ea ieşirea la iveală a unei convingeri reale, totuşi nici ea nu constituie ab initio o învăluire . de tipul secretului. Secretul însă presupune oprirea circulaţiei publice 1 a ceva, prin învăluire asigurată, adică printr-una care nu se reduce la Spre deosebire de felul şi înţelesul în care el este prezent în discuţiile contemporane şi extrem de mediatízate în publicaţii, despre „postmodermsm", noi folosim aici termenul de „emancipare" nu ca pe o cale de referinţă, de ajungere şi de realizare a anumitor „esenţe" şi „naturi" care ar solicita în mod imperativ şi defrişarea căilor realizării lor, ci, pur şi simplu în sensul unei stări existenţiale care se dobândeşte prin efort orientat şi ţintit prin care se deschide totodată şi şansa unei eliberări şi libertăţi pe baza cărora noi am putea, apoi, într-adevăr, intra în contact atât cu acel „ceea ce" despre care vorbim, cât şi cu acel „ceea ce" pe care, de fapt, îl şi trăim. 68 simpla ascundere sau acoperire, ci prevede şi elaborează structuri şi strategii aparte, pentru garantarea păstrării sale în raport cu ameninţări întrevăzute şi chiar luate în calcul. De aceea el nu este de fapt altceva decât realizarea, prin învăluire asigurată, a unor raporturi de gen opoziţional. Oricât de extins să fie orizontul de implicaţie a „ceea ce" este supus secretizării, opoziţia sa primordială este putem presupune totdeauna concretă. întotdeauna este ascuns, la început, ceva „anume" şi din faţa cuiva „anume", aflat în opoziţie cu cei care realizează secretizarea. în mod sigur însă, vălul asigurat al secretizării intervine ca o putere generalizatoare, prin care concretul opoziţiei devine opoziţia generică dintre secret şi sfera publică ca atare.29 Căci procesul devenirii în secret este necesarmente totalizant. „Miezul" său iniţial poate fi retras şi învăluit doar cu condiţia ca, împreună cu el, să fie retrase şi învăluite şi acele elemente şi aspecte care se află în relaţie directă şi indirectă cu el. Şi asta din simplul motiv că ele constituie căi de comunicare şi de acces la el, şi astfel omiterea retragerii lor periclitează chiar secretul. Aceasta însă înseamnă tot în mod necesar şi faptul că secretul se structurează în fond pluri-nivelar şi că elementele acestei structurări se află în raporturi diferenţiate faţă de ceea ce am numit mai sus „miezul său iniţial". Iar fiindcă diferenţierea acestor raporturi este specificată chiar de ,gradul de apropiere" al segmentelor diferenţiate faţă de „miezul său", ea este de natură ierarhică. Tocmai din acest motiv însă, aceste ierarhii sunt de fapt interior vorbind în primul rând inverse. Adică creşterea „gradelor" este în funcţie de apropierea lor faţă de centru şi nu în funcţie de extensiunea generală a cuprinderii. Menţinerea secretului presupune însă asigurarea învăluirii la toate nivelele şi la toate elementele acestei structurări. Ca atare, raportul diferitelor elemente oricât ar putea să devină ele mai extins ierarhizate pe parcursul totalizan i învăluirii faţă de asigurarea Vom vedea pe parcursul analizelor dedicate iniţierii, jurământului etc, cum anume este realizat şi interiorizat acest lucru. 69 păstrării sale învăluite, este omogen. Altfel spus: asigurarea învăluirii transformă ierarhiile în atomizări. Aceasta nu este o tehnică eventuală a asigurării, ci o puternică tendinţă vectorială ce organizează elementele structurii categoriale ale secretului, fiindcă ea închide, în mod identic, toate elementele ce s-ar putea constitui în căi de acces la eL într-o structură organizată într-un mod pe de o parte ierarhicatomizat şi, pe de altă parte, atomizat-ierarhic, contactul şi comu- nicarea dintre elementele sale nu poate avea loc decât prin reguli însoţite de interdicţii. Interdicţiile fac parte organică din asigurarea secretului; de aceea, orice „intrare" în secret nu poate avea loc decât sau prin asumarea, sau prin spargerea lor. Iar intrarea în secret prin asumarea interdicţiilor reprezintă de fapt o nouă extindere a secretului. Şi aici devine vizibil faptul că, la confluenţa lor, tendinţele vectoriale ale structurii sale categoriale îi conferă secretului un caracter extensiv şi proliferant. Iar direcţiile acestei extensiuni şi proliferări se află „înscrise" atât în tendinţa lui totalizatoare, cât şi în dinamica raporturilor sale opoziţionale cu sfera publică. Excurs: Secret Privat Public în determinarea raporturilor dintre secret şi sfera publică, tradiţia noastră occidentală - bazată aproape în exclusivitate pe dihotomia şi opoziţia izvorâtă din dreptul roman între privat şi public reprezintă un obstacol dificil de depăşit Opoziţie reală, existentă şi operantă în multe privinţe poate chiar şi în unele, secundare, ce vizează secretul dar care spune foarte puţin despre esenţa categorială a secretului şi despre specificul raportului său cu sfera publică şi cu cea privată. în fond, specificul acestor raporturi constă în şi este determinat de către structura categorială a secretului. De aceea, a „clasifica secretele" în funcţie de sfera în care se nasc înseamnă de fapt a ne lăsa înşelaţi de necunoaşterea „puterii" sale categoriale. Căci indiferent de sfera în care se naşte, secretul le pătrunde şi le re-obiectualizează 70 potrivit dinamismelor vectoriale ale structurii sale categoriale, creând chiar în interiorul sferei respective o nouă „obiectualitate" şi un fel de „altă lume", ce au în fond legităţi de funcţionare proprii, care fac ca ele să nu mai poate fi automat inserate de exemplu în dihotomia şi opoziţia sferei private şi a celei publice. Secretul re-personalizează persoanele şi viaţa lor privată şi re-structurează şi domeniile sferei publice în acord cu abstracţiunea opoziţiei sale generice cu ea. Secretul instituie de fapt o opoziţie cu sfera publică generică, care ea însăşi devine astfel abstracta, indiferent dacă acel „ceea ce" al său („conţinutul lui") este sau nu un element ce în mod tradiţional este privit ca fiind un „segment" al sferei totdeauna altfel circumscrise istoric private, ori publice. Fie acest „ceea ce" al secretului o chestiune a vreunei „persoane private" sau a vreunei instituţii „publice", secretul astfel ivit nu se află totuşi într-o mai mare sau mai mică măsură în opoziţie cu sfera publică, ci într-una de esenţă şi de principiu. Raportul, dihotomia şi opoziţia sferei private şi a celei publice este desigur extrem de complicat şi dinamica lui este istoriceşte structurată.30 Etimologic şi antropologic, sfera privată se naşte printr-o privaţiune adresată vieţii publice de către intimitatea persoanei şi a relaţiilor sale particulare. Această privaţiune este dacă nu în hotarele sale concrete, dar în limitele sale esenţiale recunoscută, acceptată şi chiar apărată de reglementările vieţii publice. Viaţa publică admite îndreptăţirea delimitării privative a vieţii intime ca fiind sfera necesară întemeierii şi dezvoltării personalităţii umane şi a relaţiilor sale personale, fiindcă ea nu vizează direct influenţarea sferei publice, ci creionarea unei fizionomii cât de cât particulare, pe baza căreia persoanele private îşi pot dobândi roluri publice. Apărarea vieţii private se realizează, de exemplu, şi sub numele juridic al secretului corespondenţei şi al vieţii private". Acest fapt însă, din punctul de vedere al înţelegerii esenţei categoriale a secretului, este de-a dreptul derutant. Va trebui de aceea să zăbovim, pe scurt, în analiza şi demontarea lui exemplificatoare. Ce conţine deci Vezi: Jürgeii Habermas A társadalmi nyilvánosság szerkezetváltása, Budapest, 1971. 71 acest secret şi al cui este el de fapt? Căutând însă răspunsul la această întrebare, vom observa imediat că, în mod efectiv, în mai toate reglementările juridice, ceea ce se înţelege prin „secretul vieţii private" nu se referă în conţinut, decât chiar la secretul profesional al funcţionarilor publici sau la cel al unor profesii mai speciale, cum este cea a medicilor sau a avocaţilor.31 Ce altceva este în fond „inviolabilitatea secretului corespondenţei" etc. decât secretul profesional al funcţionarului poştal, adică o reglementare ce-1 obligă să nu violeze, să nu divulge şi să nu utilizeze fraudulos conţinutul unui mesaj poştal, indiferent dacă el este expediat într-un plic închis, sau carte poştală deschisă, ori pe cale telegrafică. Secretul medical, cel al notarului şi al avocatului, secretul spovedaniei etc. sunt reglementări, chiar şi la nivel deontologic, ale secretului profesional al cărui conţinut însă este constituit din datele vieţii private. Structura inevitabil eterogenă a conceptului juridic al „secretului vieţii private" şi în general a conceptului juridic al secretului32 produce şi alimentează impresia, în fond greşită, că în contactul sferei private şi a celei publice, se nasc automat secrete şi că, prin urmare, dihotomia şi opoziţia lor s-ar afla în mod automat la bazele şi la rădăcinile secretului. In mod automat, orice comunicare privată, care ia forma unui efect poştal sau se desfăşoară într-un cabinet medical ori într-un birou de avocaţi etc , intră de fapt sub incidenţa secretului... Prin urmare, gândirea care doreşte să stabilească specificul raportului dintre secret şi sfera publică este imediat atrasă şi deturnată în direcţia raportului altfel specificat al sferei private cu cea publică. Neavând nici spaţiu şi nefiind nici cazul unei analize mai detaliate, vom încerca să clarificăm această problemă, punând în contrast două şiruri de „secrete", pentru a putea vedea adevărata lor natură. Este vorba despre faptul că, pe lângă „inviolabilitatea secretului corespondenţei etc", se naşte şi înfloreşte poşta secretă şi controlul secret al corespondenţei etc; pe lângă secretul profesional al Vezï. Dominique Thuvenin Le secret médical et l'information du malade, Lyon, 1977; Introduction. Çi: Michel Coüetoux; Fortuné Di Ruza; Jérôme Dumoulin; JeanJacques Gleizal La justice face aux fonctions sociales du secret. Rapport général et conclusions, Grenoble, 1981, pp. 6-27. 32 Vezi: Michel Coüetoux etc., ibidem 72 avocatului, se naşte şi înfloreşte „tăinuirea infractorului de către avocat etc... Care este însă diferenţa dintre aceste două şiruri de „secrete"? In mod evident aceea că datele, conţinuturile, informaţiile „secretului vieţii private" nu sunt de fapt secrete, ci pur şi simplu private, iar cele ale celuilalt sunt secrete, tocmai ca date şi informaţii. Datele secrete se transmit prin poşta secretă şi secretul infracţiunii este cel tăinuit în birourile avocaţilor... în primul caz, secretul vieţii private este un „nomen juris" impropriu ce împiedică, în fond, înţelegerea secretului, iar în cel de al doilea caz, secretul funcţionează propriu-zis. Altfel spus, secretul este o modalitate de influenţare, de impunere şi de dominaţie efectivă ori simbolică asupra sau în vederea sferei publice. Numai acolo putem vorbi propriu-zis despre „secretul individului" sau despre „secretul persoanei" etc, unde şi când el are un conţinut şi algoritm procedural specific, prin care persoana de altfel „privată" juridic intenţionează să realizeze influenţarea unui segment al vieţii publice. Chiar şi tăinuirea consecventă şi circumspectă prin secret a unui defect de personalitate sau a unei întâmplări mai amalgamate a vieţii private etc. se realizează pentru inducerea sistematică în eroare a sferei publice, cu scopul de a prezenta o imagine publică a persoanei, care să-i favorizeze menţinerea sau înaintarea în rol şi statut, în spaţiul public. însăşi recurgerea la secret arată că, practic, secretizantul nu se mulţumeşte niciodată cu „apărarea" oferită de reglementările „inviolabilităţii secretului vieţii private", pe care nici nu le consideră de fapt ca fiind „apărare de secrete", ci iniţiază el însuşi strategii particulare pentru garantarea secretului lui. Pe de altă parte, subiectele secretizante, care sunt ele însele instituţional-pwWi'ce, au la dispoziţie, pentru asigurarea secretelor lor, şi mijloacele reglementărilor şi a administraţiilor publice, cum ar fi, de exemplu, legile şi decretele privitoare la „apărarea secretului". Prin aceasta, secretele lor nu au devenit însă cu nimic „mai publice" ori mai accesibile sau „mai puţin secrete"! Dimpotrivă, ele sunt mai extins apărate!!! Tocmai aceste aspecte arată însă şi specificul raportului secretului cu sfera publică, pe de o parte, dar, pe de altă parte scot la iveală şi acele trăsături categoriale ale secretului, prin care el transgresează 73 membranele diferitelor sfere existenţiale, restructurând configuraţia elementelor lor în acord cu propriile sale tendinţe vectoriale structurale. Adică faptul, că în interiorul abstracţiei opoziţiei sale generice şi de principiu cu sfera publică în genere, secretul, într-un fel sau altul, vizează inevitabil sfera publică şi în modalităţi determinate. La rândul lor aceste modalităţi rămân de neînţeles, însă, dacă în spatele lor nu depistăm „lucrătura" unor tendinţe categoriale conturate într-un mod cu totul special. în fond, toate „rezultatele", „performanţele" şi „efectele" secretului sunt induse şi realizate în sfera publică sau în vederea sferei publice ori în raport cu ea. Acest fapt este valabil pentru toate instituirile secrete de la confreria lui Pithagora şi de la misterele eleusiene, până la alchimie şi francmasonerie şi, mai departe, până la organismele şi poliţiile secrete... 3 3 * * * Nu putem să nu remarcăm forţa interioară şi intrinsecă a secretului! Acum însă putem vedea şi faptul că această forţă rezidă în capacitatea lui cu totul particulară de a „produce" abstracţiuni. Tot ce devine secret îşi pierde în fond „palpabilitatea" şi „vizibilitatea", deci, într-un fel, concreţiunea lui. De aceea este utilizat „numele" lui în diferite limbi în atâtea sensuri. în fond, se vorbeşte despre „secret" cu ocazia fiecărui obstacol epistemologic în faţa căruia metodele deja insistent încercate şi validate ale cunoaşterii se dovedesc a fi ineficiente sau insuficiente. Se vorbeşte astfel despre „secretele universului", despre „secretele cancerului" etc. Se vorbeşte apoi despre „secrete" în faţa oricărei teme ce se înfăţişează în mod opac, netransparent, înceţoşat şi misterios, care în mod insistent nu se lasă Toate acestea pot apărea, la prima vedere, ca fiind un fel de „sociologizare" a tematizării secretului. Or, aceasta ar fi o impresie cu totul superficială. In primul rând, din motivul că sociologia cum de altfel nici ştiinţa juridică - nu are în nici un fel acces la studiul efectiv al secretului, el fiind ceva căruia nu-i poţi adresa chestionare, ceva care lipseşte chiar şi din statistici etc. Totuşi vom reveni la aceste probleme într-un alt capitol, unde vom examina nu numai dificultăţile metodologice specifice ridicate de către sarcina înţelegerii secretului, dar şi semnificaţia lor teoretică şi existenţială mai amplă. 74 limpezit şi clarificat, solicitând de aceea asumarea lor ca o sarcină hermeneutică. Desigur, şi în spatele acestor înţelesuri funcţionează nevăzut şi negândit o anumită înţelegere a secretului. In dosul acestei „înţelegeri", însă, chiar secretul este acela care funcţionează, determinându-le, nestingherit. Căci în sensul său propriu, deci ca termen categorial, secretul nu este ceva ce „dispune" de obstacole epistemologice şi hermeneutice, care pur şi simplu „stau" în calea cunoaşterii lui, ci este chiar ceva ce se organizează împotriva înţelegerii şi cunoaşterii sale. De aceea, propriu-zis, secretul este şi se şi naşte ca fiind secretizare. Cu alte cuvinte ca fiind un existenţial, aşadar o caracteristică şi un mod de a fi al Dasein-ului. în acest mod de a fi al lui, Dasein-ul se organizează şi devine el însuşi organizat, după reguli solide, ce i se impun împreună cu punerea intenţiei sale. De aceea, el nici nu poate dispune asupra lor... Dimpotrivă, „regulile" îl vor domina... Aceste reguli nu sunt însă decât expresia tendinţelor vectoriale ale structurii categoriale ale secretului. Competenţa utilizării lor încă nu înseamnă şi o dispunere asupra lor. Dimpotrivă, prin această utilizare, Dasein-ul se su-pune şi se şi ex-pune lor. De aceea „secretul", ca termen categorial, numeşte chiar efectivitatea înstructurată a fenomenului secretului surprins şi conceput ca existenţial, deci ca secretizare. Acest fenomen trebuie acum descris, înţeles şi interpretat. Adică, tematizat mai departe. Pentru aceasta, tematizarea însăşi trebuie să-şi modifice traseul şi mijloacele. Pentru a putea realiza însă acest lucru, ea trebuie să se revadă. Căci, cum am putea noi descrie un fenomen, dacă prin aceasta nu am descrie chiar întâlnirea noastră cu el? Or, până acum, această întâlnire a fost doar relatată. Acum dispunem însă deja de un termen categorial al secretului care deşi se află încă în faza unei schiţe a tendinţelor vectoriale ale structurii sale este totuşi suficient de elaborat, pentru a ne putea ghida în comprehensiunea modului în care, în destinul nostru, ne-am întâlnit cu fenomenul secretului, dar şi în înţelegerea fenomenului însuşi. Adică: şi în propria noastră înţelegere. 75 CAPITOLUL III SECRETUL ŞI SOCIALISMUL Secretul a ocupat un rol atât de central şi a avut un rol atât de cuprinzător în structurarea istorică a societăţilor socialiste, încât el nu poate fi neglijat în explicarea lor. Dimpotrivă, trebuie înţeles şi explicat ce anume şi cum anume din istoria şi concepţia lor a făcut posibilă întâlnirea şi convieţuirea specifică a secretului şi a socialismului. Cum a fost deci posibil ca o categorie cum este secretul care, după sociologi, de regulă a „funcţionat" în istorie ca o formă marginală a socializării şi, după politologi, ca o tehnică eventuală - deşi permanentă a guvernării, şi ca un curent totuşi secundar al activităţilor spirituale, să ajungă în aceste societăţi să ocupe un loc esenţial?* In explicaţia acestui fenomen va trebui să avem în vedere factori ce ţin deopotrivă de trăsăturile categoriale ale secretului şi de procesele istorice semnificative, dar şi de caracteristicile ideologice şi politice ale acestor societăţi. în încercarea de faţă, desigur, nu este spaţiu pentru a analiza în întregime acest proces. De aceea ne vom restrânge investigaţia la două probleme fundamentale. Prima este întrebarea: Când şi în ce condiţii s-a consumat întâlnirea mişcării comuniste cu categoria secretului? Iar a doua întrebare va fi aceea care doreşte să afle ce anume înseamnă, pentru categoria secretului, întâlnirea ei cu o mişcare politică care are o ideologie totalitară şi promovează o politică de dictatură a proletariatului? La prima întrebare vom încerca să răspundem analizând sensul şi semnificaţia trecutului ilegalist pentru înţelegerea istoriei politice a partidelor care 1 Capitolul de faţă urmăreşte, în liniile sale esenţiale, textul studiului nostru: Secretul şi ipostazele lui în socialism, publicat în volumul Fond secret. Fond „S" Special. Contribuţii la istoria fondurilor secrete de bibliotecă din România. Studiu de caz. Biblioteca Centrală Universitară „Lucian Bl aga", Cluj-Napoca; publicat în colaborare cu Ionuţ Costea şi cu Doru Radosav la Editura Dacia, Cluj, 1995, 362 pp. Tot la acest volum, mai precis la documentele publicate în Anexele tui, ne vom referi şi în multe dintre notele noastre următoare. 76 au guvernat ţările „fost comuniste". Iar la a doua întrebare vom căuta răspunsul analizând acel proces evolutiv prin care, în legislaţia românească, secretul de stat devine tipul dominant al secretului în societate. Mai toate partidele comuniste, care au ajuns forţe politice conducătoare în ţările autointitulate „socialiste", au avut în istoria lor o perioadă de ilegalitate. Ilegalitatea înseamnă, pentru o mişcare politică, organizare secretă, adică stabilirea unui contact propriu-zis organizaţional cu categoria secretului. Ulterior ieşind învingătoare sau propulsate de conjuncturile marilor mişcări tectonice ale istoriei aceste partide şi-au redobândit legalitatea. Ele şi-au reconstruit atunci organizaţiile în acord cu atmosfera vieţii politice publice şi în acord cu ideologia lor. Trecutul lor ilegal(ist) secret - „a trecut", iar existenţa lor a fost legalizată. în această revenire la legal, partidele comuniste aduc însă cu ele amprenta acelei experienţe fundamentale care este întâlnirea lor, în ilegalitate, cu categoria secretului. Acest „aduc cu ele experienţa secretului" şi această „revenire" trebuie însă înţelese în adevărata lor complexitate şi semnificaţie. Pentru că, în fond şi în esenţă, nu poate fi vorba aici de nici o continuitate fluidă! Fiindcă trecerea de la i-legal la legal, de la secret la public reprezintă, în fond, o mutaţie ontologică şi o modificare existenţială majoră, pe care noi trebuie să o înţelegem şi să o şi fixăm ca atare.2 Ce înseamnă această mutaţie ontologică şi schimbare existenţială? Dar ce este în fond o organizaţie ilegală? O organizaţie ilegală, prin însăşi existenţa, fiinţa ei, încalcă o dispoziţie legală valabilă, şi, prin urmare, este vizată în vederea desfiinţării ei de către puterea legii. A exista, totuşi, în ilegalitate, înseamnă de aceea a ascunde această Ar fi cum vom vedea complet greşit să interpretăm acest proces, ca fiind un fel de „spargere" sau de „eliminare" de secrete. Fiindcă, deşi în mod evident o anumită „cantitate" de informaţie, care până arunci a fost secretă, iese acum prin legalizarea organizaţiei la lumina publică, nu cantitatea „secretelor" este totuşi aceea care poate explica sau nu un raport şi o legătură structurală dintre secret şi socialism, ci, invers, această legătură va fi aceea care va regla şi „cantităţile" de altfel complet nemăsurabile şi incomensurabile de secrete care „circulă" sau se nasc într-o globalitate socială. 77 existenţă în însăşi fiinţa ei, adică a se organiza în secret. Prin urmare, a fi în ilegalitate înseamnă a se afla p e un palier ontologic diferit şi opus celui legal. Trecerea de la ilegalitate la legalitate înseamnă deci şi schimbarea palierului ontologic şi, ca atare, este o mutaţie ontologică. Ilegalitatea reprezintă însă, în acelaşi timp, şi un anumit mod necesar de a exista. Aceasta este organizarea secretă! Şi ea este fundamental diferită de cea publică: solicită fracţionarea ierarhicocelulară a organizaţiei şi blocarea comunicării laterale; presupune ascunderea identităţii şi utilizarea numelor conspirative pentru membrii ei; implică chiar ascunderea existenţei organizaţiei ca atare etc. De aceea, trecerea de la organizarea secretă la cea publică este şi o schimbare existenţială, adică o schimbare a modalităţii de a fi a acestor partide. Ele se reorganizează complet: membrii lor se legitimează reciproc şi obţin legitimaţii publice; se instituie căile de comunicare dintre diferitele foruri ale partidului etc.3 în nici un caz trecerea de la ilegalitate la legalitate, de la organizarea secretă la cea publică, nu poate fi concepută ca o simplă „schimbare de rol" sau de statut în viaţa politică publică, ci ca o mutaţie radicală, ce instituie printre altele o ruptură în timp. Ea înseamnă, de aceea, transformarea acestor partide în ,foste" partide ilegale, în ,foste" organizaţii secrete.4 Tocmai de aceea însă, în 3 Cred că exact natura deopotrivă ontologică, existenţială şi categorială a acestor raporturi rămâne ocolită şi neînţeleasă atunci când ne ghidăm după criterii pur exterioare în descrierea „recurgerii" la secret, afirmând cum face, de exemplu, Pierre-Arnaud Lambert că trebuie făcută o distincţie semnificativă între „clandestinitate" şi „secret" pentru înţelegerea diferitelor organizaţii secrete, căci „clandestinitatea" ar fi o recurgere la secret determinată de condiţii pur exterioare, conjuncturale şi trecătoare, până ce, în alte situaţii, secretul intră de la început ca un element structurant şi permanentizat în configurarea societăţilor respective. Istoria partidelor comuniste ajunse la putere arată însă chiar raptul că, deşi ele nu au fost de la început concepute ca fiind nişte „organizaţii secrete", totuşi, contactul lor în ilegalitate (determinat deci de condiţii exterioare, să zicem trecătoare) cu forţa tendinţelor categoriale ale secretului, le-a marcat pentru întreaga istorie ulterioară a puterii lor. Credem că analizele noastre ulterioare vor demonstra în mod satisfăcător acest lucru. Vezi: Pierre-Arnaud Lambert La Charbonnerie Française ¡821-1823, Lyon, 1995, pp. 14-20. 4 Tematica „fostelor secrete" şi a semnificaţiei sale asupra „trecutului" şi asupra „rupturii în timp" vor fi analizate într-un capitol următor. 78 trecutul lor „ne-trecut", rămâne neatinsă şi nestinsă experienţa contactului lor viu şi acumulat cu forţa, fascinaţia şi eficienţa categoriale ale secretului. Trecuta, dar neatinsă, această experienţă rămâne de aceea remodelabilă. Iar datorită eficienţei şi fascinaţiei sale, ea rămâne şi devine şi ceva, ce se află în mod privilegiat Ia îndemână şi ce pe deasupra dispune, ca atare, şi de o atracţie deosebită. Ieşind din ilegalitate în legalitate şi organizându-se aici, partidele comuniste nu continuă, ci recheamă şi resuscitează experienţa acumulată prin contactul lor trecut cu categoria secretului, atât sub forma unei competenţe, cât şi sub cea a unei înclinaţii înspre utilizarea ei. Aceasta a caracterizat şi a însoţit toate partidele comuniste, pe tot parcursul dominaţiei lor şi în toate ţările în care ele au fost la putere. Partidele comuniste trec apoi peste experienţa acestei întâlniri şi mutaţii cu tendinţele categoriale ale secretului, având de la început la baza lor o anumită ideologie. Ea cea marxist-leninistă este, în esenţa ei, una totalitară, care vizează eliminarea contradicţiilor economico-sociale prin controlul conştient asupra tuturor sferelor vieţii sociale. Iar aceasta presupune crearea unui singur partid-stat, care controlează şi deţine toate mijloacele de dispunere şi de dominaţie asupra unei societăţi concepute ca fiind un întreg indivizibil. In ideologia lor, această sarcină a partidelor comuniste este înfăţişată sub forma unei destinări istorice, aşezate pe umerii unei elite „conştiente" şi organizate (partidul comunist) reprezentând între timp o clasă socială a cărei forţă rezidă chiar şi numai în conştiinţa acestui „destin", cât şi în dibăcia şi hotărârea utilizării unei game greu limitabile de mijloace pentru realizarea lui.5 Să nu uităm însă, că, în multe cazuri, însuşi modul de a ajunge la putere al partidelor comuniste fraude electorale etc. era de aşa natură încât, pe de o parte solicita imediat secreţi zarea lui, iar, pe de altă parte, crea de la început o criză de legitimare pe care ele trebuiau s-o domine prin ţinerea în cel mai strict secret a celor „întâmplate". De la început deci strict vorbind legalitatea acestei puteri este grav atinsă de secreta lor lipsă de legitimare. Mai trebuie avut în vedere şi faptul că, fie şi în legalitate, aceste partide au reformulat pretenţia cel puţin statutară a secretului şedinţelor de partid. El consta în cerinţa nedivulgarii celor dezbătute şi hotărâte în cadrul şedinţelor, pe de o parte celor care se aflau în ierarhii inferioare executive, cât şi, pe de altă parte, nemembrilor de partid. 79 în atingerea acestor scopuri, partidele comuniste se angajează în restructurarea radicală a vieţii economice, politico-administrative şi culturale a societăţilor pe care le-au dominat. în acest proces ele au utilizat categoria secretului şi procedeele secretizării într-un mod atât de eficient şi variat încât el nu poate fi înţeles doar din simplul ,,machiavellism" al politicului şi al puterii. Căci, de la poliţiile secrete şi de la procesele politice concepute şi dirijate în şi prin secret până la sistemul delaţiunii generalizate; şi de la sistemul hipertrofiat al secretelor de stat de toate rangurile până la mecanismele extinse şi complicate necesare menţinerii în funcţiune a acestor secrete, partidele comuniste au dovedit o pricepere, o competenţă şi o înclinaţie cu totul ieşită din comun în şi spre utilizarea secretului. întâlnirea secretului, în trecutul ilegalist al partidelor comuniste, cu ideologia lor totalitară şi cu doctrina lor politică dictatorială, le-au oferit tendinţelor vectoriale ale categoriei secretului pe parcursul „construcţiei" societăţilor socialiste şansa cu totul particulară, de a deveni una dintre categoriile centrale ale acestor societăţi. în această calitate, secretul va participa şi în structurarea ansamblului social global. Angajarea secretului în structurarea unei globalităţi sociale induce însă, în acelaşi timp, şi o fixaţie tipică în structurarea categorială a secretului însuşi. Astfel, în ciuda varietăţii utilitare surprinzătoare a secretului în societăţile socialiste, există totuşi o tendinţă sistemică a acestor societăţi, pentru ca, în ele, forma tipică şi dominantă a secretului să devină secretul de stat. Această tendinţă se explică nu atât prin preponderenţa proprietăţii de stat în aceste orânduiri, ci mai degrabă prin preponderenţa rolului pe care statul îl are ca sursă de drept subiectiv absolut în organizarea şi controlul vieţii sociale.6 De Indiferent de locul şi importanţa majoră pe care secretul de stat şi secretul politic îl ocupă sistematic şi în alte tipuri sociale, şi în special în cele ale democraţiilor occidentale, el nu a devenit, şi nici nu putea deveni în ele, forma tipică a secretului. Cu privire la acest aspect, vezi: M. Couetoux, F. Di Ruza etc. La justice face aux fonctions sociales du secret, op. cit., p. 7 şi Alain Dewerpe Spionul si secretul politic, în „Cotidianul", Supliment cultural, 4 nov., 1996 comparat cu Codul Penal al Republicii Socialiste România. Comentat şi adnotat. Partea specială. Bucureşti, 1975, Vol . I ,p . 11. 80 aceea, vom putea depista această tendinţă a secretului de stat, de a deveni forma tipică şi dominantă a secretului în socialism doar analizând legislaţia în domeniu. Această analiză nu este însă deloc uşor de întreprins. Deşi aceste motive vor fi manifestate pe parcurs, două dintre ele trebuie amintite de la început. Este vorba în primul rând de caracterul vădit general şi opac al acestei legislaţii, trăsături care fac foarte dificilă orientarea lucidă în ea. 7 De aceea adevăratele ei tendinţe vor putea fi dezvăluite doar urmărind funcţionarea ei în zonele mai aplicative ale dreptului penal. în această urmărire însă şi iată a doua dificultate caracteristică abia ne putem sprijini pe un material bibliografic satisfăcător. Două dintre actele legislative speciale, dar cuprinzătoare ale României socialiste sintetizează în mod simptomatic spiritul legislativ al acestei societăţi în materie de secrete. Este vorba de Decretul nr. 430 din 6 mai 1969, publicat în Buletinul Oficial nr. 57 din 15 mai 1969, şi faimoasa Lege nr. 23 din 1971. în ambele acte normative sunt stipulate două categorii distincte de secrete: secrete de stat şi secrete de serviciu. Acum, va trebui să vedem: a) care este raportul dintre aceste două categorii de secrete şi b) să aflăm cum anume s-a ajuns la acest raport, pentru ca, în final, c) să urmărim direcţia în care el evoluează ulterior. Pentru uşurarea analizei vom începe cu cel de al doilea aspect, pe care-1 vom studia urmărind ediţiile succesive ale Codului Penal românesc. Codul Penal, republicat în Buletinul Oficial nr. 48 din 27 februarie 1948, conţine un articol (cu nr. 506) care se referă la ceea ce el numeşte „delictele de divulgare a secretelor licite industriale şi de comerţ". în viziunea acestui text, secretele industriale (de fabricaţie etc.) şi de comerţ (de afaceri etc.) sunt privite în mod nemijlocit ca fiind secretele de serviciu ale fabricanţilor şi ale participanţilor în afaceri. în anul 1953 însă, în urma Decretului nr. 202, publicat în Buletinul Oficial nr. 15 din 14 mai 1953, acest articol, tot cu nr. 506, suferă însă o modificare cu totul semnificativă şi caracteristică. Secretele industriale şi de comerţ sunt asimilate în mod univoc, 7 Vezi şi M. Couetoux etc , op. cit., p. 7. 81 secretelor de stat. De aceea, în prelungirea firească a acestui spirit legislativ, tot în 1953, articolul nr. 2 al Decretului nr. 506, publicat în Buletinul Oficial nr. 53 din 14 decembrie, trimite judecarea cauzelor privitoare la infracţiunile din articolul despre care vorbim aici ca de altfel a tuturor cauzelor de natură politică în competenţa instanţelor militare, instanţe în fond şi ele secrete. Prin modificările aduse în anul 1953, secretele nu se mai definesc deci prin domeniile şi serviciile cărora le aparţin (industrial, comercial etc), ci ca fiind secrete de stat de grad inferior. Acelaşi spirit este nu numai menţinut, dar şi adâncit în modificările ulterioare ale Codului Penal. în ediţia lui din 1968, Codul Penal utilizează de exemplu unul şi acelaşi articol (cu nr. 150) pentru definirea termenilor de „secrete de stat" şi de „înscris oficial". Dar ce înseamnă înscris oficial şi ce caută el în acelaşi articol cu secretele de stat? „înscris oficial" înseamnă precizează articolul orice înscris „emanând" de la o organizaţie „obştească" sau care aparţine unei asemenea organizaţii. Ce înseamnă însă termenul „obştesc"? Prin el se înţelege ne spune articolul cu nr. 145 practic tot ce interesează atât organizaţiile de stat, cât şi orice Pentru ilustrarea asimilării secretului de serviciu secretului de stat, reproducem aici o parte din textul art. 506 în versiunea lui republicat în anul 1948: „Art 506 Comite delictul de divulgare a secretului industrial sau comercial şi se pedepseşte cu închisoare corecţională de la 6 luni la 2 ani şi amendă de ta 4000 la 10.000 lei acela care: 1) Divulgă un secret licit de comerţ sau de fabricaţie al unei întreprinderi în care funcţionează sau a funcţionat, ori pe care, în virtutea funcţiunii sale, le-a aflat sau se foloseşte de acest secret în întreprinderea sa proprie sau a altuia, în scopul de a-şi procura sieşi sau altuia vreun folos material sau de a cauza vreo pagubă întreprinderii al cărei secret 1-a divulgat sau folosit" (SJI.) 2) Acelaşi articol este reformulat în 1953 prin Decretul nr. 202 în mod univoc în felul următor „Art. 506 Deţinerea în afara îndatoririlor de serviciu a unor documente ce constituie secrete de stat, precum şi divulgarea unor secrete de stat de către cei cărora le-au fost încredinţate sau cei care le cunosc datorită atribuţiilor de serviciu, se pedepseşte cu muncă silnică de la 6 la 15 ani." (SJL) Faptul că aici este vorba de acelaşi articol, căruia nu i s-a schimbat încă nici numărul şi nici topografia în construcţia Codului Penal, arată că, din punctul de vedere al conţinutului, articolul se referă la aceleaşi „date", pe care însă versiunea din 1948 Ie consideră ca fiind secrete „ale întreprinderilor etc.", adică de serviciu, iar cei din 1953, ca fiind secrete de stat. 82 organizaţie care desfăşoară o activitate utilă din punct de vedere social şi care funcţionează potrivit legii. Atât prin încadrare, cât şi prin precizările semantice, în ediţia din 1968 a Codului Penal, termenului de „secrete de stat" i se deschide deci un orizont al cărui specific este chiar vastitatea lui. în orizontul astfel deschis îşi continuă înaintarea ediţia din 1973 a aceluiaşi Cod. în articolul său cu nr. 251, el pedepseşte divulgarea de date şi informaţii, care deşi nu constituie secrete de stat, totuşi nu sunt destinate publicităţii, cu închisoare de Ia 6 luni la 5 ani, dacă fapta e de natură să aducă prejudicii intereselor obşteşti. în acelaşi spirit este redactat şi articolul nr. 298 care, sub terminologia „secretului economic" se referă pur şi simplu la date „nedestinate publicităţii". Care este însă statutul acestor „date nedestinate publicităţii" în raport cu secretele de stat şi în raport cu secretele de serviciu? Direcţia în care trebuie interpretat acest raport este dată de însăşi denumirea tematicii articolului: „secret economic". Altfel spus: toate datele nedestinate de la început publicităţii, devin în mod automat secrete chiar dacă ele nu au fost calificate în mod expres nici secrete de stat şi nici secrete de serviciu. întrebarea care se pune acum este dacă secretul „datelor nedestinate publicităţii" poate fi asimilat „secretelor de serviciu" sau ele constituie de fapt o categorie relativ independentă de secrete? Pentru a răspunde la această întrebare, vom recurge la volumele deja citate ale Codului Penal al Republicii Socialiste România. Comentat şi adnotat. Partea Specială, apărute, primul în 1975, iar al doilea în 1977. Comentând, în primul volum, art. 169 din Codul Penal (1973), cu privire la infracţiunile de divulgare sau de deţinere neautorizată a unor date şi informaţii, altele decât cele declarate şi clasificate secrete de stat şi care sunt cele de serviciu, cât şi celelalte date nedestinate publicităţii se face o precizare deosebit de importantă. Căci se arată că subiectul pasiv al acestei infracţiuni este, în mod direct şi principal, însuşi statul român, şi doar cu titlu secundar, organizaţia în a cărei posesie sau păstrare s-a aflat documentul sau înscrisul.9 în acelaşi sens este interpretat şi comentat 9 Vezi: p. 58. 83 şi art. 251 cu privire la Infracţiuni de serviciu sau în legătură cu serviciul. Se spune răspicat: „Cu divulgarea secretelor de stat este asimilată, aşa cum s-a arătat, şi divulgarea unor date şi informaţii care, deşi nu constituie secrete de stat, nu sunt destinate publicităţii." (s.n.) i 0 Concordă perfect cu această interpretare textul şi spiritul articolului deja amintit, cu nr. 298, despre Divulgarea secretului economic. Comentatorul observă într-adevăr pertinent că „în cazul art. 298 nu este vorba propriu-zis de «anumite» activităţi economice, ci de orice (subl. autorului) activitate economică, divulgarea unor date sau informaţii, fiind posibilă în toate (s.n.) ramurile economiei naţionale (comerţ, industrie, finanţe etc.)."" Răspunsul la întrebarea noastră anterioară, despre statutul „datelor şi informaţiilor nedestinate publicităţii" în sistemul secretelor de stat şi al celor de serviciu este următorul: întrucât asimilarea secretelor de serviciu de către secretele de stat nu a dispărut niciodată şi întrucât asimilarea datelor şi informaţiilor nedestinate publicităţii de către secretele de serviciu nu a avut loc, statutul de secret al acestor „date" nu este altul decât cel al secretelor de stat inferioare secretelor de serviciu. Iar prin apropierea terminologică introdusă între „secretul de stat" şi „înscrisul oficial", cât şi prin interpretarea acestuia din urmă ca legându-se de toate organizaţiile care funcţionează legal în societate, deci ca având un sens general şi exhaustiv, orizontul deschis de această legislaţie tendinţelor categoriale ale secretului în forma sa tipic socialist-dominantă de secret de stat se dovedeşte a fi de nelimitat. E limpede că în lipsa unei legislaţii ferme şi detaliate, care să precizeze datele şi informaţiile pe care toate organizaţiile trebuie să le aducă la cunoştinţa publică, legislaţia comunistă românească a deschis categoriei secretului calea unei proliferări inimaginabile în alte condiţii.1 2 1 0 Vezi: idem, Voi. II, p. 82. 11 Vezi: idem, p. 343. 1 2 Desigur, nu trebuie să uităm în acelaşi timp şi de incapacitatea viscerală a jurisprudenţei în raport cu reglementarea secretului. Totuşi, în democraţiile occidentale aceasta se exprimă în cu totul altă direcţie şi în cu totul altă manieră. Aici de exemplu, în Franţa lucrurile stau chiar invers: reglementându-se datele şi 84 Am ales pentru analiză ediţiile succesive ale Codului Penal din mai multe motive. în primul rând, pentru că datorită caracterului aplicativ al legii penale, în el se pot vedea mai bine deşi nu uşor acele tendinţe reale ale legislaţiei, care sunt prezente însă rămân aproape invizibile în decretele şi legile speciale, dar extrem de generale în acest domeniu. în ciuda acestui fapt, ni se pare semnificativ că ediţia adnotată şi comentată a Codului, deşi aduce o bogată cazuistică şi bibliografie la toate celelalte articole, totuşi acestea lipsesc la toate articolele cu privire la secret. Trebuie subliniat că acest lucru înseamnă mult mai mult decât faptul că specialiştii în domeniu s-au ferit să-1 analizeze, ci împreună cu aceasta ne trimite şi la o trăsătură esenţială a acestei legislaţii.1 3 Este vorba despre faptul, că ea nu reglementează secretele potrivit conţinuturilor lor, ci doar cu privire la asigurarea apărării lor prin proceduri, interdicţii şi sancţiuni. Altfel spus: esenţa acestei legislaţii (publice) este că ea nu e altceva decât forma interdicţională publică a secretului de stat însuşi. Adică tocmai această formă interdicţională este aceea în şi prin care însuşi secretul de stat se manifestă şi se difuzionează în sfera publică socialistă. De aceea, ea excelează în primul rând prin vidul ei de conţinut ce-i conferă o generalitate şi o abstracţiune specifică. Dar chiar în vidul astfel instituit, împrejmuit şi asigurat de interdicţii care poartă masca reglementărilor legale publice, se deschide un spaţiu de nelimitat, atât pentru organisme, decizii şi instrucţiuni secrete, cât şi pentru reţelele necesare îndeplinirii lor asigurate. Adică: un spaţiu de nelimitat pentru tendinţele categoriale ale secretului analizate în capitolul anterior. Deci un spaţiu care scapă complet acelei sfere publice pe care de fapt îl vizează în mod preponderent. Condiţiile şi fundamentele acestei posibilităţi se află în parte cum am arătat în esenţa categorială a secretului, adică în acea informaţiile care trebuie în mod obligatoriu aduse la cunoştinţa publică, se induce în mod implicit şi posibilitatea secretizării restului de date şi informaţii. Vezi: M. Couetoux etc , op. cit., pp. 33-45. 1 3 Precauţi unea ştiinţei juridice autohtone, în raport cu tematica secretului, pare totuşi a fi simptomatică, căci de exemplu nici după decembrie '89, deşi chiar au fost adoptate mai multe reglementări destul de contradictorii în domeniu, ea nu se regăseşte în publicaţia de specialitate a Asociaţiei Juriştilor din România, Dreptul. 85 proprietate a lui prin care, în „domeniul" raportului său opozitiv cu sfera publică, pot fi purtate şi aşezate de către propriile sale tendinţe structurale acele interdicţii interioare, ce se nasc inevitabil în el şi care se dovedesc a fi dezlegabile de conţinutul lor interior. Cu această ivire publică însă, interdicţiile nu-şi schimbă natura şi funcţia lor de a fi elemente asigurătorii ale secretului chiar în spaţiul public, devenind astfel formele interdicţionale publice ale secretului însuşi. Am ales apoi în al doilea rând ediţiile succesive ale Codului Penal comunist român fiindcă, în succesiunea ediţiilor, pot fi surprinse mai concentrat atât tendinţele şi direcţiile evolutive, cât şi punctele nodale ale articulării acestei legislaţii. Tendinţa este evoluţia proliferantă, net totalizatoare a secretului de stat ca formă tipică de secret în socialism; iar ca puncte cardinale şi nodale ale acestei dinamici pot fi fixaţi anii 1953, 1968, 1969, 1971, 1973 şi 1975-77. Ele arată în mod semnificativ rolul legislaţiei referitoare la secret în ocolirea unei destalinizări în România, încadrând perfect perioada 1953-1968, cât şi accentuarea tendinţelor neostaliniste, trecând prin punctele cardinale ale anilor 1969, 1971, 1973 şi 1975-77. Din acest motiv în al treilea rând ediţiile succesive ale Codului Penal românesc ne arată mai clar şi mai limpede, poate, decât legislaţia altor ţări, în care, cu intensitate variată, totuşi o destalinizare a avut loc, specificul legăturii dintre secret şi socialism. Această evoluţie tinde să asigure statului socialist şi monopolul asupra secretului în societate, realizând astfel la modul cel mai extins atât opoziţia secretului cu sfera publică, cât şi dominaţia lui asupra acestei sfere. Această constatare de principiu trebuie însă înţeleasă în adevărata ei profunzime. Deschizând în societate un spaţiu aproape nelimitat pentru diversele gradaţii ale secretului de stat, statul socialist român punea de fapt la dispoziţia tuturor „organizaţiilor socialiste de stat şi obşteşti" însăşi categoria secretului. Punând la dispoziţia organizaţiilor socialiste de stat şi obşteşti pe care de altfel le ţinea sub permanenta presiune a cifrelor de plan însăşi categoria secretului, statul socialist le oferă totodată şi cheia încălcării interdicţiilor prin generalizarea sistemului cifrelor raportate, a căror falsitate chiar dacă aceasta a fost încurajată în mod tacit constituia, de această dată, secretul acestor organizaţii. Legislaţia 86 comunistă cu privire la secretele de stat a avut cu siguranţă ca efect şi faptul că, în bună parte, faimoasele secrete nu au fost decât mormane concentrate, centralizate şi bine păzite de cifre false, a căror falsitate însă constituia secretul de această dată extrem de dispersat al tuturor organizaţiilor socialiste de stat şi obşteşti în parte. Iar noile sarcini mereu mărite de plan, erau clădite pe această bază „ştiinţifică"... Chiar secretul face, însă, ca în spatele datelor comunicate şi raportate la „centru", sub forma gradelor secretului de stat, să nici nu se afle datele adevărate] Căci, în legislaţia publică, comunicarea de date false fusese considerată în mod expres ca fiind o infracţiune. însă deformarea ulterioară a unui fapt ori adevăr deja stabilit lasă urme ori repere şi pentru stabilirea falsificării lor. De aceea, falsificarea datelor cu ajutorul secretului trebuia să intre şi să participe de la început în procedeul de producere a cifrelor, pentru a nu putea fi depistate acele cărări care conduc la cifrele adevărate şi reale. Este deci foarte probabil că singurul „adevăr" pe care-1 putem noi stabili astăzi, cu privire la aceste date şi informaţii, este „fostul" lor caracter secret, cât şi falsitatea lor, dar probabil nu vom putea reproduce niciodată datele reale sau adevărate în locul cărora circulau doar cele false şi/sau secrete. Cu cât este mai extinsă şi conştientă recurgerea dispersată a organizaţiilor socialiste de stat şi obşteşti la secret, cu atât se extinde şi acea sferă, a cărei adevărată realitate nici nu se putea şi nici nu se mai poate stabiliVA Viitorul cercetător al istoriei economice, adminis- trative etc. al acestei societăţi se află în faţa unui „obiect" extrem de ciudat şi straniu, fiindcă „adevărurile" disciplinei sale rareori vor putea depăşi de fapt nivelul constatării falsităţii. Este foarte important de ştiut, prin urmare, că aducerea astăzi în sfera publică a acestor date şi informaţii, sub forma „fostelor secrete", nu înseamnă încă deloc şi înţelegerea a ceea ce „a fost". „Fostele secrete" pot fi înţelese doar atunci, când şi dacă, în înţelegerea lor, accentul este pus nu atât pe „fost44, ci mai degrabă, pe secret*. Altfel, exact „secretul44 este şi va fi acela care nu a „fost", ci rămâne netrecut, adică este prezent în felul lui, specific şi propriu, de a (dez)orienta comprehensiunea lui. 87 Utilizarea secretului ia transgresarea reglementărilor publice nu este, desigur, un privilegiu al organizaţiilor socialiste de stat şi obşteşti, ci a intrat cu siguranţă şi în practica cotidiană a statului socialist însuşi. Un exemplu eclatant şi caracteristic pentru evoluţia acestei societăţi merită totuşi amintit. în unele dintre documentele secrete pe care le vom analiza în acest capitol şi la care am avut acces, se fac referiri la un Decret cu nr. 408 din decembrie 1985, şi care se pare reglementa, din punctul de vedere al păstrării secretului, activităţile de protocol şi de contact. Referirile prezintă acest decret ca pe un act de reglementare publică, pe baza căruia se dau instrucţiuni şi se iau măsuri. Numai că amintitul decret nu figurează nici în Buletinul Oficial al R.S.R., nici în Colecţia de legi şi decrete din anul 1985 şi nu apare nici în Repertoriul actelor normative în vigoare în anul 1986. Altfel spus: decretul nu-are nici o prezenţă publică! El figurează totuşi în instrucţiuni sub forma masca unui act de acest gen. Deci, în interiorul administraţiei, el apare ca fiind public, iar din sfera publică el lipseşte, fiind secret! Dar exact aceasta este direcţia evoluţiei raportului dintre secret şi socialism în societatea românească a anilor '80. Adică, o dispersare şi o încurcătură întreţesută, totală, pe care nimeni n-o mai stăpâneşte şi nici n-o poate stăpâni, făcând inutile toate încercările coercitive disperate cu totul inedite şi neobişnuite în timp de pace de a-i menţine controlul. Spionomania, viziunile nebuloase şi paroxistice ale comploturilor plănuite cu sârguinţa neobosită a întregului univers împotriva „ţării" şi a „poporului" nu sunt însă altceva decât modul firesc în care secretizantul însuşi priveşte lumea. El, care instituie secrete, vede în orice opoziţie, secrete posibile şi ameninţătoare, exprimând apărându-se totodată, instinctiv acea trăsătură categorială a secretului, de a fi în fond autofag.14 întâlnirea secretului, a tendinţelor structurii sale categoriale, cu socialismul conceput ca o societate aflată sub controlul amănunţit al unui partid-stat i-a oferit acestei categorii şansa unică şi, sperăm irepetabilă - de a deveni una dintre categoriile centrale ale unei societăţi întregi. A cerceta şi a studia, detaliat şi sintetic, rolul şi 1 4 La chestiunea „complotului" vom reveni într-un capitol următor. 88 funcţionarea acestor tendinţe categoriale în acest sistem este de aceea una dintre sarcinile chiar şi viitoare dar urgente şi fundamentale nu numai ale istoriografiei, dar şi ale tuturor disciplinelor de cercetare şi de meditaţie socială. Or, este deja limpede că, în realizarea acestora, cercetările de filosofie aplicată cu privire la secret oferă nu doar un „fundament" teoretic, ci şi un orizont şi un ghidaj articulat în mod expres şi tematic. Până nu demult, noi am trăit în acest sistem şi ca atare suntem în bună măsură modelaţi de el atât în viaţa noastră cotidiană, cât şi din punct de vedere mental. A înţelege însă, din perspectiva fizionomiei noastre actuale, locul şi rolul secretului în acest sistem, înseamnă a problematiza contururile acestei fizionomii, în primul rând din perspectiva lipsei. Căci secretul este în acelaşi timp şi ceva ce ne lipsea, adică ceva de care am fost privaţi, dar care totuşi ne influenţa atât destinele, cât şi orizonturile mentalităţii noastre problematizatoare. Lipsa este totuşi ceva ce ni se prezintă nouă totdeauna sub forma unei privaţiuni. Privaţiunea este însă şi ceva cum ne învaţă pe bună dreptate Aristotel ce ni se arată, totuşi, ca un aspect (eidos): pornind pe urmele privaţiunii, noi putem să aflăm ceea ce ne lipseşte, iar ştiind, putem încerca eliminarea lipsei dacă nu prin înlăturarea măcar prin refacerea golului ei. Interdicţia este o formă a privaţiunii. Mergând pe urmele ei, pregătiţi şi avertizaţi deja de cele aflate din analiza tendinţelor structurii categoriale ale secretului şi a locului său în globalitatea socialismului real, ni se deschid, poate, şansele de a afla şi ceea ce în fizionomia noastră actuală este prezent doar sub forma lipsirii. 89 Excurs: Fonduri secrete sau fonduri interzise? Fondurile secrete de bibliotecă sunt constituite chiar din publicaţiile care lipseau şi lipsesc poate şi astăzi din fizionomia noastră atitudinaîă, mentală, informaţională şi culturală. Ea a fost şi prin ele privată de firescul evoluţiei şi formării sale organice, găsindu-se astăzi expusă atât revenirilor furtunoase ale unui trecut ce tot prin ele şi cu ajutorul lor nu a trecut, cât şi a unei înstrăinări ciudate, manifestată prin stranietatea în care ni se înfăţişează propriul nostru prezent şi propriul nostru viitor. In acelaşi timp, întrebarea din titlul acestui excurs fixează şi una dintre cele mai puţin clarificate probleme ale istoriei şi situaţiei prezente a biblioteconomiei şi a bibliotecilor, nu numai din România, dar probabil din întreg Centrul şi Estul Europei. în importanţa ei, întrebarea de mai sus depăşeşte însă „cadrul" bibliotecilor şi ridică o problemă centrală pentru întreaga desfăşurare a politicii culturale din fostele ţări socialiste. Căci fondurile secrete ce apăsau şi apasă poate şi astăzi bibliotecile noastre constituie nu numai produse ale acestei politici, dar şi documente ale desfăşurării ei. în acelaşi timp, ele exprimă şi manifestă în mod aplicat şi articulat şi anumite caracteristici ale raportului tendinţelor structurii categoriale ale secretului cu globalitatea societăţilor autointitulate socialiste, tendinţe ce nu pot fi identificate până la ultima lor consecinţă, decât dacă analiza fenomenului este într-adevăr adâncită şi condusă până la structura lui fină şi mtimă. Nemaivorbind despre faptul că pentru noi cum şi pentru majoritatea intelectualilor şi cititorilor din biblioteci fondurile secrete de bibliotecă au constituit una dintre modalităţile întâlnirii noastre cotidiene cu însuşi fenomenul secretului. Fondurile secrete de bibliotecă constituie deci documente ce indică structura fină a ideologiei şi a politicii culturale, care se străduia să dirijeze întreaga noastră viaţă culturală, spirituală şi ştiinţifică. Cum însă este aproape firesc în cazul studierii unei chestiuni legate de 90 fenomenul secretului, nici din faţa examinării problemei fondurilor secrete de bibliotecă nu sunt îndepărtate încă deloc obstacolele şi barierele. Dincolo de inerţie, prudenţă şi chiar ocultarea voită a documentelor, ne izbim şi aici de dificultăţi create de nelămuriri de natură conceptuală, profesională, deontologică etc. ce înconjoară încă această temă. în fond, nici istoriografia, nici politologia, nici sociologia, nici biblioteconomia şi nici filosofía „Estului" nu s-au preocupat până acum de descrierea şi definirea lor, şi nici de analiza gravelor probleme pe care secretizarea publicaţiilor le ridică atât pentru profesiile şi instituţiile bibliotecăreşti, cât şi pentru înţelegerea globalităţii acestor societăţi.1 5 Vrând-nevrând, însă, din ceea ce astăzi se numeşte deja cu atâta uşurinţă „istoria" culturii şi a bibliotecilor din România, face parte şi „istoria" fondurilor secrete de publicaţii. însă, inutil vom căuta în dicţionare şi în enciclopedii chiar şi în cele de biblioteconomie termenul de „fond secret"! în ele întâlnim doar termeni cu sensuri pe care le simţim numai învecinate, cum sunt: cenzură, fonduri închise, index librorum prohibitorum, publicaţii interzise etc. Totuşi, termenul de „fond secret" este solid consacrat atât în mediile intelectuale, cât şi în cercurile de bibliotecari.16 Este însă destul de neclar la ce anume se referă acest termen, şi din ce motive nici măcar biblioteconomia nu ştie şi nu vrea să ştie de el. Pentru a putea lămuri această problemă este necesar să aruncăm o privire „istorică"17 asupra constituirii şi evoluţiei acestor fonduri, având deja şi posibilitatea de a le înţelege atât în contextul raporturilor lor categoriale, cât şi în cele globale. De aceea, nu ne putem dispensa Faptul că, după părerea noastră, ştiinţele sociale nu au acces la esenţa categorială a secretului nu înseamnă însă deloc că ele ar fi scutite existenţial de problematizarea lui, şi nici faptul că cercetările de filosofie aplicată în domeniu nu ar putea beneficia de aportul unor asemenea investigaţii. Dimpotrivă, în cercetările noastre ne izbim, pas cu pas,de lipsa unor asemenea analize şi informaţii, chiar dacă ele îşi vor putea desfăşura de fapt adevărata lor semnificaţie doar într-o viziune filosofico-aplicativă. 1 6 Şi acest fapt arată atât amploarea confruntării „cotidiene" cu efectivitatea lor, cât şi acela că nu este deloc vorba aici de o chesiune pur marginală. 1 7 Vom expune adevărata semnificaţie şi importanţă metodologică a termenului „istoric" cu privire la secret atât într-o notă ulterioară, cât şi în capitolul în care vom trata problematica „fostelor secrete". 91 de prezentarea succintă a acelor documente (incomplete) Ia care am avut acces. 1 8 Ele arată că pietrele de temelie ale fondurilor secrete sunt constituite din publicaţiile care au fost incluse într-o listă interdicţională încă din anul 1945. Această listă merită deci o atenţie deosebită. Ea a fost întocmită pe baza Decretului Regelui Mihai I, din 4 mai 1945. Atât decretul, cât şi lista de titluri de publicaţii au apărut în Monitorul Oficial, dar ea a fost difuzată şi sub forma unei broşuri separate. Lista a fost întocmită sub egida Ministerului Propagandei de către Comisia pentru aplicarea articolului 16 al Convenţiei de Armistiţiu. Titlul ei este: Lista publicaţiilor scoase din circulaţie şi conţine tipărituri al căror conţinut contravine principiilor bunelor relaţii între România şi Naţiunile Unite. Ea conţine, dintre publicaţiile apărute între 1 ianuarie 1917 şi 23 august 1944, pe acelea care răspândesc idei fasciste, naziste, legionare şi şovine. Ele puteau rămâne inventariate şi depozitate separat doar în bibliotecile cu drept de depozit legal. Consultarea lor a fost permisă doar pe baza aprobării nominale a conducătorilor acestor instituţii. Încălcarea dispoziţiilor atrăgea după sine amenzi şi chiar detenţia. Se observă că această listă are un pronunţat caracter public se bazează pe o convenţie internaţională publică; este întocmită de o instituţie publică; atât lista, cât şi motivele şi criteriile care au concurat la alcătuirea ei sunt publicate în organe oficiale şi conţin detaliat şi sancţiunile pe care eventuala încălcare a prevederilor ei ca act juridic eminamente public te atrage după sine. Ea se referă la întregul reţelei publice de producţie, de difuzare şi de organizare a conservării publicaţiilor. Este la fel de important pentru noi acum şi faptul că această listă are în vedere totalitatea comunităţii profesionale a bibliotecarilor şi nu doar un strat confidenţial al ei. Ea este urmată, în anul 1946, de una cu trăsături identice. Singura deosebire este faptul că noua listă scoate deja din circulaţie, după aceleaşi criterii, nu numai publicaţii apărute în România, dar şi unele în limba italiană, germană, franceză şi maghiară. Aceste documente au fost publicate ca Anexe în volumul nostru, dedicat fondurilor secrete de bibliotecă. Idem, pp. 170-343. 92 O etapă importantă în formarea fondurilor propriu-zis secrete o constituie lista deja cumulativă apărută în 1948. Ea se intitulează rară echivoc Lista publicaţiilor interzise. Acest volum de peste 500 de pagini conţine pe de o parte titlurile listelor anterioare, iar pe de altă parte, include un număr considerabil de noi autori şi titluri. Spiritul în care s-a întocmit această listă este însă total diferit de cele anterioare. Fia reprezintă în primul rând extinderea sferei de valabilitate a interdicţiei. Fiindcă, în timp ce în listele premergătoare, interdicţia vizează circulaţia publică, instituţională a tipăriturilor („scoase din circulaţie*4)* în această listă publicaţiile sunt privite ca o totalitate de exemplare individuale. Aceasta înseamnă că şi deţinerea particulară a unor exemplare cade sub incidenţa interdicţiei. în felul acesta, exemplarele identificate pe baza delaţiunilor sau a percheziţiilor, de exemplu într-o bibliotecă particulară se puteau constitui în corpuri juridice probatorii. Din acest motiv, volumul fusese difuzat şi public, la un preţ de 200 lei. în strânsă legătură cu aceasta trebuie remarcat şi faptul că criteriile pe baza cărora lista a fost întocmită devin puternic relativizante, ele vizând deja sub unghiul de vedere al luptei de clasă întreaga producţie din deceniile anterioare şi nu numai pe cele fasciste, şovine etc. „Se poate afirma fără teamă de exagerare se scrie în prefaţa volumului că o mare parte din ceea ce s-a publicat în ţara noastră în ultimele trei decenii, precum şi un anumit procent mai redus din ceea ce s-a publicat anterior era infectat de idei şovine, reacţionare, rasiste etc." (s.n.) 1 9 Iar epurarea lor va continua în condiţiile ascuţirii luptei de clasă până „când ele nu vor mai exista decât în câteva biblioteci oficiale documentare, unde istoricii viitorului vor avea prilejul să studieze epoca..." 2 0 Se pare deci că la acea oră era deja prefigurat întreg proiectul atât de diluare a criteriilor interzicerii publicaţiilor, cât şi cel al instrumentalizării bibliotecilor. Dar această listă prohibitivă, deşi aduce extinderea interdicţiei şi relativizarea criteriilor ei, este încă un act public, deci nu reprezintă încă interdicţii transfigurate în secret. Acest pas se va face în anul 1949. Atunci „apare" un nou volum considerabil, cu titlul: Publicaţii 19 Vezi: idem,pp. 182-184. 2 0 Vezi: idem, p. 185. 93 nedifuzabile şi cu subtitlul semnificativ de: Liste de circulaţie interna, iar introducerea ei se intitulează tot semnificativ Instrucţiuni. El conţine publicaţii care „direct sau indirect'' (s.n.) sunt împotriva orânduirii socialiste, dar care „din anumite motive" nu au fost incluse în listele anterioare. Totuşi, difuzarea şi servirea în biblioteci a acestor publicaţii „nu este de dorit". Iar potrivit uneia dintre cele mai semnificative instrucţiuni, retragerea din circulaţie a acestor publicaţii trebuie efectuată „cu tact şi discreţie" (s.n.). 2 1 Se poate deci constata că în 1949 interdicţia care atrage după sine scoaterea din circulaţie a publicaţiilor devine de „uz intern", iar însăşi operaţia retragerii publicaţiilor dobândeşte un caracter „discret" adică confidenţial. In mod firesc, acestor trăsături li se asociază caracterul rezumativ al expunerii de motive şi obscuritatea pronunţată a criteriilor pe baza cărora publicaţiile sunt de fapt incluse în lista interdictivă. (Ele fiind calificate, de exemplu „indirect ostile", „producătoare de confuzii" etc.) în mod cert ne aflăm deja în faţa unor interdicţii concepute şi transmise pe căi confidenţiale. Dar cum se poate garanta punerea în practică, adică realizarea şi efectuarea unor atari interdicţii? Este evident că aplicarea unor interdicţii confidenţiale presupune şi înfiinţarea unei reţele administrative tot confidenţiale, cât şi asigurarea funcţionării ei discrete. Ea presupune totodată că, în cadrul comunităţii profesionale a bibliotecarilor, se distinge un grup constituit pe baza criteriilor de încredere şi de îndatorare, însărcinat în condiţii de garanţie cu aplicarea discretă a interdicţiilor confi- denţiale, secrete! Acest grup este deci în diferite trepte iniţiat şi antrenat în mecanismul aplicării acestor interdicţii. Cu această listă din anul 1949, se deschide totodată un nou orizont, un nou spaţiu, în care se plasează atât interdicţiile; cât şi condiţiile administrative ale realizării lor. Aceasta este sfera discretului. Odată instituită, sfera discretului va evolua ulterior cum vom vedea în două direcţii distincte, dar complementare. Prima va fi cea a secretului propriu-zis. A doua direcţie însă va fi menţinerea temporară a unui spaţiu sui generis al discretului, spaţiu care va funcţiona sub forma unui interregnum între fondurile uzuale (publice) 21 Vezi: idem,p. 189. 94 şi cele ale depozitelor secrete, purtând numele de fonduri documentare. De-a lungul anilor, fondurile documentare vor constitui un mediu destul de maleabil şi fluid, în care considerentele profesionale ale organizării şi muncii documentare se întrepătrund cu cele politico-ideologice, făcând din ele o veritabilă mască durabilă ce opacizează şi astăzi terminologia înţelegerii fondurilor secrete şi care, de aceea, va trebui străpunsă şi demontată la locul potrivit. Nu ne-am întâlnit cu liste editate în perioada 1949-1955. Este posibil ca ele să nici nu existe, căci sfera largă de cuprindere a listei din 1949, cât şi finisarea structurilor administrative ale aplicării ei, asigurau suficiente „preocupări". Datorită acestor „eforturi", începând cu 1955, listele pot fi deja difuzate fără să cuprindă vreo prefaţă, motivare sau indicaţii. Mecanismul le cunoaşte deja perfect. Fiecare exemplar al acestor liste primeşte un număr de ordine individual. Cu ajutorul lui se poate stabili şi urmări traiectoria exemplarului în reţea şi se pot stabili cu uşurinţă şi eventualele indiscreţii din mecanism. In alcătuirea lor prevalează deja criterii legate de conjunctura internă şi internaţională a mişcării şi a puterii comuniste. Se pare că, pe calea interdicţiilor secrete, conducătorii comunişti îşi lichidează propriul lor trecut apropiat. în felul acesta ajung în fondurile secrete în 1955 scrierile şi cuvântările etc , publicate în 1946, 1950, 1952 ale unor lideri, care la data respectivă au funcţii superioare (!) în partid (Gheorghe Gheorghiu-Dej, Chivu Stoica etc.) Ele, desigur, nici nu puteau fi interzise în mod public, ci doar scoase din circulaţie în mod secret. Căci este vorba despre conducători care, vrând să-şi păstreze funcţiile şi după moartea lui Stalin, şi-au adaptat rapid concepţiile la noua conjunctură şi, din acest motiv, a fost necesară ştergerea discretă a urmelor şi a dovezilor propriului lor stalinism. Fondurile secrete s-au dovedit a fi într-adevăr o cale potrivită pentru acest scop. Punerea fondurilor secrete numite şi „speciale" şi a întregii activităţi de bibliotecă, la dipoziţia oricărui moment conjunctura], merită însă o atenţie mai insistentă. în cazul lui Gh. Gheorghiu-Dej, lucrurile sunt clare: prin dirijarea în depozitele secrete a documentelor şi dovezilor poziţiilor luate anterior, dar recent, se încearcă ştergerea urmelor acestor luări de poziţii, adică ştergerea memoriei recente, cu scopul conjunctural de a se putea menţine în funcţiile deţinute. însă, 95 Instrucţiunile nr. 198 din 22 februarie 1957 ale Ministerului Culturii, cu privire la scoaterea din fondurile bibliotecilor de stat a „tipăriturilor învechite" (adică depăşite din punct de vedere politic şi ştiinţific) şi a celor „de prisos" (adică aflate în număr excedentar în depozitele lor), prevăd în punctul nr. 10 ca toate colecţiile de ziare şi periodice să fie păstrate la fondul uzual, doar pentru ultimii doi ani de apariţie.22 Restul, adică mai vechi de doi ani, sunt orientate la fondul special, devenind consultabile doar cu justificări şi aprobări inevitabile. Deci, ziarele şi periodicele, ca purtătoare ale memoriei recente, sunt puse într-un raport ritmic-calculat şi preventiv cu o conjunctură stabilită în calitatea ei de interval nespecificat şi lipsit de conţinut (trecerea a doi ani). Este prevăzut că, deci, ceea ce a apărut în ziare, de exemplu acum trei ani, este astăzi automat depăşit politic şi, prin urmare, este orientat la fondul secret, adică refuzat rememorării actuale a marelui public. Ar fi complet greşit să considerăm acest procedeu ca făcând parte din firescul evoluţiei concepţiilor şi practicilor politicoideologice, evoluţie care, ce-i drept, depăşeşte şi ea anumite poziţii şi faze, dar care chiar datorită firescului ei păstrează totuşi fazele lăsate în urmă, ca fiind proprii acestui proces. însă orientarea acestor tipărituri în depozitele secrete nu înseamnă în fond nici negarea, nici redefinirea şi nici dezlipirea de trecutul depăşit, ci doar ştergerea urmelor acestui trecut din memoria recentă publică. înseamnă deci transformarea „evoluţiei" ideologico-politice într-un proces alcătuit din succesiuni izolate (prin ştergerea urmelor) de momente conjuncturale unice şi din intervale conjuncturale prestabilite. Este adevărat desigur, că aceste publicaţii puteau fi, totuşi, consultate cu aprobările de rigoare de către „istoricii viitorului", dar nu este deloc evident fundamentul pe baza căruia aceşti istorici s-ar putea erija în rolul de a fi unicii depozitari ai memoriei (recente ori nu) şi nici acela, pe baza căruia ei ar fi îndreptăţiţi de a avea acces la această memorie în locul şi în numele marelui public al cetăţenilor.23 22 Vezi: idem, p. 266. 2 3 Instrucţiunile nr. 198 din 22 februarie 1957 au fost abrogate în 1960 prin Instrucţiunile nr. 3406 din 13 octombrie. Data abrogării este desigur semnificativă: arată că, de fapt, conducerea partidului a trecut şi cu ajutorul acestor instrucţiuni cu „bine" peste puternicele şi periculoasele valuri conjuncturale care, în alte ţări, 96 în anul 1957 este întocmită ultima listă pe care mai apare încă anul editării. Caietele ce-i urmează nu specifică nici măcar anul de apariţie. Pe copertele lor se află trecut numai numărul curent în seria listelor anterioare, iar pe coperta din spate apare nelipsitul număr de ordine pentru identificarea individuală a exemplarului. Cert este că anul de apariţie a publicaţiilor dirijate în fondul secret nu depăşeşte anii 1956-1957 nici în ultimul caiet (cu nr. 8). Ducând mai departe, în mod mecanic, periodicitatea anuală constatată până acum, se poate presupune că ultimul caiet a fost editat în jurul anilor 1962-1963. Cu privire la epoca ce urmează acestor ani, dispunem de şi mai puţine documente relevante. Suntem deci în şi mai mare măsură nevoiţi să umplem golurile iminente, cu experienţe ordonate critic. Pentru a putea însă realiza acest lucru, sunt necesare câteva clarificări conceptuale. Pe parcursul acestor clarificări, ne putem baza deja cu încredere pe analizele noastre anterioare atât cu privire la tendinţele categoriale ale secretului şi la raportul dintre secret şi socialism, cât şi pe cele cu privire la sarcinile fîlosofiei aplicate. Până acum am văzut că există cel puţin două domenii de care secretul, la început, doar se apropia, iar apoi le cuprindea, pentru ca, la sfârşit, să le utilizeze înfăţişarea ca mască. Este vorba de fondul de publicaţii interzise şi de fondul documentar. Am văzut că la origine şi început fondul secret şi-a aşezat propria-i greutate pe fondul de publicaţii interzise, pentru ca apoi să se şi dizolve în acesta, manifestându-se ca fiind o simplă prelungire a lui. în felul acesta se creează impresia aparentă că, în fond, secretizarea publicaţiilor nu diferă cu nimic de interzicerea lor de către o putere publică ce foloseşte, în acest scop, mijloacele dreptului public. Apare deci ca fiind un proces ce se înrădăcinează nu într-o sferă secretă, ci în cea publică. Numai că actele tipic publice, inclusiv cele prohibitive, trebuie motivate public. în felul acesta, ele pot fi dezbătute şi chiar modificate în principiu. Să ne gândim numai la acele discuţii aprige de începând cu 1953 şi mai ales în 1956, au condus atât la mişcări radicale, cât şi la schimbarea vârfurilor ierarhice ale partidelor. în ciuda abrogării elementelor de-a dreptul aberante ale Instrucţiunilor nr. 198 din 1957, punerea colecţiilor bibliotecilor prin sistemul fondurilor lor secrete la dispoziţia momentului conjunctural dintotdeauna nu a încetat niciodată, ci a continuat practic, până-n decembrie 1989. 97 presă, care se iscau de exemplu în secolul al XlX-lea, cu ocazia fiecărei ediţii a vestitei Index Librorum Prohibitorum, publicată de Papalitatea romană. Fondurile secretizate pe baza unor instrucţiuni secrete, şi a căror aplicare are loc printr-un mecanism administrativ confidenţial, sunt însă în esenţa lor diferite. Deocamdată este suficient să arătăm că, sub aspect istoric, faptul însuşi al interdicţiei capătă o publicitate ce se reduce şi se obscurizează treptat şi că mecanismele de aplicare a ei suferă o modificare similară! Această problematică ne trimite spre o altă tendinţă de opacizare şi de mascare legată de fondurile secrete: apropierea lor de fondurile documentare. în mod evident, publicaţiile scoase din circulaţie, interzise sau secretizate, au independent de valoarea lor culturală, ştiinţifică sau politică intrinsecă şi o valoare documentară.24 Apoi, atât prin interzicere, cât şi prin secretizare întrucât amândouă implică distrugerea masivă a exemplarelor asistăm la un proces artificial de producere a rarităţilor. Un singur pas deci, şi s-ar putea spune că, în esenţă, în depozitele secrete se desfăşoară o impresionantă şi neîntreruptă activitate de păstrare şi de salvgardare a valorilor documentare. Dacă avem în vedere adresa secretă a Ministerului învăţământului şi al Culturii cu nr. 3406 din 13 octombrie 1960, constatăm că ea împarte fondurile bibliotecilor în trei categorii: uzuale, documentare şi speciale.25 în fondul documentar sunt incluse acele tipărituri care, deşi nu corespund scopurilor educaţiei socialiste a maselor şi nici concepţiilor politico-ideologice conjuncturale, sunt totuşi indispensabile informării ştiinţifice a specialiştilor. Aparţin apoi acestui fond publicaţiile cu caracter de uz intern, cât şi cele incluse în broşurile editate de acest minister în vederea retragerii publicaţiilor din circulaţie. In ,fondul specia?' au fost dirijate publicaţiile „duşmănoase", fasciste, anticomuniste şi militariste; acele publicaţii care proveneau din străinătate şi au fost considerate de către cenzură Chiar circulaţia unei „non-valori" documentează în fond caracteristicile epocii şi ale mediului ei. 2 5 Vezi. Fond secret. Fond ,.S"..., idem, pp. 270-278. 98 ca aparţinând ab ovo acestei categorii, cât şi publicaţii ce sunt incluse pe listele editate special în acest scop de către minister. Este cert faptul că, potrivit acestei dispoziţii, atât fondul documentar, cât şi cel special fuseseră din motive politice şi ideologice separate de fondurile uzuale, şi că aceste fonduri au fost luate în evidenţă şi/sau depozitate în mod distinct şi în condiţii de securitate sporită.26 Nelămuririle conceptuale trădează însă şi aici o apropiere de structură între caracterul discret al fondurilor documentare şi cel secret al fondului special. De aceea, în art. 5 al acestei instrucţiuni, se acordă conducerii bibliotecilor o libertate considerabilă în clasificarea tipăriturilor într-una sau în cealaltă categorie de fonduri. Această „libertate" este impusă de nevoia organelor de decizie de a avea în biblioteci şi în bibliotecarii implicaţi parteneri activi în realizarea acestor sarcini extrem de complexe şi costisitoare presupunând, în principiu, punerea totalităţii bibliotecilor şi colecţiilor lor la dispoziţia momentului conjunctura] actual (împreună desigur cu menţinerea orientărilor ideologico-politice mai generale). Cu cât îşi pierd treptat structurile interne ale bibliotecilor rolul lor activ-mtrermnzător în supravegherea politică a fondurilor bibliotecăreşti, cu atât îşi pierd din importanţă fondurile documentare ca fonduri discrete. Dizolvarea acestor fonduri, prin Instrucţiunile nr. 1003 din 15 august 1968 ale Comitetului de Stat pentru Cultură şi Artă, este însă departe de a înlătura nelămurirea conceptuală. Dimpotrivă, prin însăşi denumirea lor ca „documentare", ele se grefează pe una din tulpinile esenţiale ale activităţii oricărei biblioteci serioase. Desfiinţarea „fondurilor documentare" nu putea deci însemna în nici un caz şi desfiinţarea activităţilor de documentare din biblioteci, activitate care trebuia prin urmare să se redefinească în nişte condiţii obscurizate de chemări extrem de eterogene. Apoi, ordonând reclasificarea publicaţiilor din fostul fond documentar ori în fondurile uzuale, ori în cele de circulaţie specială, se realizează în parte şi un transfer semantic opacizam de la „documentar" la „special" adică de la „discret" la „secret" transfer favorizat şi de către statutul anterior al fondului documentar.27 2 6 ibidem. 2 7 idem, pp. 301-310. 99 Potrivit acestei circulare, fondurile de „circulaţie specială" cuprind acele tipărituri ce nu corespund noliticii partidului comunist şi a guvernului; ce blamează ţara şi poporul român; publicaţii ce provin din străinătate şi sunt orientate aici de către cenzură şi, în sfârşit, publicaţiile cu conţinut obscen. Trebuie remarcat că şi această dispoziţie reformulează în mod expres acea sarcină, conţinută şi în celelalte circulare, de a ţine evidenţa persoanelor care consultă publicaţiile din fondurile speciale. Este deci foarte limpede formulată exigenţa permanentă, ca aparatul bibliotecăresc de aplicare a dispoziţiilor să urmărească nu numai persoanele, dar şi temele în care „specialiştii" sunt interesaţi la un moment dat. Această exigenţă este de altfel întărită şi de către circulara Comitetului pentru Cultură şi Educaţie Socialistă, din februarie 1981. Este clar că ea vizează controlul preocupărilor acelor cititori care au obţinut aprobarea necesară consultării publicaţiei solicitate din fondul special. Iar aceşti cititori sunt denumiţi chiar de aceste circulare, ca fiind „specialişti", „cercetători etc. Aceste nelămuriri conceptuale pot totuşi alimenta impresia că fondurile secrete constituie de fapt o protecţie de tip documentar asupra publicaţiilor. Că, în fond, acolo, publicaţiile sunt păstrate potrivit exigenţelor demne de rarităţi. Or, aceste impresii nu corespund în nici un fel realităţii. Este însă adevărat că, spre deosebire de fluctuaţiile din anii '50 şi 460, rolul activ al aparatului intern bibliotecăresc în iniţierea secretizării tipăriturilor scade în deceniile şapte şi opt. întreg cortegiul de iniţiativă, decizie şi de control se concentrează în mâinile organismelor centrale. Astfel, o adresă a Comitetului Judeţean Cluj al Consiliului Culturii şi Educaţiei Socialiste din anul 1988 conţinea, ca temei al întocmirii unei liste de secretizare, şapte adrese anterioare ce cuprind perioada august 1971 şi mai 1988. 2 9 Nici una însă din aceste adrese nu a intrat prin corespondenţa secretă a biliotecii. Acest fapt arată că ele nu au fost aduse nici la cunoştinţa conducerii bibliotecii şi nici la cea a aparatului care a operat efectiv retragerea publicaţiilor, ele fiind în fond ţinute ca idem, pp. 317-322. idem, p. 337. 100 secrete, la un nivel superior. Tot de aici reiese însă şi acea tendinţă a acestor decenii de a reduce transparenţa în interiorul sistemului naţional de secretizare a publicaţiilor, în paralel cu concentrarea „transparenţei" şi a controlului, la vârf. Pare totuşi specifică anilor '70-'80 orientarea ca, împreună cu transformarea aparatului intern al bibliotecilor în simplu executant docil şi în supraveghetori obedienţi, să i se acorde sarcini mai extinse şi mai variate în privinţa observării cititorilor care consultă publicaţiile fondului secret. Astfel se nasc acele „note informative şi de convorbiri", întocmite ca sarcini de serviciu, la solicitarea „forurilor" de către personalul confident însărcinat, despre vizita şi activitatea în bibliotecă a unor cercetători, în special din străinătate, care totuşi au reuşit să obţină aprobările necesare consultării materialelor documentare ale bibliotecii.3 Trebuie subliniat că în general fondurile secrete de bibliotecă se constituie printr-o cu totul altă orientare profesională decât cea solicitată de grija detaliată şi cuprinzătoare în vederea conservării, prelucrării şi mai ales a valorificării documentare a colecţiilor. Există, desigur, numeroşi factori care, de altfel, limitează şi determină accesul la colecţiile fondurilor unor biblioteci. Este altul accesul într-o bibliotecă municipală publică, decât cel într-o bibliotecă universitară, destinată în primul rând studenţilor, cadrelor didactice universitare şi cercetătorilor. Accesul în biblioteca unui institut de cercetare este şi el diferit de cel de la biblioteca unei întreprinderi. Tipul de bibliotecă circumscrie, deci, atât categoriile de cititori care au acces la fondurile ei, cât şi structura tematică şi culturală a colecţiilor ei. Tot aşa limitează accesul la colecţiile unei biblioteci şi valoarea istorico-culturală şi documentară a publicaţiilor ei. Cărţile rare şi unicatele sunt puse peste tot la dispoziţia cititorilor cu grijă şi precauţie, iar această precauţie este peste tot însoţită de regulă şi de o Cu privire la acest aspect vezi: excelentul studiu al lui Ionuţ Costea Fondurile secrete de bibliotecă şi contextul lor politico-cultural în voi. Fond secret..., idem, pp. 94-141; cât şi „Dosar adrese pentru vizite", Fond Direcţiune BCU. în mod evident aceşti cercetători nu au avut nici un fel de acces la colecţiile depozitelor secrete şi de aceea sarcina urmăririi lor apare de fapt ca o excrescenţă de altfel logică a funcţiilor aparatului confident, care se bucura şi de încredere, şi de instruire în acest sens. 101 atenţie sporită faţă de conservarea şi utilizarea lor. Preocuparea faţă de conservarea valorilor documentare cere apoi, adesea, şi depozitarea lor separată de exemplu în condiţii de iluminare şi de climatizare speciale şi limitarea accesului la ele prin punerea lor în primul rând, şi poate chiar doar, la dispoziţia specialiştilor. Paralel cu această limitare însă, munca de documentare presupune punerea în valoare a acestor colecţii prin cercetarea şi studiul lor istorico-cultural aprofundat; prin editarea cataloagelor lor; prin editarea facsimilelor şi a ediţiilor critice, şi, nu în ultimul rând, prin „afişarea" lor în cadrul unor expoziţii publice. Totuşi, este caracteristic cercetării şi valorificării documentare faptul că ea aduce la lumină documentul însuşi, împreună cu destinul şi orizontul său istorico-cultural propriu. De aceea, „punerea la dispoziţia cercetătorilor şi specialiştilor" a unor valori documentare nu înseamnă încă deloc, în mod automat, şi valorificarea lor documentară propriu-zisă, şi aceasta este cu atât mai adevărat, cu cât operaţia „punerii la dispoziţie" este mai discretă, ori secretă. Este evident că, în pofida nelămuririlor conceptuale, datorate apropierii semantice artificiale dintre fondurile documentare şi cele secrete, publicaţiile inserate în fondurile secrete de bibliotecă nu pot fi, ab ovo deci, indiferent dacă ele au sau nu o valoare documentară în sensul explicat mai înainte supuse unei asemenea valorificări. Iar introducerea criteriilor de conjunctură politică, în organizarea discretă a fondurilor propriu-zis documentare, cât şi trierea politicoconjuncturală a specialiştilor care au acces la ele ating însuşi rostul ştiinţific-cultural, dar şi profesional-documentar al acestor colecţii. Am văzut că unul dintre elementele principale ale constituirii fondurilor secrete a reprezentat dispariţia din sfera publică a interdicţiilor cu privire Ia publicaţii. Desigur, prin aceasta interdicţiile de fapt nu au dispărut, ci au trecut printr-o modificare a cărei natură a fost deja evidenţiată. Precizăm totuşi că, în general, prin interdicţie se înţelege o normă cu caracter prohibitiv, acceptată de către indivizii unui grup ca regulator al comportamentului lor, incluzând conştiinţa faptului că încălcarea ei atrage după sine şi aplicarea unor sancţiuni. Interdicţiile retrase din sfera publică în cea secretă, precum şi cele ce apar în sfera publică ca fiind de fapt formele interdicţionale ale 102 secretului însuşi, se îmbogăţesc în mod automat cu cea privitoare la divulgarea lor. Dar să nu uităm că secretul în cazul de faţă interdicţia secretă asupra publicaţiilor vizează în primul rând creionarea unei anumite fizionomii a sferei publice a lecturii. Interdicţiile secrete chiar cele cu privire la divulgarea caracterului lor secret nu-şi pierd prin urmare contactul cu sfera publică. Un atare rol a îndeplinit, cum am văzut, legislaţia ce viza reglementarea manipulării secretului de stat. De aceea, nici politica culturală generală nu poate fi înţeleasă fară lămurirea fondurilor secrete din biblioteci, dar nici invers, fondurile secrete din biblioteci nu pot fi înţelese fără a lua în considerare întreaga reţea şi întregul agregat al unei practici politice secrete generalizate. Observarea listelor de secretizare ne permit şi câteva remarci cu privire la concepţia şi tehnica alcătuirii lor. în acest context trebuie avut în vedere în primul rând faptul că interzicerea şi secretizarea tipăriturilor realizează, în domeniul publicaţiilor apărute deja, efecte comparabile cu cel al cenzurii în domeniul celor aflate în curs de apariţie, mai precis în procesul cenzurării manuscriselor ce sunt oferite spre a fi publicate. Secretizarea publicaţiilor este, astfel, în primul rând o aplicaţie în planul trecutului a criteriilor cenzoriale actuale. Aceasta imprimă listelor de interdicţii secrete un caracter retrospectiv. Acestei trăsături i se asociază, în mod firesc, caracterul lor repetitiv. Repetitivitatea îndeplineşte mai multe funcţii. Reluarea interdicţiilor, la diferite intervale de timp, garantează creşterea probabilităţii aplicării lor complete şi a identificării cât mai multor exemplare din anticariate şi din bibliotecile particulare intrate pe parcurs în posesia bibliotecilor prin confiscare sau donaţii. Apoi, reluarea unor interdicţii, emise într-un interval de timp anterior, şi includerea lor într-o listă actuală contribuie şi Ia învăluirea şi asigurarea scopurilor principale, adică a ţintei conjuncturale adevărate, asupra căreia se concentrează, în fond, lista prezentă.31 Căci Problematica cenzurii în general, a cenzurii comuniste în special şi a celei din România în particular, a devenit în ultima vreme subiectul unor dezbateri destul de ample. Vezi: Adrian Marino Cenzura în România. Schiss istorică în Sfera Politicii. 103 în felul acesta se realizează şi manipularea „operatorilor" de rang inferior care pun în aplicaţie interdicţia secretă, vidându-le - într-o oarecare măsură conştiinţa cu privire la propria lor activitate. In concluzie, se poate spune că sistemul fondurilor secrete de bibliotecă face parte din ansamblul politicii şi în special al politicii culturale comuniste. Ca atare, principiul lor este fundamental diferit de orice practică anterioară sau contemporană de îngrădire a accesului la publicaţii. Această practică a realizat o instrumentalizare politică, culturală şi profesională a bibliotecilor, care, în extindere şi în amănunţime, nu poate fi asemănată cu nici o altă practică „apropiată", căci chiar fascismul şi naţionai-socialismul au conceput epurarea bibliotecilor prin arderea publică a cărţilor. Chiar şi Inchiziţia a supravegheat circulaţia cărţilor interzise, pe baza listelor publice de interdicţii. Aceasta explică şi de ce în dicţionare nu întâlnim termenul de „fond secret de bibliotecă", nici chiar în cele de biblioteconomie. Nr. 49-54/1997; Lidia Vianu Censorship in România, Central University Press, Budapest, 1998; şi Oskar Stanislav Czarnik - Le contrôle de la communication littéraire en Pologne durant la période 1945-1956; şi Jirina Smejkalova Censoring Canons: Selling, Silencing, and Reading Czech Books în Livres, Editions Bibliothèques; Lecture durant la Guerre Froide, Colloque et Table Ronde, Paris, 1112 juin 1998. (Manuscrise). Ceea ce mi se pare că scapă în primul rând acestor discuţii este observarea naturii secrete a acestei cenzuri. Cenzura comunistă nu se caracterizează doar prin specificul ideologic şi politic al valorilor în funcţie de care se aplică criteriile ei; şi nici numai prin brutalitatea şi aroganţa ei, ci în primul rând prin faptul că la baza şi în spatele acestora se află un mecanism deopotrivă discret şi secret. Cenzura textelor manuscrise, oferite publicării, efectuată înaintea publicării lor, pe baza unor criterii ce constituie de fapt secretele Oficiului, denaturează atât caracterul public pe care orice autor-persoană îi dobândeşte prin gestul oferirii spre publicare a vreunui text, cât şi personalitatea individului care efectuează actul cenzurii. De aceea, trăsătura aparent discretă a cenzurii vreunui manuscris este de fapt fundamentată pe natura secretă a procedeului cenzurii comuniste. Iar în ceea ce priveşte cenzura textelor şi a publicaţiilor tipărite şi difuzată deja, am văzut că ea se realizează prin sistemul fondurilor secrete de bibliotecă, adică prin sistemul interdicţiilor secrete ale publicaţiilor. Nemaivorbind despre faptul că în România, de exemplu către sfârşitul anilor * 70, instituţia cenzurii a fost „desfiinţată** în mod oficial şi public declarat, ceea ce nu însemna însă în realitate altceva, decât că ea s-a transformat în fond într-o practică şi într-o instituţie propriu-zis secretă în totalitatea ei. 104 Apusul nu s-a confruntat cu această problemă, iar Estului i-a fost interzisă. Cu atât este însă mai important ca astăzi, când avem deja deschisă şi posibilitatea de a ridica problema fondurilor secrete de bibliotecă, s-o facem cu seriozitatea şi cu consecvenţa cerute de importanţa istorică a unui subiect inedit. Analizele noastre de până acum au dovedit însă credem cu prisosinţă şi faptul că nici tematica acestor fonduri nu poate fi problematizată la profunzimile solicitate de complexitatea lor, decât dacă dispunem de un termen categorial-articulat al secretului, care este într-adevăr în măsură ca, pe de o parte, să ghideze aceste analize şi, pe de altă parte, să rămână suficient de deschis şi pentru revelarea, identificarea şi incorporarea acelor elemente noi, care se ivesc pe parcurs şi care se dovedesc apoi a fi relevante şi din punctul de vedere al perspectivelor şi al direcţiilor tendinţelor vectoriale categoriale. Astfel, în urma analizelor noastre suntem deja în măsură să determinăm sensul termenului de „fonduri secrete de bibliotecă". Ele sunt de fapt fondurile bibliotecăreşti constituite în urma interdicţiilor secrete ale publicaţiilor! Această exprimare trebuie şi poate fi analizată însă mai în profunzime. Fiindcă, în realitate, ea aduce şi fixează în discuţie un element cu totul nou faţă de orizontul analizelor noastre anterioare despre conceptul comunist pur juridic al secretului. Cum am văzut, chiar şi pe treapta şi în ipostaza sa cea mai cuprinzătoare, conceptul legislativ tipic socialist al secretelor de stat nu se referea până acum decât la „orice date şi informaţii nedestinate publicităţii". Or, în cazul fondurilor secrete de bibliotecă, „obiectele" ce cad sub incidenţa interdicţiilor secrete sunt chiar publicaţiile, adică obiecte ce au fost de la început concepute şi realizate ca fiind destinate în mod expres sferei publice, adică publicităţii. Cum este posibil aşa ceva? „Publicaţiile", desigur, nu pot fi în nici un caz secrete. Prin urmare, numai interdicţia secretă este şi poate fi aceea care cuprinde şi transborda publicaţiile în sfera secretului. Deci tematizarea fondurilor secrete de bibliotecă ne trimite iarăşi înapoi în zona reglementărilor juridice publice ale secretelor şi ne obligă să o problematizăm dintr-un unghi de vedere pe care aceste reglementări, până acum, îl ţineau închis chiar şi privirilor analitice celor mai 105 pătrunzătoare. Fără îndoială, această calitate a tematicii fondurilor secrete de bibliotecă îi conferă un caracter şi un rol privilegiat, atât în chestiunea raportului dintre secret şi socialism, cât şi în cea a articulării termenului categorial al secretului. Căci ea ne prezintă şi ne înfăţişează chiar unul dintre orizonturile categoriale ultime ale raportului dintre secret şi sfera publică, şi prin urmare şi ale secretului însuşi. 3 2 * * * Revenind acum la examinarea raportului şi a legăturii dintre secret şi socialism, trebuie să conchidem că: obiecte produse şi destinate în mod expres publicităţii nu pot fi asimilate şi incorporate în mod asigurat de către interdicţii secrete, decât atunci şi acolo, unde şi când, aceste interdicţii ajung să reprezinte limitele abstracţionale ale secretului însuşi. Trebuie, deci, să reluăm şi să aprofundam analiza spiritului reglementărilor legislative ale secretului acolo unde le-am întrerupt, considerându-1 ca fiind ultima treaptă de expansiune şi de asimilare a formei tipice a secretului în socialism, adică a secretului de stat. Am văzut că acolo i s-a asimilat secretului de stat la un grad inferior 9j>rice dată sau informaţie nedestinată publicităţii". Am stabilit la acel nivel al analizei că aceasta înseamnă de fapt că toate datele ce nu sunt iniţial destinate publicităţii sunt considerate de această legislaţie ca fiind secrete de stat (de rang inferior). Problematica fondurilor secrete de bibliotecă ne arată, însă, că aceasta nu este interpretarea deplină şi efectivă a temenului de „orice". „Orice" nu înseamnă deci, pentru această legislaţie şi pentru această practică, neapărat şi numai, Joate" cum s-ar fi putut crede până acum ci propriu-zis „orice", adică: la nevoie, ea înseamnă „oricare", „oricând", „oricum", deci oricare considerent strategic şi orice aspect şi moment conjunctural. Dincolo de aportul cognitiv al cercetărilor, acesta este motivul principal pentru care i-am consacrat un spaţiu atât de substanţial, şi tot din aceste motive vom menţine şi în continuare contactul prin referiri şi trimiteri cu analiza tematicii fondurilor secrete. 106 Este important să observăm că aici nu este vorba de utilizarea plurisemantică a termenului „orice", ci sensul său propriu-zis, dat de legislaţie şi de practică, este cel descris aici (adică „oricare", „oricând", „oricum"), care prin extinderea abstracţiunii sale, nu numai că incorporează, dar îl şi întemeiează pe celălalt. Este la fel de important să vedem şi faptul că termenul „orice" îşi primeşte acest sens fundamental, nu din afara spiritului legislativ comunist, şi nu din surse eterogene, ci el izvorăşte chiar din specificul acestei legislaţii. Căci, transformând legislaţia secretelor în formele interdicţionale publice goale ale secretului de stat însuşi, socialismul pune de fapt întreaga viaţă publică a societăţii la dispoziţia virtual-discreţionară a categoriei secretului. în socialism, deci, într-adevăr, orice poate fi interzis în secret; orice chiar şi faptele cele mai publice în constituţia esenţei lor pot fi atrase în sfera categorială a secretului. Trebuie observat apoi că, deşi noi am pornit în studiul secretului, concepându-1 de fapt ca existenţial, analiza noastră ne-a condus totuşi la un termen categorial al secretului care s-a structurat ca formă. însă, nu analiza a înstrăinat secretul transformându-1, pe neobservate, într-o formă goală ci chiar modul în care existenţialul secretului ,jruncţionează" în socialism este acela care-1 goleşte de conţinutul său existenţial. Documentele de care ne folosim în investigaţiile noastre luate în sine prezintă astăzi fondurile secrete sub forma „fostelor secrete". Pentru înţelegerea lor adevărată este de aceea necesară şi o orientare metodologică avertizată în prealabil. Căci, ce ne-ar arăta şi ce ne-ar spune despre el însuşi fondul secret dacă el s-ar prezenta, singur, în faţa unor întrebări neavertizate? în primul rând ne-ar striga că el, ca atare, nici nu a existaţi!! Ceea ce a existat în „realitate" ne-ar spune el în continuare este un fond al publicaţiilor interzise, a căror circulaţie a fost, ce-i drept, blocată, dar însăşi existenţa acestor fonduri în bibliotecă stă ca mărturie şi dovadă pentru grija cu care ele au fost conservate în pofida caracterului lor interzis ca documente pentru cercetarea istorică viitoare. Şi apoi ar continua el deja mult mai înfipt în adăpost interzicerea publicaţiilor este, pe de o parte un act public ori public fundamentat şi, pe de altă parte, ea este o practică multimilenară, deja obişnuită, care nu trebuie 107 să ne mai mire astăzi în mod deosebit. De aceea ar grăi el mai departe expresia „fond secret" nu este decât rezultatul arhicunoscutei imprecizii a limbajului cotidian, fiindcă ea nici nu se regăseşte în dicţionarele „ştiinţei biblioteconomice". Iar dacă, după acest răspuns, am adresa acum aşa cum ne invită răspunsul însuşi întrebarea, tot neavertizată, textelor reglementărilor publice legislative ale secretului, atunci ele ne-ar răspunde că s-ar fi putut întâmpla să fi existat sau să mai existe fonduri secrete de bibliotecă, dar ele izvorăsc din natura intimă a profesiei şi serviciului de organizare bibliologică a colecţiilor. în calitatea lor de secrete inocente de serviciu, noi le oferim doar o protecţie publică exterioară, tară să fim însă într-o conexiune tipică, cuprinzătoare ori sistemică cu ele. Acestea sunt principalele aparenţe şi măşti pe care le poartă şi ni le prezintă şi astăzi fondurile secrete de bibliotecă atunci când ele ni se arată în hainele „fostelor secrete". De aceea, străpungerea acestor aparenţe şi măşti constituie ea însăşi şi nu este posibilă fară o lucrare de emancipare. Acest demers conduce însă şi la concluzia că „fostele secrete" nu trec singure, ci dimpotrivă, caracterul lor secret rămâne netrecut tocmai atunci când se petrece trecerea lor în trecut. Punându-se şi rămânând la adăpostul „fostităţii", fostele secrete se înscriu de fapt şi cu precădere pe traiectoria nimicirii lor. De aceea prin „trecerea lor" nu se constituie în fond un trecut - care prin urmare într-adevăr a fost ci mai degrabă se deschide o crăpătură către nimic şi către nimicire, prin care Nimicul dobândeşte o cale în plus de a pătrunde şi de a întreţese destinul nostru istoric. Fiindcă nimicirea „fostităţii" secretului şi a „fostelor" secrete înseamnă totodată şi constituirea unei zone la care niciodată nu vom mai avea acces. Deci Nimicul intră în temporalitatea destinului nostru istoric şi în acest chip al lui Niciodată. De aceea înţelegerea teoretică a specificului ontologic şi metodologic al „fostelor secrete" face parte din acest demers de emancipare. Ea trebuie dusă de aceea mai departe şi până la capăt în direcţia demontării aparenţelor, a măştilor şi a nelămuririlor conceptuale. Există, se pare, o tentaţie naturală a cercetării, de a face abstracţie de caracterul „fost secret" al „documentelor" ce-i sunt accesibile în 108 prezent. Ea este un real obstacol, ce trebuie în mod conştient şi metodic reprimat, pentru a înţelege, în fond, documentele ce se află acum în faţa noastră. Tentaţia constă în a privi aceste documente exclusiv din punctul de vedere al conţinutului lor intrinsec. Se află, de exemplu, acum în faţa noastră o instrucţiune secretă din anul 1960. Noi suntem tentaţi să căutăm în ea doar conţinutul ei, adică de a cerceta doar ceea ce instruieşte ea în cutare şi cutare problemă. Aflând şi fixând acest conţinut, cercetătorul este tentat să-1 pună la o parte şi să se orienteze spre alte documente, pentru a studia ce se schimbă şi ce rămâne constant în ele. Cel mai conştiincios, poate, observă şi notează şi faptul că acele instrucţiuni atunci erau secrete. Acum însă studiindu-le le-am aflat totuşi conţinutul. Şi atât!!! Numai că, în felul acesta, noi trecem pe lângă o serie de întrebări şi probleme cu totul esenţiale pentru înţelegerea adevărată a ceea ce „a fost", deşi documentul însuşi prin mica ştampilă de pe vreunul din colţurile sale ne spune că el „este" secret de serviciu etc. Chiar secret fiind, totuşi, prin „conţinutul" său, el prescrie şi reglementează de exemplu împărţirea tuturor fondurilor de bibliotecă. Am omite astfel întrebarea esenţială că, totuşi, cum este posibil ca un document secret să se refere în mod decisiv la totalitatea fondurilor unei biblioteci şi totodată la toate bibliotecile dintr-un sistem naţional, prescriind care are şi care nu dreptul de a deţine anumite fonduri etc. Cum reglează deci, un document secret, deopotrivă fizionomia publică şi cea secretă a unei instituţii întregi; ce structuri administrative cu totul speciale implică un atare mod de reglementare şi ce modificări induce el în articularea unor profesii întregi etc? Acum, când sperăm că totuşi mai devreme sau mai târziu se vor deschide cercetării fondurile arhivistice autohtone şi când sperăm că acestea vor trezi şi interesul meseriaşilor trecutului, aceste probleme şi dificultăţi metodologice ni se par atât importante, cât şi de nesurmontat fără o meditaţie prealabilă despre categoria secretului şi despre locul şi rolul lui în trecutul recent al societăţii noastre socialiste. Pentru că - trebuie să ştim aceste arhive erau (sunt?) în bună parte secrete! 109 Acestea sunt de aceea valabile şi în privinţa trimiterii pe care fenomenul fondurilor secrete de bibliotecă o „face" şi în direcţia pe care o putem numi aici „gestionarea şi mecanismul" politicii culturale. Dar fenomenul fondurilor secrete de bibliotecă nu reprezintă doar o simplă trimitere „logic evidentă" către înlănţuirile politice şi instituţionale ale acestei epoci, ci una articulată chiar în mod categorial şi existenţial. Fiindcă trimiterea articulează nu doar instituţiile care sunt implicate în acest proces, ci şi natura secretă a mecanismelor ce determină, însoţesc şi specifică funcţionarea lor. A nu observa şi a face abstracţie de aceste aspecte ontologice şi metodologice esenţiale, specifice societăţilor comuniste, înseamnă a nu înţelege nici cazurile ce se vor ivi pentru cercetare în viitor şi mai cuprinzător a nu înţelege nici istoria acestor ani. Pentru înţelegerea acestei istorii nu va fi niciodată suficientă o simplă „extindere" a ariei cercetărilor ca, de exemplu, extinderea cercetării cu scopul de a dobândi noi informaţii şi date de la fondurile secrete de bibliotecă, la funcţionarea Ministerului Educaţiei şi învăţământului sau la cea a Consiliului Culturii şi Educaţiei Socialiste şi, mai departe, până la cea a Biroului Politic al C C . al PCR. Căci această extindere trebuie de la început să aibă în vedere modul în care secretul însuşi participă la funcţionarea acestor instituţii şi organisme, definind totodată şi un aspect esenţial din natura şi caracterul lor. Trebuie deci să se aibă în vedere, de la început, acel orizont şi acele articulaţii esenţiale, pe care fenomenul secretului ni le indică prin locul şi rolul său particular în arhitectonica acestei societăţi. Aceste trimiteri, chiar prin felul în care ele au fost dezgropate, înţelese şi configurate prin analiza categorială, sunt însă în acelaşi timp şi retrimiteri la caz. în fond, sub acest aspect, analizele noastre au pornit de la şi spre cazul fondurilor secrete de bibliotecă din Biblioteca Centrală Universitară „Lucian Blaga" din Cluj. Acest caz a fost însă de la început situat tocmai în orizontul raporturilor dintre secret şi socialism, pentru ca, apoi, să se evidenţieze relevanţa lui reflexivă şi pentru articularea terminologică şi categorială a acestui raport. Deci, cazul a rearticulat fenomenul, permiţându-i şi manifestarea unor aspecte, care înainte şi altfel rămâneau ascunse. La rândul lui însă, această manifestare nouă şi îmbogăţită a 110 fenomenului ne retrimite, iarăşi, la caz, oferindu-ne şi şansele unor noi posibilităţi de a-1 identifica în unicitatea în care el este deja determinat chiar cu privire la relevanţa fiinţei sale articulate şi nu doar ca un simplu specimen al unei specii ce ar putea purta numele conceptual de „sistemul fondurilor secrete de bibliotecă". Pe acest drum trebuie deci reluate şi fixate atât contextele specifice în care apar anumiţi termeni, cât şi conţinutul lor funcţional în documentele constitutive şi însoţitoare ale fondului secret. Astfel, termenul de „publicaţii interzise" apare de fapt în două contexte complet diferite. Primul este cel al documentelor din anii 1945-1948, unde el desemnează o interdicţie propriu-zis publică asupra publicaţiilor, /teapărând în actele secrete ale fondului secret, termenul nu mai poate fi însă înţeles şi interpretat, de aceea, decât dacă luăm în considerare şi caracterul, şi contextul secret al interdicţiei, deci dacă accentul gândirii interpretative se menţine mai apăsat pe „elementul" secret al interdicţiei, decât pe cel al „interdicţiei" înseşi. Apare apoi în mod sistematic în aceste documente termenul de „fond special". El trebuie privit cu circumspecţie, în primul rând nu pentru că el nu ar fl corect ori adevărat, ci fiindcă „adevărul" Iui este gol. Altfel spus, din expresia „fond special" lipseşte tocmai ceea ce specifică fondul respectiv. Or, acest specific este chiar caracterul lui secret. Şi acesta este în fond şi motivul pentru care este încă imposibil să se facă o analiză şi cu atât mai puţin o evaluare temeinică a conţinutului fondului secret. Nici măcar numărul total al volumelor de publicaţii, cărţi şi periodice, care au fost orientate acolo pe parcursul acestor patruzeci de ani, nu se cunoaşte şi nici nu se mai poate cunoaşte precis, darămite structura lor tematică, lingvistică etc. 3 3 Cu atât este însă mai important acum să ne dăm într-adevăr seama de faptul că tară lămurirea aspectelor teoretice şi metodologice ale Aceasta pare a fi, iarăşi, o caracteristică specială a fondurilor secrete de bibliotecă din România, fiindcă în alte ţări de exemplu în Ungaria şi în Cehia atât constituirea lor, pe vremea aceea, cât şi lichidarea lor, după '89, a fost însoţită de un anumit profesionalism şi de o anumită „seriozitate" şi responsabilitate administrativă, care a împiedicat astfel „desfăşurarea" completă a tendinţelor categoriale ale secretului. Şi din acest punct de vedere, deci, cazul „românesc" poartă un trist caracter de „privilegialitate". 111 confruntării noastre cu fenomenul lor şi, în general, cu fenomenul secretului însuşi, noi nu-i vom putea înţelege decât aspectele de suprafaţă şi că şi aceasta este şi mai grav prin urmare, nu vom putea înţelege nici istoria noastră recentă, adică nici procesele din şi prin care în parte se articulează şi problematicile cu care ne izbeşte actualitatea prezentului nostru, cu care trebuie, totuşi, să ne confruntăm în mod lucid şi responsabil. Analiza problematicii raportului dintre secret şi socialism face parte din descrierea şi înţelegerea întâlnirii noastre cu fenomenul secretului. Este limpede că nici descrierea şi mai ales nici înţelegerea acestei întâlniri nu ar fi fost posibile fără rezultatele efortului elaborării pe bazele unei relatări primordiale şi pe cele ale unei viziuni articulate asupra esenţei aplicării filosofiei a unui termen categorial al secretului. Căci acest termen - şi nu un concept oarecare a fost acela care de fapt ne-a orientat, ne-a ghidat şi ne-a împins înainte în descifrarea şi dezvăluirea hăţişurilor manifestării fenomenului lui. Tot el ne-a condus însă şi în analizele noastre excursive, în adâncirea cărora tot cu ajutorul lui ne-am înfăţişat, deja avertizaţi şi preveniţi, şi în confruntarea cu măştile, cu capcanele şi cu fundăturile prin şi în care fenomenul secretului se închide, se acoperă şi se ascunde, manifestându-se, chiar prin acestea, în felul său specific şi intrinsec. „Fenomen", „manifestare", „ascundere", „acoperire", „închi- dere"... toţi aceştia sunt însă termeni aparţinând vocabularului fenomenologiei şi în special fenomenologiei existenţiale în versiunea ei elaborată de către Heidegger în primul rând în Sein und Zeit. Dar pot fi ei oare preluaţi şi utilizaţi în mod automat în descrierea şi în înţelegerea întâlnirii noastre cu fenomenul secretului sau nu cumva de fapt această „preluare" aplicativă reprezintă în fond o altă şi o nouă sfidare, pe care nu considerente exterioare, ci însuşi fenomenul secretului o adresează tematizării ei, adică ne-o adresează noua? Cu răspunsul la această întrebare trebuie să se ocupe următorul capitol al lucrării noastre, şi aceasta nu înseamnă In fond altceva decât o nouă modificare a traseului pe care secretul este tematizat mai departe. 112 CAPITOLUL IV FENOMENOLOGIA EXISTENŢIALĂ A SECRETULUI TENTATIVE DE DIALOG CU MARTIN HEIDEGGER Prin fenomenologia existenţială a secretului înţelegem în primul rând şi în întreaga ei amploare fenomenologia existenţialului secretului, adică a secretizării.1 însă, dacă pornim în acest fel pe drumul tematizării secretului, atunci din capul locului ne izbeşte faptul că el este un atare fenomen care se manifestă în primul rând şi cu precădere ca fiind ceva închis, ceva acoperit şi ceva ascuns. închiderea, acoperirea şi ascunderea sunt într-atât caracteristice secretului, încât ceea ce nu se manifestă în acest fel nici nu poate fi numit de fapt „secret", adică nici nu poate fi considerat în fond „fenomenul secretului". Or, gânditorul care a tematizat la modul cel mai explicit ceea ce chiar în propria lui terminologie se numeşte „închiderea" (Verschlossenheit), „acoperirea" (Verdecktheit) şi „ascunderea" (Verborgenheit) este Martin Heidegger.2 Confruntându-ne cu destinul nostru istoric, ne-am întâlnit şi ne-am izbit de problematica şi apoi de tematica ~ secretului. De aceea şi „întâlnirea" noastră cu gândirea lui Heidegger cu cea din Acest capitol constituie o variantă mai extinsă şt mai elaborată a studiului nostru: Elzártság, elfedettség és elrejtettség Heideggernél. A titok kapcsán a fenoménröl és a fenomenológiáról (închiderea, acoperirea şi ascunderea la Heidegger. Despre „fenomen" şi „fenomenologie" din perspectiva secretului) în volumul: K.l. - Hatâr Hallgatás Titok, Editura Korap-Press, Cluj, 1996, pp. 223-306. în nici un fel nu dorim să intervenim în discuţia filologică şi terminologică a traducerilor în limba română a textelor heideggeriene. Şi asta în primul rând nu din motivul de altfel real că nu ne simţim chemaţi în această chestiune, ci din acela că îndeobşte în dosul acestor discuţii se pierde sau piere chiar duetul gândirii şi al meditaţiei. Notăm totuşi că nu redăm de exemplu „vestitul" Verborgenheit prin artefactul „stare de ascundere", ci pur şi simplu prin „ascunderea", din motivul că ea nu este o „stare", cum iarăşi de exemplu nici FreiAeif nu este „starea de a fi liber" ci însăşi „libertatea" (tematizată). 113 Sein und Zeit în primul rând se realizează urmând calea acestei tematizări. Adică în mod firesc şi organic şi nicicum ca un pretext de a stabili un acord cu cadenţa modelor. Mergând pe această cale, noi trebuie deci, oricum, să încercăm o atare întâlnire şi un atare contact, chiar dacă nu putem şti, dinainte, nici dacă ea va avea într-adevăr loc şi nici dacă ea va fi reuşită sau realmente plină de conţinut... Va trebui deci să vedem pe de o parte felul în care se creionează în contururile sale principale şi din punctul de vedere pe care ni-1 asigură, ca sol fenomenal, tematizarea secretului tot ceea ce Heidegger numeşte „acoperirea", „închiderea" şi „ascunderea". în acelaşi timp va trebui să examinăm, pe de altă parte, cum anume se articulează pe acest parcurs fenomenul însuşi al secretului? „Fenomenul secretului": ce spune în fond această expresie, atunci când ştim că „fenomen" înseamnă manifestare, iar „secretul" înseamnă chiar ascundere, închidere şi acoperire? Ce fel de fenomen este acesta? Se vede din capul locului că, prin tematica fenomenului secretului, noi ne situăm de la început tocmai în miezul problematicii fenomenologice şi chiar a fenomenologiei căci de la început se ridică aici întrebarea: totuşi, ce anume din sensul expresiei de „fenomen" face posibil ca el să fie aplicabil la ceva cum este secretul? Căci în fond: „Acoperirea este contra-conceptul (Gegenbegriff) fenomenului." scrie clar şi limpede Heidegger la capătul unui pasaj introductiv din Sein und Zeit? în prima ei apropiere, această propoziţie afirmă că, unde domneşte acoperirea, acolo nu se află „fenomene". Pătrunzând însă mai adânc în sensul propoziţiei, ea ne mai spune şi faptul că, pentru a putea într-adevăr ajunge la fenomene, noi trebuie să străpungem acoperirea lor, şi ca atare, acoperirea chiar ca şi contra-concept este totuşi acoperirea fenomenului, şi de aceea ea deşi nu-i aparţine în nici un chip totuşi îl „atinge". Cum atinge însă acoperirea fenomenul? Iată o chestiune extrem de complicată, a cărei examinare mai amănunţită poate deschide însă căi atât spre zonele centrale ale fenomenologiei înseşi, cât şi către 3 Vezi: Martin Heidegger Sein und Zeit, op. cit., p. 36. 114 tematica secretului. Desigur, această investigaţie este îngreunată de faptul că marea majoritate a interpretărilor se rezumă şi se împotmolesc la afirmaţia că, pentru Heidegger, termenul de ..fenomen" desemnează „ceea ce se arată pe sine", ceea ce se află în lumină... şi aşa mai departe. In felul acesta se trece însă cu vederea acel avertisment pe care ni-1 adresează acelaşi Heidegger şi în acelaşi text. Anume că: „în mod esenţial, în «spatele» fenomenelor fenomenologiei nu se află nimic altceva, însă, ceea ce trebuie să devină fenomen, poate, foarte bine, să fie ascuns. Şi tocmai de aceea este nevoie de fenomenologie, pentru că fenomenele, de cele mai multe ori şi cu precădere, nu sunt date. (s.n.)" Adică: cele ce de cele mai multe ori şi cu precădere totuşi sunt date, şi de la care şi de unde trebuie totuşi să pornească fenomenologia, acelea nu sunt fenomenele însele, ci chiar acoperirea lor. Altfel spus: chiar contra-concepte fiind, fenomenul şi acoperirea se ating, acoperirea fiind tocmai acoperirea a ceea ce trebuie să devină fenomen, adică chiar acoperirea fenomenului. Şi cum am putea noi, de altfel, ajunge de la ascunderea fenomenelor la fenomenele „însele", dacă ele într-un fel sau altul nu s-ar atinge? Trebuie de la început precizat faptul că termenul fenomenologic al „fenomenului" nu valorează mai nimic în afara efortului metodicorientat al constituirii şi al developării lui. Deci fără ca circumspecţia şi precauţiunea metodică să nu aibă în vedere, cel puţin ca pe o sarcină a străpungerii pe lângă asigurarea ghidajului orientării ei închiderea, acoperirea şi ascunderea lor! Or, aceasta nu înseamnă nici diluarea sensului expresiei de „fenomen" şi nici dilatarea nedreptăţită a celui de „acoperire", ci reprezintă un îndemn firesc către examinarea şi problematizarea modului în care aceşti termeni funcţionează de facto în munca fenomenologică efectivă. Şi chiar fiindcă sensul conceptului de fenomen este aici unul fenomenologic, tocmai de aceea el ne şi orientează dar se şi „atinge" în şi cu ascunderea şi acoperirea, şi doar într-o atare orientare metodic fortificată, controlată şi îndeplinită, 4 ibidem. 115 devine într-adevăr „fenomenul" contra-conceptul viu şi real al acoperirii. Când Heidegger (în capitolul introductiv din Sein und Zeii) expune şi deschide sensul fenomenologic al conceptului de „fenomen", atunci el nu face vreo „clarificare conceptuală" obişnuită. Nu oferă nici vreo definiţie a lui, în sensul căreia el ar urma sau ar putea să fie utilizat mai departe. Dimpotrivă, ceea ce devine într-adevăr miza meditaţiei va fi manifestarea şi arătarea însăşi şi structura diferitelor sale modalităţi. ,Jrenomen (s.H.)... scrie Heidegger înseamnă o modalitate privilegiată (s.n.) de întâlnire a ceva.'° şi, mai încolo: „Conceptul fenomenologic al fenomenului, consideră (meint) pe cel ce se arată pe sine drept fiinţa fiinţării, sensul ei, modificările şi derivatele sale."6 Ceea ce ar trebui deci să se arate, să se prezinte şi să se manifeste în şi printr-o modalitate privilegiată de întâlnire cu el (ausgezichnete Begegnisart) în fenomen este fiinţa fiinţării aşezate în centrul atenţiei fenomenologice. Desigur, tocmai din acest motiv, pe o latură pur negativă şi stearpă în lipsa unui concept într-adevăr „definitiv" elaborat al Fiinţei, conceptul fenomenologic al fenomenului dar şi cel al fenomenologiei înseşi rămâne condamnată la o infinită „preliminaritate"... însă, oricât să fie sau să fi fost rămasă această „preliminaritate" infinită, ea nu este totuşi deloc indefinită. Dimpotrivă, ea este asumată metodologic în întreaga amploare a apăsării ei. In acest context trebuie acum gândite şi înţelese cuvintele prin care Heidegger ne explică ce anume înţelege prin conceptul de „fenomen". Pentru a-1 explica, el ne retrimite la termenul originar grecesc al phainomen-\x\ui. Expresia grecească originară nu este însă conceptul fenomenologic al fenomenului! In ea grecii au experimentat şi au exprimat totuşi ceva ce se dovedeşte a fi fundamental şi pentru sensul conceptului fenomenologic al fenomenului. Şi cuvântul grecesc „phainomenon" are mai multe sensuri. El numeşte în primul rând ceea ce se arată pe sine (das Sichzeigende); 5 idem, p. 30. 6 idem, p. 35. 116 ceea ce este revelat (das Offenbare). în acelaşi timp el are şi un sens în care exprimă „aparentul" şi „aparenţa", adică ce se arată şi se prezintă pe sine ca fiind ceva ce nu este „în realitate". Or, pentru elaborarea şi înţelegerea conceptului fenomenologic al fenomenului, este foarte important să vedem şi să examinăm acum acea legătură structurală care există între aceste două sensuri ale expresiei. Evident, nu este vorba aici despre a „alege" unul sau altul dintre ele, ci despre sarcina de a fixa sensul ei fundamental, pentru ca apoi să fim într-adevăr în măsură să înţelegem şi sensurile ei derivate fără a trece însă cu vederea raportul şi legătura acestora cu cel primordial şi fundamental. Pe această cale fixează Heidegger sensul fundamental al expresiei de „phainomenon" ca fiind acela care îl exprimă pe cel ce ,je arată prin sine pe Sine însuşi (das Sich-an-ihm-selbst-zeigende).7 Acesta este şi sensul care de fapt îl fundamentează prin prezenţa lui ascunsă şi pe celălalt, adică pe cel de „aparent" şi de „aparenţă". Căci, ceva se poate manifesta arăta ca fiind ceva ce el nu este, doar atunci dacă în genere el tinde şi pretinde să se manifeste, deci dacă el tinde şi pretinde să devină „fenomen" şi în sensul lui fenomenologic. De aceea, în expresia „phainomenon = aparenţă" este deja închis împreună (schon... mittbeschlossen) şi sensul primordial şi fundamental al phainomenului.9 Prin urmare: pentru conceptul fenomenologic al fenomenului putem deja fixa şi păstra sensul primordial şi originar al expresiei greceşti al „phainomenului", deosebindu-1 de „aparenţă" ca fiind o modificare privativă a fenomenului. Ce înseamnă însă această modificare şi în ce sens şi direcţie este ea privativă? în mod evident ea este o modificare a fenomenului însuşi, luat în sensul său fundamental, adică o modificare a arătării de sine, deci a manifestării. Fiind privativă, această modificare exprimă o anumită negativitate adică un „nu" deci ea vizează o modificare negativă a arătării de sine însăşi. 1 0 în mod condensat am putea spune 7 idem, p. 28. 8 idem, p. 29. 9 ibidem. 1 0 Problema specificului negativităţii privative va reveni mai târziu în text. 117 că: în ceea ce numim „aparenţă", fiinţa fiinţării se manifestă ca fiind ceva ce ea nu (este). Şi într-adevăr, acesta este sensul fenomenologic al „aparenţei". Sensul şi importanţa fenomenologică a conceptului de „aparenţă" sunt de obicei trecute cu vederea. Călărind cu o stearpă neoboseală sensul pozitiv şi originar al conceptului fenomenologic al fenomenului, se uită cu desăvârşire faptul că el înseamnă în acelaşi timp şi întâlnirea privilegiată şi excepţională a ceva şi că exact din acest motiv în căile căutărilor noastre, în primul rând şi cu precădere, nu fenomenele sunt acelea care ne întâmpină. Se uită, apoi, că însăşi „căutarea" fenomenelor nu face deloc parte din modurile noastre obişnuite şi tradiţionale de „a ne afla pe drum", ci - îndeobşte ne mulţumim cu cele ce ni se ivesc pe aceste căi sub forma arhicunoscută a „obiectelor" etc , deci în nici un caz ca fenomene. Şi chiar dacă pe aceste drumuri bătătorite se iveşte vreo „problemă" sau dificultate, noi încercăm, în primul rând şi cu precădere, să o „rezolvăm" şi să o depăşim cu metodele şi cu tehnicile ce ne sunt deja familiare, în loc să-i cercetăm fiinţa la care ea ne-ar putea, totuşi, orienta. Dacă totuşi în mod, repetăm, excepţional ne decidem să-1 urmărim pe cel pe care l-am întâlnit, chiar în direcţia fiinţei sale, atunci pentru aceasta noi nu avem nici un alt punct de pornire decât pe acela pe care el ni-1 asigură în şi prin felul în care ni se arată în această „fază" şi care este în mod hotărât încă ^altceva" decât „fenomenul" însuşi. Dar, cum am putea noi totuşi ajunge pe căi oricât de întortocheate de la „aparenţe" la „fenomen", dacă ele nu ar putea fi conduse la el? Nu Heidegger însuşi spune oare că în expresia phainomenon = aparenţă se află deja închis împreună şi sensul său originar şi primordial, şi încă în felul în care acesta din urmă îl fundamentează de fapt pe celălalt? Or, „închis împreună" (mittbeschlossen) nu înseamnă pur şi simplu conţinere sau cuprindere. Aparenţa deci nu „conţine" sau „cuprinde" fenomenul, căci „închiderea împreună" semnifică chiar o contrarietate născută în tensiunile unui raport de privaţiune. Ceea ce deosebeşte închiderea împreună de cuprindere şi de conţinere este faptul că ceea ce este închis, pretinde şi tinde către eliberare, deschidere şi arătarea de sine. 118 Adică, pretinde şi tinde să devină fenomen şi chiar fenomenologia este cea chemată să-i ajute survenirea. Din acest motiv şi în acest sens spune Heidegger că ceea ce deosebeşte sensul fenomenologic al aparenţei, de conceptul fenomenologic al fenomenului, este de fapt un „/w" privativ şi în acest sens devine acest „nu" modificarea privativă a manifestării înseşi. însă, manifestarea ori arătarea de sine nu este un „proces" care pe parcursul lui îndeobşte suferă modificări, şi atunci avem de a face cu aparenţe, dar care în cazuri excepţionale se realizează netulburat, şi atunci ni se oferă şi şansa de a ne întâlni cu „fenomenele însele". Căci: manifestarea depinde în egală măsură de modurile noastre de a exista şi de a întrebaVA în aceste moduri se decide, în fond, că ceva se manifestă şi se poate arăta pe sine ori nu, dar şi felul în care el se manifestă. Altfel spus: în sens fenomenologic, fenomenele nu „există*', cum „există" potrivit acelei Seinsglaube (convingereacredinţa spontană în existenţa reală a ceva) naturale, împotriva căreia lupta cu atâta înverşunare Husserl - „obiectele" şi „lucrurile", ci se constituie. Iar constituirea lor autentică nu poate avea ioc decât în cadrul unei orientări metodologice şi decât cu condiţia ca această orientare să fie la rândul ei ghidată, dar nu şi epuizată, de deschiderea (Erschlossenheit) prealabilă a sensului originar şi fundamental al expresiei de „fenomen". Când vorbim despre sensul fenomenologic al aparenţei, considerând-o ca o modificare privativă a manifestării, noi avem în vedere, în primul rând, acea legătură structurală, pe care ea totuşi o menţine cu - şi chiar împotriva - conceptului fenomenologic al fenomenului. Cu totul alta este însă situaţia în care ne aşază termenul tehnic de „fenomen" (Erscheinung) prin sensul său de „apariţie". Căci, spune Heidegger, nici unul dintre sensurile termenului grecesc de „phainomenon" nu are nimic de a face cu ceea ce se numeşte de obicei „apariţie" şi mai ales „pură apariţie" (blosse Erscheinung).11 în această utilizare, termenul se referă în fond la ceva ce, chiar prin această apariţie, nu se manifestă şi nu se prezintă de fapt. 11 Vezi: M.H., idem, p. 29. 119 Astfel, „apariţia" (Erscheinung) ca apariţia a ceva înseamnă chiar rte-manifestare, adică anunţarea a ceva ce nu se manifestă şi nu se prezintă prin ceva ce „apare". De aceea, acest „nu" negativ al apariţiei trebuie la modul cel mai hotărât deosebit de acel „nu" privativ care defineşte structura aparenţei. Iar în ceea ce priveşte raportul conceptelor fenomenologice ale „apariţiei" şi ale „fenome- nului", Heidegger afirmă că prin conceptul de „apariţie" conceptul fenomenologic al fenomenului nu a fost de fapt în nici un fel circumscris, ci doar presupus, numai că această presupunere „a rămas ascunsă (s.n.). 1 2 Din acest motiv, fenomenele nu sunt niciodată „apariţii", însă orice apariţie indică şi depinde (angewiesen) totuşi de fenomene.1 3 Din acestea rezultă în primul rând faptul că termenii de „fenomen", „aparenţă" şi de „apariţie" pot fi de fapt deosebiţi şi circumscrişi în funcţie de particularităţile manifestării pe care o exprimă. Astfel: fenomenul este manifestarea de sine prin şi pe Sine însuşi; aparenţa este manifestarea privativă a fenomenului; şi apariţia este negaţivitatea manifestării fenomenului. Iar raportul pe care expresia de „fenomen" îl ţine atât cu manifestarea însăşi, cât şi cu sensul său fundamental şi originar, nu suspendă, ci dimpotrivă întăreşte caracterul excepţional şi privilegiat al întâlnirilor noastre cu fenomenele „însele". întâlnirea fenomenelor nu este astfel nici întâmplătoare, dar nu dispune nici de o necesitate mecanică. Ea este de fapt una dintre posibilităţile esenţiale de a fi ale caracteristicilor existenţiale ale Dasein-ului! Şi chiar de aceea este necesară şi chiar de aceea avem noi nevoie de fenomenologie, pentru că fenomenele cu precădere nu sunt date. Fenomenele care nu sunt date sunt ascunse, acoperite şi/sau închise, iar Heidegger tematizează în mod explicit formele în care acestea pot avea loc, deosebind trei modalităţi principale. Le vom prezenta cu precizarea că ele sunt importante mai ales pentru înţelegerea şi dobândirea acelui bagaj şi instrumentar conceptual cu 1 2 ibidem. 1 3 idem, p. 30. 120 ajutorul căruia ne vom putea prezenta apoi mai siguri şi mai înzestraţi şi „în faţa" întâlnirii noastre cu fenomenul secretului. Iar prin aceasta vom putea gândi poate mai articulat şi acoperirea şi ascunderea şi închiderea. Astfel: fenomenele pot fi în primul rând acoperite în modul în care ele nu sunt în nici un fel descoperite. Nu avem nici o cunoştinţă despre existenţa lor. Fenomenele pot fi apoi acoperite şi în sensul îngropării lor. Ceea ce, odată, fusese descoperit şi dezvăluit, recade în groapa uitării şi acoperirii ei. Aceasta la rândul ei poate ft uitare completă, sau cum se întâmplă cu precădere în felul în care ceea ce odată a fost descoperit rămâne chiar dacă doar ca aparenţă încă vizibil. Aceasta este cea mai frecventă şi periculoasă modalitate a acoperirii fenomenelor, ea fiind numită de către Heidegger: distorsiune (Versteilung). Ea este periculoasă, căci, în ciuda lipsei organicităţii sale, ne „serveşte" totuşi atât structurile existenţiale, cât şi conceptele lor, întărind astfel ademenirea înclinaţiei utilizării lor într-o formă searbădă şi stearpă. Indiferent de formele ei, acoperirea poate avea două modalităţi principale. Ea poate fi necesară, adică bazată pe modul de a fi al descoperitului şi al dezvăluitului, şi poate fi aleatoare, în sensul că oricare concept originarmente fenomenologic este expus şi posibilităţii denaturării sale (Entartung).14 Ce înseamnă însă toate acestea pentru cercetarea fenomenologică efectivă? Pentru a răspunde la această întrebare crucială pentru oricare încercare de filosofie aplicată care se apropie de fenomenologie, este necesar să recapitulăm şi să aprofundam tot ceea ce am aflat deja din analizele noastre anterioare despre şi cu privire la „fenomen". Primul aspect care trebuie de la început precizat este faptul că, deşi noi am ajuns la fixarea conceptului fenomenologic al fenomenului pe calea unei meditaţii „despre" manifestare, totuşi fenomenul şi manifestarea nu pot fi în nici un caz privite ca fiind identice. Căci fenomen înseamnă întâlnirea privilegiată a ceva, şi de aceea întâlnirea ei se constituie în eveniment. în al doilea rând: „în orice caz, o disciplină poate fi construită (ausbilden) numai din 1 4 idem, p. 36. 121 întrebări determinate de către înseşi necesităţile obiectuale ale «lucrurilor însele» şi numai din moduri de tratare care co-răspund solicitărilor (geforderten) lor".'5 Numai că expresia de „fenomenologie" înseamnă în primul rând o orientare metodologică, nevizând pe acel „ceva" obiectual ce este supus cercetărilor, exprimând doar pe acel cum anume, în care această cercetare este condusă şi actualizată. în sens fenomenologic, prin acest „cum anume" nu se înţelege însă un procedeu tehnic-predeterminat, ci se vizează mai degrabă o anumită modalitate a tematîzării. Natura metodologică a expresiei de fenomenologie ne avertizează înainte de toate asupra faptului că, la întrebările ridicate în cadrul ei, nu putem afla răspunsurile decât prin tematizarea lor expresă şi explicită. Deci, tematizarea expresă este de fapt esenţa metodei fenomenologice şi aceasta este şi trăsătura care o deosebeşte de oricare alt tip de aprofundare realizat prin abstracţiuni succesive. Pe baza acestora putem deja circumscrie mai apăsat şi tot ceea ce am aflat despre sensul fenomenologic al conceptului de fenomen. Fiindcă în mod inevitabil se ridică acum şi întrebarea: ce anume tematizăm noi în fond atunci când tratăm la modul general „despre" fenomene sau despre rolul fenomenologic al termenului de „fenomen"? Determină oare această expresie vreo „zonă" obiectuală sau vreo „regiune" a fiinţării şi/sau a fiinţei? Nicidecum! Ea ne vorbeşte „doar" despre un anumit mod privilegiat şi excepţional de a ne întâlni cu fiinţarea tematizată în direcţia fiinţei sale. Adică: tematic vorbind, conceptul de fenomen nu se referă la nimic. De aceea ar fi şi este cu totul inutil să se vorbească de exemplu despre „fenomenalitatea fenomenului". Aceasta însă nu înseamnă nici faptul că, atunci, conceptul de fenomen ar fi o abstracţiune goală şi că astfel în principiu orice ar putea fi în mod automat conceput şi examinat ca „fenomen" şi că, prin urmare, tot ceea ce până acum fusese numit „obiect" urmează să fie pur şi simplu rebotezat „fenomen". Deoarece caracteristica cea mai intimă a sensului fenomenologic al fenomenului este aceea că el se structurează şi se stratifică în funcţie de imanenţele manifestării sale 1 5 idem, p. 27. 122 în mod expres şi tematic. Astfel, prima sarcină a cercetărilor fenomenologice efective este aceea de a strânge laolaltă şi de a fixa împreună sensul fenomenologic privilegiat şi excepţional al fenomenului, rămânând însă deschise şi către receptarea şi tratarea tuturor celorlalte modalităţi derivate ale manifestării. Căci în mod evident, pentru a putea întâlni efectiv ceva cum ar fi „aparenţele" sau „apariţiile", nu ne este deloc suficientă vreo cunoştinţă generală despre ..posibilitatea" lor, ci este necesar ca deja în experienţa acestei întâlniri să întrezărim şi ceva ce ne trimite dincolo de cele experimentate, semnalizând şi avertizându-ne că stoparea analizei la nivelul actual al manifestării ar însemna de fapt pecetluirea dominaţiei aparenţelor. Or, chiar conceptul fenomenologic al fenomenului este acela care este chemat să orienteze şi să conducă mai departe viziunea acestei întrezăriri. Prin urmare, nici cercetările fenomenologice efective, şi nici fenomenologia însăşi, nu au la început de a face şi cu atât mai puţin „în primul rând şi cu precădere" cu „fenomenele însele". Numai că această trăsătură a fenomenologiei iese de fapt la iveală nu când ne scufundăm în cercetarea exegetică interminabilă a „textelor", ci atunci când o practicăm, adică o aplicăm. Şi mai ales atunci când o aplicăm asupra unor atari fenomene cum este şi cel al secretului a căror constituţie interioară nu mai îngăduie ocolirea rolului pe care îl au pentru fenomenologie aparenţele, acoperirile, ascunderile şi închiderile. De aceea un fenomen de genul secretului reprezintă pentru fenomenologie nu doar o sarcină şi o încercare, dar şi o şansă de limpezire. Pentru această limpezire meditaţia trebuie însă să se menţină în continuare în preajma tematicii clarificării sensului fenomenologic al conceptului de fenomen şi a importanţei sale pentru cercetarea fenomenologică efectivă. Căci în acest context se ridică din nou problema că fenomenele, în primul rând şi cu precădere, nu sunt date, adică sunt acoperite, ascunse şi închise. Am văzut însă şi faptul că acoperirile îşi „arată" adevărata lor importanţă fenomenologică nu atât pe parcursul analizelor centrate pe conceptul de fenomen, cât mai degrabă atunci când acest concept este solicitat şi interogat din perspectiva cercetărilor fenomenologice 123 efective. în acest al doilea context, acoperirile trimit de fapt la chestiunea caracterului problematic al manifestării, însă în aşa fel încât, între timp, fixează pentru conceptul de fenomen şi modalitatea fundamentală şi primordială a arătării de sine. Când însă problematizăm conceptul fenomenologic al fenomenului nu pur şi simplu pentru fixarea sensului său fundamental, ci mai ales din punctul de vedere al muncii fenomenologice efective, atunci se mai ridică imediat şi întrebarea: cum se poate ajunge din şi prin multitudinea manifestărilor ce se află în faţa noastră - la lucrul însuşi, ce se arată pe sine însuşi prin sine însuşi? Adică: cum se poate ajunge la fenomene? în mod evident, aceasta trebuie să însemne posibilitatea de a se putea orienta în multitudinea manifestărilor, trebuie să însemne străpungerea aparenţelor şi a acoperirilor dominante... etc. La rândul lui şi aici s-ar putea pune întrebarea, dacă nu cumva închiderile, ascunderile şi acoperirile pe care le străpungem aparţin şi ele de fenomen? Iar dacă aparţin, atunci în ce fel şi în ce măsură, căci am văzut că atât arătarea de sine, cât şi cercetarea fenomenologică care-i ajută survenirea este un „proces" stratificat, şi de aceea se poate foarte bine întâmpla ca ceea ce a fost astfel dezgropat să se dovedească - pe continuarea parcursului a fi şi el doar o „aparenţă"? Ce sens fenomenologic mai are însă acoperirea dacă noi punem problema lor într-o asemenea întrebare? Nu am văzut oare şi în legătură cu „aparenţele" că, în fond, nu le putem întâlni şi experimenta fenomenologic vorbind decât cu condiţia ca împreună cu ele să întâlnim deja şi ceva ce ne trimite dincolo de ele? Dar nu aceasta este oare situaţia fenomenologică şi în cazul tuturor modalităţilor de acoperire? Chiar pentru naşterea şi constituirea a ceva cum ar fi „enigma", este necesar ca ascunderea, acoperirea şi închiderea să se prezinte cumva. Căci, despre ascunderea care nu se prezintă în nici un fel, nici nu putem avea nici un fel de cunoştinţă. Când însă sesizam ascunderea, atunci prin aceasta noi cel puţin printr-o întrebare axată pe existenţa ei o şi deschidem deja, stabilind că „acolo este ceva" ce este problematic. Se poate numi oare aceasta deja „fenomen"? Nicidecum; este vorba doar despre faptul că prin aceasta se manifestă 124 şi/sau se anunţă ceva, la care încă trebuie găsită calea şi accesul propriu-zis fenomenologic. Şi chiar în acest sens indică şi depinde orice manifestare de fenomene, însă nu orice manifestare este în mod automat şi fenomen1 6. Acum însă revenind, iarăşi, la perspectiva problematicii sensului fenomenologic al conceptului de fenomen se ridică întrebarea dacă astfel „fenomenul" nu se transformă cumva într-un soi de „ideal" pe care l-am putea apropia doar într-un mod asimptotic, tară să-1 putem realiza vreodată pe deplin în munca fenomenologică efectivă? Dar, se înţelege oare pe sine fenomenologia, atunci când formulează întrebarea în acest fel? Căci fenomenologia - ca şi cunoaşterea de altfel este ea însăşi un mod, derivat, de a fi al Dasein-ului. Adică este ea însăşi istorial. Formulând întrebarea în felul în care ea este fixată mai sus, nu introducem noi pe nesimţite în fenomenologie ceva, ce-i este funciarmente străin? Adică ideea adevărului etern, complet şi ideal? Situaţia este totuşi problematică, dar nu ştim încă cum trebuie să ne orientăm să întrebăm în ea pentru ca nici să nu ocolim, nici să nu pierdem problema. Dar atunci când noi gândim fenomenul ca fiind ceea ce se arată pe sine în şi prin sine însuşi, nu ne gândim oare - de fapt la adevăr? Nu tematizăm noi oare acum, sub numele de „fenomen", de fapt adevărul? Iar când sub numele de „fenomen" am fost nevoiţi să problematizăm acoperirea, ascunderea şi închiderea, atunci nu am tematizat oare de fapt manifestarea? Manifestarea şi adevărul pot fi desigur legate în esenţă, dar nu putem totuşi evita întrebarea: cum este posibil ca tematizarea lor să se realizeze sub egida aceluiaşi termen al „fenomenului"? Ce altceva arată toate acestea dacă nu faptul că conceptul fenomenologic al fenomenului nu problematizează nimic într-un mod tematic predeterminat şi că, prin urmare, el nu epuizează ci doar orientează şi ghidează modalitatea fenomenologică a tematizării. Reaşezând acum, iarăşi, centrul de greutate al analizelor pe terenul cercetării fenomenologice efective şi întrebându-ne de aici asupra diferitelor aspecte ale ascunderii şi acoperirii, vom constata că 1 6 idem, p. 30. 125 ele vizează de fapt cercetarea diferitelor aspecte legate de caracterul problematic al manifestării. In acest sens, analiza fenomenologică a diferitelor modalităţi ale ascunderii se constituie într-o cercetare secundară, efectuată pe marginea celei principale, axată pe cea a manifestării. Aici chestiunea ascunderii, a acoperirii etc , se înfăţişează doar ca fiind ceva ce trebuie străpuns, înlăturat ori evitat, pentru a putea fi adus la suprafaţă chiar ceea ce se ascunde, ceea ce se închide şi ceea se acoperă. De aceea aici ascunderea etc. nici nu poate fi de fapt tematizată în mod explicit, căci nu există vreun unghi de vedere explicit căruia să i se poată asigura solul fenomenologic propriu-zis. Fenomenologia asigură însă meditaţiei despre acoperire, ascundere şi închidere şi o altă sursă şi şansă, care este de această dată propriu-zisă. Această şansă ni se întrezăreşte însă nu cu ocazia analizelor exegetice ale textelor, ci doar atunci când în calea căutărilor noastre suntem întâmpinaţi de asemenea fenomene care, chiar în fenomenalitatea adică în manifestarea lor, sunt caracterizate de ascundere, de închidere şi de acoperire. Numai cu această ocazie ne dăm seama şi realizăm şi faptul că în fond noi utilizăm termenul de acoperire ca şi pe cel de manifestare în două sensuri destul de diferite. Pe de o parte, noi tratăm acoperirea ca fiind ceva ce, chiar şi în calitate de contra-concept, însoţeşte totuşi - într-un fel destinai manifestarea de sine a fenomenului, iar pe de altă parte cu ocazia fenomenelor în cazul cărora acoperirea face parte din manifestarea lor noi suntem nevoiţi să utilizăm termenii „acoperirii", chiar în sensul manifestării. Evident, un asemenea fenomen este şi fenomenul secretului. Căci secretul, cum am mai spus, chiar se manifestă ca fiind ceva ascuns, acoperit şi închis, şi orice înţelegere şi interpretare, care nu ia în considerare acest „aspect", ratează în mod necesar comprehensiunea lui. Din aceste motive, fenomenul secretului şi altele asemănătoare lui se dovedeşte a fi unul privilegiat pentru studiul acoperirilor. De aceea, dacă noi alegem pentru studiul fenomenologic al acoperirii, al ascunderii şi al închiderii chiar asemenea fenomene, atunci această decizie nu este deloc întâmplătoare sau arbitrară. Căci aici ne 126 confruntăm în mod simultan cu cele două sensuri ale termenilor lor. Căci pe de o parte, acoperirile trebuie străpunse şi trebuie dezvăluit ceea ce este de fapt fenomenul secretului, dar, prin aceasta şi în acelaşi timp acoperirile trebuie, pe de altă parte, şi fixate ca fiind ceva ce caracterizează secretul tocmai ca fenomen, adică chiar în arătarea sa de sine. Desigur, reprezintă o problemă dar şi o şansă serioasă faptul că instrumentele conceptuale ale străpungerii şi cele ale fixării acoperirilor sunt identice. Doar direcţiile şi centrele de greutate adică tematicile sunt altele, dar noi totuşi trebuie să operăm cu aceleaşi cuvinte şi concepte, însă, în sensuri diferite. Dar, care sunt în fond aceste cuvinte şi instrumente conceptuale şi oare ne stau ele într-adevăr la dispoziţie în mod nemijlocit? Ce înţelegem noi în fond prin „acoperire", prin „ascundere" şi prin „închidere"? Centrul meditaţiei heideggeriene din Sein und Zeit este Dasein-ul. De aceea nu-1 numeşte „om", căci „omul" este un concept care se cere tot timpul a fi definit pe baza diferitelor sale aspecte şi note. Or, termenul Dasein exprimă din capul locului faptul că el numeşte o fiinţare care este în aşa fel încât, de fiecare dată, împreună cu prezenţa lui pentru sine însuşi, el constituie şi o lume ce devine astfel şi ea prezentă. Niciodată nu se întâmplă deci că Dasein-ul acţionează, cunoaşte, gândeşte şi opinează şi apoi de undeva - „face rost" de o lume pentru a se situa în ea. De aceea ca şi adevărul şi ascunderea, acoperirea şi închiderea „există" doar în măsură şi doar atât cât există Dasein.,JDasein-ul îşi aduce cu sine de acasă prezenţa (bringt sein Da von Hause aus mit) şi, în lipsa ei, el nu numai că nu există în mod factic, dar în genere nici nu este o fiinţare de asemenea esenţă. Dasein-ul este propria lui deschidere (Erschlossenheit) (s.H.). " 1 7 Adică: deschiderea vizează atât lumea şi intra-mundaneitatea, cât şi Şinele Dasein-ului. Ea implică deci în întregul ei întreaga structură existenţială. Deschiderea este o caracteristică de a fi ontic constituantă şi ontologic relevantă a Dasein-ului. Ea nu trebuie de aceea imaginată ca fiind ceva ce are loc doar într-un mod eventual şi în urma unor eforturi 1 7 idem, p. 133. 127 ocazionale. De aceea se exprimă Heidegger atât de firesc, spunând că Dasein-ul îşi aduce cu sine prezenţa încă „de acasă", adică prezenţa lui nu este ceva ce se dobândeşte pe parcurs. Cât există Dasein, el există în aşa fel încât prin şi pentru el este deschisă şi o lume; este deschisă şi intra-mundaneitatea lui şi el se deschide şi Sieşi însuşi. Această deschidere este constituită şi articulată prin înţelegere (comprehen- siune), prin dispoziţie şi prin vorbire. Din capul locului Dasein-ul înţelege deja într-un fel sau altul Lumea „în care" se află, iar această înţelegere este de fiecare dată deja dispoziţională, şi ea este tot de fiecare dată interpretată într-un mod verbal articulat. De aceea deschiderea nu poate fi privită ca un fel de „lărgire" a orizonturilor. Dimpotrivă: orice lărgire a orizonturilor nu este posibilă decât în cadrul mundaneităţii în genere. Aceasta ne arată nu atât felul în care se prezintă lumea, ci ne spune mai degrabă că orice apariţie factică a ei nu este posibilă decât pe baza şi în cadrul unei intra-mundaneităţi (prealabile). Acesta este a priori-u\ mundaneităţii în genere. însă, ceea ce astfel s-a deschis şi în ceea ce el s-a deschis poate fi apoi urmărit, iar această unnărire va fi - evident - deschiderea. „A deschide" nu înseamnă însă ceva de genul cunoaşterii ştiinţifice sau ceva de genul obţinerii a ceva prin raţionamente din premise. Ci „a deschide" înseamnă a urmări chiar actele deschizătoare ale dispoziţiilor, ale vorbirii şi ale înţelegerii, adică de a urmări tot ceea ce în această deschidere a rămas închis. Iar ceea ce în ele rămâne - în primul rând şi cu precădere închis este chiar esenţa naturii lor deschizătoare, cât şi autenticitatea a ceea ce ele deschid. De exemplu: sunt cuprins de angoasă. Aceasta este o dispoziţie care, din când în când şi fără semnale anterioare, mă cuprinde. Angoasa mea se proiectează asupra întregii lumi, asupra tuturor fiinţărilor intra-mundane care mă înconjoară, cât şi asupra întregului sinelui meu. Totul devine colorat de angoasă! într-un fel anumit, angoasa îmi deschide deci atât lumea şi intra-mundaneitatea, cât şi Şinele meu. într-un anumit fel ea mă confrunta deci cu faptul că eu exist şi că există şi lumea, cât şi fiinţările sale intra-mundane. Desigur, pe toate acestea eu le puteam „şti" şi înaintea faptului de a fi cuprins de angoasă, însă confruntarea cu ele doar acum a devenit de neocolit Totuşi, modul particular în care angoasa mă confruntă cu toate acestea 128 este apăsător şi deranjant. De aceea eu pot să fiu tentat şi să-mi închid ochii în faţa ei şi să-mi întorc capul şi privirea de la ea. în acelaşi timp eu pot să urmăresc şi să încerc să înţeleg ce înseamnă în fond angoasa mea? Şi această urmărire poate, desigur, avea loc în mai multe feluri. Pot începe, de exemplu, să caut literatură psihologică despre sentimentul angoasei, pentru a-1 cunoaşte mai bine. în felul acesta aflu, poate, mai multe despre acel „ceva" de care în fond doresc totuşi în primul rând - „să scap" şi nu să mă confrunt cu el în mod autentic. Angoasa, deşi ea pe de o parte a deschis deja lumea, intramundaneitatea şi Şinele meu, totuşi, prin tentativa debarasării care este tot atât a mea, pe cât este a mea angoasa şi apăsarea ei ea închide, pe de altă parte, confruntarea autentică cu fenomenul ei propriu-zis. Dar şi posibilitatea confruntării autentice cu fenomenul angoasei este tot atât a mea, pe cât este a mea cea a evitării şi a debarasării sale. în această autentică confruntare trebuie văzut ce anume este în fond acela ce s-a deschis în şi prin angoasă, şi atunci conduc căile fenomenului angoasei pe de o parte la el însuşi şi, pe de altă parte, la acele chestiuni ce sunt esenţiale metafizicii cum este cea a Nimicului. 1 8 Până atunci însă, toate ce au fost astfel deschise şi aduse la suprafaţă în fenomenul angoasei, au rămas închise chiar în actele ei deschizătoare. Deschiderea fenomenologică nici nu face altceva decât chestionând cu privire la fiinţa celui aflat deja în deschidere aduce Ia suprafaţă ceea ce se află închis chiar în ceea ce s-a deschis deja. Doar astfel devin inteligibile propoziţiile aproape enigmatice ale lui Heidegger: „Această fiinţare Dasein-ul (completarea noastră) poartă în fiinţa sa cea mai proprie caracterul de a fi ne-închis (Unverschlossenheit). Expresia «Da» (Aici completarea noastră) vizează această deschidere esenţială".19 închiderea şi deschiderea nu sunt deci două „stări" ori „procese" care, pe de o parte, ar sta simultan Vezi: Martin Heidegger Ce este metafizica? în M.H. Repere pe drumul gândirii, traducere şi note introductive de Thomas Kleininger şi Gabriel Liiceanu, Bucureşti, 1988. 19 Vezi: M.H. Sein und Zeit, idem, p. 132. 129 unul lângă celălalt sau care s-ar desfăşura tot simultan în două direcţii deosebite. Apoi închiderea nu este nici pur şi simplu o indicaţie, care ar semnala faptul că deschiderea nu ar fi niciodată „completă". Ci, închiderea se află chiar în deschidere, dar nu ca o umbră nedepăşibilâ dar detaşabilă, ci ca o dedublare a esenţei sale. însă, Dasein-ul nu are două esenţe diferite şi opuse pe care noi le-am putea aduna pentru a obţine întregul ei: el este într-un mod co-originar atât în adevăr, cât şi în ne-adevăr, atât în deschidere cât şi în închidere. închiderea aparţine apoi facticităţii deschiderii şi nu este doar o simplă deficienţă a modurilor de a fi ale Dasein-uîui. Acest lucru este adevărat în ciuda faptului că ea închiderea se manifestă cu precădere tocmai în deficienţele modurilor noastre de a fi. Căci, ca şi deschiderea, şi închiderea este factică, fiindcă însuşi Dasein-ul este existent în mod factic. Dasein-ul este totdeauna al meu, şi, ca atare, el se află într-o lume determinată, fiind legat de un anumit cerc determinat al fiinţărilor intra-mundane. Această lume determinată este acea cu care are de a face din capul locului înţelegerea şi interpretarea, căci în aceasta este Dasein-ul aruncat. Lumea determinată este desigur limitată, dar nu în sensul înconjurării, ci în cel al facticităţii ei. De aceea, închiderea nu înseamnă numai pur şi simplu ceva ne-deschis, situat dincolo de graniţele lumi(lor) determinate: şi acolo, Dasein-ul se ex-tinde tot din interiorul acestei lumi determinate. Dasein-ul este deci în aşa fel încât, deschis fiind, luminează lumea, fiinţările intra-mundane, luminându-se totodată şi pe sine. închiderea înseamnă de aceea ceea ce nu este luminat, dar a cărei iluminare nu se poate aştepta fără luminarea propriu-zisă a Dasein-ului. Şi deschiderea poate fi una „luată în genere" şi una propriu-zisă sau autentică. în deschiderea autentică Dasein-ul se deschide sieşi în autentica sa putinţă de a fi, ca fiind chiar această putinţă (Seinskonnen). Dar, deschiderea propriu-zisă numită de Heidegger şi „adevărul existenţei" înseamnă doar în mod mijlocit faptul că ceea ce s-a deschis deja în genere, este acum cunoscut în autenticitatea lui. Căci deschiderea este mai extinsă şi mai cuprinzătoare decât cunoaşterea, pentru că ceva poate deveni problema sau tema 130 cunoaşterii doar cu condiţia ca el să se afle în genere deja în deschidere. Ceea ce nu este deschis nici măcar în genere, cu acela în genere nici nu avem de a face, neavând despre el nici o cunoştinţă, el nici nu poate fi vizat în nici un mod des-coperitor sau acoperitor. Deci: Dasein-ul deschide sau închide ori lasă în închidere lumea, intra-mundaneitatea şi Şinele, însă, fiinţarea intra-mundană el o descoperă (Entdecken) sau o lasă în acoperire ori chiar o acoperă. Dar şi descoperirea sau acoperirea fiinţării intra-mundane are loc sau se desfăşoară pe fundalul deschiderii şi închiderii. Dacă, de exemplu, Dasein-ul porneşte în descoperirea unei peşteri complet necunoscute, atunci aceasta se poate înfăptui doar cu condiţia ca el să ştie ce este în genere o peşteră şi ce înseamnă în genere întâlnirea şi vizitarea ei. Aceasta însă nu este o cunoştinţă generală, ci o deschidere prealabilă, pe baza căreia el se înzestrează din capul locului cu vesminte şi echipamente etc. potrivite, fără de care întreaga întreprindere nu ar avea nici un sens. „însă numai întrucât Dasein-ul este deschis, este el şi închis; şi întrucât împreună cu Dasein-ul este deja descoperită şi o fiinţare intramundană, este aceeaşi fiinţare, ca un intra-mundan întâlnibil, acoperit (ascuns) ori distorsionat".20 Deci pentru a ne putea într-adevăr întâlni cu ceva cum este închiderea, acoperirea, ascunderea şi di stors ion ar ea. este necesar ca ceea ce este ascuns, acoperit etc. să fie deja, într-un fel sau altul, deschis, adică este necesar să avem o cunoştinţă oricât de nedeterminată în genere măcar despre existenţa lui. împreună deci cu deschiderea lumii, a situării sale intra-mundane şi a Sinelui, Dasein-ul descoperă în existenţa ei şi fiinţarea intramundană. Doar astfel poate ea apărea ca fiind o fiinţare intra-mundană problematică, adică în această „însingurare" a apartenenţei sale, deci în faptul că ea este un ne-determinat ce aparţine unei lumi factice determinate. Deschiderea şi descoperirea nu sunt deci două procese separate şi nici etape sau faze distincte ale unuia şi aceluiaşi proces, ci sunt moduri diferit centrate şi focalizate ale unuia şi aceluiaşi Dasein originarmente unitar. Astfel, descoperirea şi acoperirea sunt focalizate asupra fiinţării intra-mundane, iar deschiderea şi închiderea sunt idem, p. 222. 131 focalizate asupra lumii „ca atare". „Dasein-ul este ca atare aceasta, [adică] împreună cu fiinţa lui este deja în esenţă descoperită şi o conexiune a mânuibilului (Zuhandenen) întrucât este, Dasein-ul trimite şi depinde deja la şi/de o «lume» întâlnită în calea sa (begegnete «Welt» angewiesen) şi această trimitere şi dependenţă (Angewiesenheit) aparţine în mod esenţial de fiinţa sa."21 „Fiind în lume, Dasein-ul a des-coperit în acelaşi timp deja (jeweilig) şi o «lume». Această des-coperire fundamentată în mundaneitatea lumii a fost caracterizată anterior drept accesibilizarea (Freigabe) fiinţării din perspectiva unui întreg al destinaţiei [sale] (Bewandtnisganzheit)."22 Complexitatea raporturilor dintre deschiderea lumii şi des- coperirea fiinţării intra-mundane a constituit şi pentru Heidegger o problemă extrem de serioasă, care a intrat în mod constant în preocupările meditaţiilor sale. Aprofundarea acestor meditaţii 1-a condus la elaborarea şi gândirea unuia dintre conceptele sale cele mai proprii şi caracteristice. Este vorba de „Lichtung". El surprinde şi exprimă într-un mod mai articulat faptul că: „Nu numai lucrul către care se orientează cunoaşterea trebuie să fi ajuns oarecum în neascundere, ci şi întregul domeniu în care se mişcă orientarea către ceva şi totodată pentru care se relevă o adecvare a propoziţiei la obiect trebuie să se desfăşoare în întregime în neascundere. (s.n.)" 2 3 în mijlocul fiinţării ca întreg spune Heidegger există un loc al deschisului: un luminiş luminator (Lichtung). Poziţia acestui loc nu se determină topografic. Acolo se află el, unde fiinţarea ca întreg este cuprinsă din interiorul fiinţării. De aceea, nu mijlocul luminos este înconjurat de fiinţare ci, dimpotrivă, el este acela care ca şi, din altă direcţie, Nimicul abia cunoscut cuprinde fiinţarea. Datorită lui este dată fiinţarea şi datorită lut ajunge ea în neascuns, adică în deschis. Doar în spaţiul luminosului poate fi fiinţarea chiar şi ascunsă. Şi aceasta înseamnă repetăm faptul că ceea ce este ascuns în aşa fel, încât nu se manifestă în nici un chip,^ despre acela noi nu putem avea 2 1 idem, p. 87. 2 2 idem, p. 110. 23 Vezi: Martin Heidegger Originea operei de artă, traducere şi note de Thomas Kleininger şi Gabriel Liiceanu, Studiu introductiv de Constantin Noica, Bucureşti, 1982, pp. 66-67. 132 nici o înştiinţare. însă pentru ca despre ceva să putem avea măcar o asemenea înştiinţare pe care s-o putem numi „ascundere", este necesar ca el să se manifeste întrucâtva în lumina deschisului. Or, manifestarea a ceva ca fiind ascuns arată că ea (lucrurile, oamenii, animalele şi plantele etc.) exista, însă determinarea ei cu privire la Ce? şi Cum? este ea se izbeşte de obstacole, de rezistenţa opunerii, de hiatusuri etc. De aceea spune Heidegger că „Ascunderea ca Versagen (împotmolire; eşec) nu reprezintă numai limita cunoaşterii, ci de fiecare dată începutul procesului de luminare a spaţiului care tinde să se lumineze, (s.n.)" 2 4 împotmolirea şi eşecul sunt mai degrabă limitele dintotdeauna ale adâncimii deschisului luminos, care este încercuit de către Nimicul „prezentat" de închidere. Ascunderea are loc însă şi în interiorul deschisului. O fiinţare o acoperă pe cealaltă. Aici fiinţarea apare, însă se arata altfel decât cum este ea. Această ascundere este cum am văzut acoperirea sub formă de distorsionare. Niciodată nu putem fi siguri că ascunderea cu care chiar ne confruntăm este de fapt împotmolire şi eşec ori este distorsionare. Căci ascunderea se ascunde şi se distorsionează şi pe sine însăşi. „Dimpotrivă scrie iarăşi aproape enigmatic Heidegger acest proces de luminare survine ca dublă ascundere, (s.n.)" 2 5 Şi numai în acest fel sunt date în mod efectiv fiinţările. Căci ne-ascunderea (adevărul) nu este o proprietate a fiinţărilor luate în sensul lucrurilor. Esenţa adevărului a neascunderii este pătrunsă de privaţiune, de împotmolire, de eşec şi de refuz. De aceea, centrul deschis Lichtung nici nu este altceva şi nici nu se constituie altfel, decât prin disputa străveche şi dintotdeauna dintre luminare şi ascundere. Adevărului îi aparţine deci de fiecare dată, pe de o parte, un domeniu de provenienţa care încă nu este descoperit, dar care prin împotmolire şi eşec - este deja deschis, însă, pe de altă parte, şi ascunderea luată în sensul acoperirii şi al distorsionan i, adică în cel al idem, p. 68. Am tradus Versagen prin „împotmolire" şi „eşec", căci în text nu se vorbeşte de o limită de principiu a cunoaşterii, ci, dimpotrivă, despre o experienţă autentică a împotmolirii şi a eşecului său. 2 5 ibidem. 133 aparenţei. De aceea, împotmolirile, eşecurile şi aparenţele date trebuie şi pot fi surmontate şi străpunse, însă nu pot fi „evitate". Aceasta însă nu are nimic de a face cu ceea ce îndeobşte se numeşte „caracterul enigmatic al fenomenului". Căci centrul deschis şi luminos este de fiecare dată un loc deschis determinat, a cărui deschidere este „efectuată" de disputa dintre luminarea şi ascunderea (luată în sensul ei ramificat) în care ele se despart. In deschiderea astfel constituită trebuie să se aşeze totdeauna o fiinţare - opera de artă, gestul istoric fondator, întrebarea gânditorilor etc. în şi prin care adevărul „are loc", adică se înfăptuieşte. Efectivitatea înfăptuirii adevărului nu înseamnă însă „obţinerea" adevărului ultim sau etern, ci realizarea unei irevocabilităţi, pe care noi o putem uita ori neglija, dar pe care tot noi o putem şi îngriji, păstra şi aprofunda. Prin urmare, descoperirea lumii provenită din mundaneitatea ei este adunată şi ţinută laolaltă de către luminişul deschisului. în el se fundamentează de aceea şi gândirea simultană a deschiderii şi a închiderii. Altfel spus: gândirea Lichtung-ului, a deschisului luminos, aprofundează de fapt sensul fenomenologic al meditaţiei legate de neascundere şi ascundere, căci retrimite Ia co-apartenenţa lor originară, în acest fel ea deschide mai adânc acel orizont în cadrul căruia trebuie gândită şi fixată ~ în întreaga ei amploare dubla ramificare a ascunderii, surprinsă însă prin instrumente conceptuale identice: ascunderea manifestării şi manifestarea ascunderii. De aici este doar un singur pas până la interpretarea heideggeriană a celebrului fragment rămas de la Heraclit: „Fiinţei îi place să se ascundă." Această propoziţie nu spune comentează Heidegger că Fiinţa este accesibilă foarte dificil şi că este nevoie de mari eforturi pentru a o scoate din ascunzişul ei. Dimpotrivă: sarcina este de a ne convinge că propria sa ascundere aparţine „plăcerii" şi înclinaţiei Fiinţei, adică e ceva în care ea îşi fixează esenţa Numai la ceea ce potrivit esenţei sale iese din ascundere, şi la ceea ce potrivit esenţei sale trebuie să iasă din ascundere, numai aceluia îi poate „plăcea" să se ascundă. închiderea şi ascunderea" fiinţei nici nu poate fi şi nici nu trebuie să fie „depăşită" prin gesturi superficiale iluminatoare, ci ea trebuie fixată ca aparţinând esenţei sale. 134 Meditaţia heideggeriană despre Lichtung duce mai departe şi radicalizează analizele fenomenologico-descriptive din Sein und Zeii. De aceea, confruntările şi luptele lui Heidegger cu închiderile şi ascunderile fiinţei nu au nimic de a face cu ceea ce de obicei se numeşte sondarea „secretelor fiinţei". Dimpotrivă: este vorba de faptul că, înţelegându-se pe sine pe parcursul înaintării sale, meditaţia fixează în acelaşi timp şi felul în care ea se confruntă cu cele întâmpinate pe acest drum. Şi tot pe acest parcurs, se formează se articulează şi se fixează în întreaga lor complexitate şi instrumentele conceptuale ale întâlnirii şi confruntării cu închiderea, ascunderea şi cu acoperirea. Revenind: pe baza deschiderii lumii adică provenind din mundaneitatea lumii Dasein-ul a descoperit deja o lume. Aceasta nu înseamnă însă că lumea ca atare a şi fost tematizată deja. Ci doar faptul că în întregul destinaţiei mânuibilului şi în cel al trimiterilor celor aflate la îndemână, se află deja de fiecare dată descoperită o lume aparte, determinată. Iar purtătorul deschiderii lumii este grija (Sorge). Grija concentrează în întregime însă nu neapărat ca un întreg fiinţa Dasein-ului. Nu avem spaţiu aici pentru a analiza conceptul heideggerian al grijii şi nici de a detalia noutatea lui ontologică. Trebuie totuşi să notăm că niciodată înainte şi nici după Sein und Zeit existenţa în carnea şi osul efectivităţii Dasein-ului (a „omului") nu a dobândit o importanţă filosofică asemănătoare. De aceea am susţinut la începutul acestui capitol că în fond noutatea şi radicalitatea gândirii lui Heidegger constă în primul rând în naturaleţea lui. Analiza ontologică a grijii este de aceea profund diferită de orice altă tematizare a „vieţii cotidiene" de exemplu la Lukâcs, la Âgnes Heller sau la Henri Lefebvre ca fiind un fel de creuzet unde se adună şi se retopesc rezultatele şi înfăptuirile ştiinţei, ale tehnicii, ale artei etc. Pentru Heidegger, Dasein-ul este o fiinţare a cărei lume, a cărei existenţă intra-mundană şi al cărei Sine poartă în sine caracterul existenţial al grijii. De aceea, ea fundamentează descoperirea şi acoperirea fiinţării intra-mundane. Iar fiinţarea descoperitului nu se constituie doar din lucrurile şi instrumentele înconjurătoare, ci este şi ceva cum ar fi „natura" ori „istoria". 135 „Dacă Dasein-ul descoperă şi îşi apropie el însuşi lumea, dacă îşi deschide sieşi fiinţa lui propriu-zisă, atunci această descoperire a «lumii» şi această deschidere a Dasein-ului se întâmplă de fiecare dată prin înlăturarea acoperirilor şi a ocultărilor (Verdunkelungen) şi prin spargerea distorsiunilor prin care Dasein-ul însuşi se închide sieşi/* 2 6 Insă numai în aparenţă înlăturarea acoperirilor şi deschiderea închiderilor merg aşa, mână-n mână, paralel şi în acelaşi ritm. în realitate, doar în interiorul deschiderii este cu adevărat acoperire şi de aceea vreo nouă des-coperire a fiinţării intra-mundane sau des- coperirea unei noi fiinţări intra-mundane nu influenţează în mod automat deschiderea lumii, a intra-mundaneităţii şi nici a Sinelui. în orice caz, grija este aceea care purtând deschiderea - întemeiază atât ceea ce numim des-coperire şi ne-ascundere (adevăr), cât şi acoperirea. Or, adevărul şi ne-adevărul (falsitatea) sunt de obicei tratate ca probleme ale cunoaşterii. Dar însăşi cunoaşterea nu este decât unul dintre modurile de a fi şi încă unul derivat ale Daseinului. Din acest motiv esenţa adevărului nici nu trebuie căutată în cunoaştere, ci mai degrabă în fiinţa Dasein-ului şi în adevărul esenţei. Tot din acest motiv ne poate interesa pe noi aici în legătură cu chestiunea acoperirii şi a des-coperirii şi problema esenţei adevărului. Căci esenţa cunoaşterii, ca un mod derivat de a fi al Dasein-ului, este că el este o fiinţă des-coperitoare. în această măsură, Dasein-ul este fiinţare în adevăr, adică adevăr. A des-coperi înseamnă, într-o formulare generală, o înaintare în sânul manifestărilor, pe parcursul căreia devine vizibil ceva ce înainte fusese acoperit şi ascuns. Des-coperirea nu înseamnă de aceea niciodată surprinderea a ceva ce nu s-a manifestat sau nu se manifestă în nici un chip. Des-coperirea este propriu-zis răpire: înlăturarea şi eliminarea aparenţelor şi a acoperirilor şi scoaterea din ascundere a fiinţării ce se află în centrul actual al interesului. Concentrându-se însă pe fiinţarea aşezată în centrul actual de interes al des-coperirii, Dasein-ul uită şi face abstracţie de fiinţarea ca întreg. Oricât s-ar fundamenta descoperirea fiinţării pe deschiderea şi des-coperirea unei Martin Heidegger Sein und leit, idem, p. 129. 136 lumi determinate, pe parcursul des-coperirii fiinţării Dasein-ul ascunde întregul ei, adică ascunde fiinţarea ca întreg. Fiinţarea ca întreg nu poate fi surprinsă pornind de la des- coperirea fiinţărilor date, chiar dacă am aduna laolaltă lumile determinate ce se descoperă în complexul trimiterilor fiecărei fiinţări. Căci tocmai acest întreg se prezintă pentru orientarea concentrată asupra des-coperirii fiinţărilor determinate ca fiind ceva neesenţial, aleator, incalculabil etc. Deci, fiinţarea în întregul ei se ascunde, împreună cu des-coperirea fiecărei fiinţări, adică împreună cu străpungerea şi eliminarea fiecărei acoperiri, Dasein-ul ascunde ori lasă în ascundere fiinţarea în întregul ei. Numai că fiinţarea ca fiinţare „concretă" nu se află în legături şi raporturi eventuale cu fiinţarea în întregul ei, ci aceasta din urmă este cea, în care i se înrădăcinează fiinţa. Des-coperirea deci des-coperind ceva acoperit se raportează, pe de o parte, la acoperire într-un sens eliminator, însă, în acelaşi timp pe de altă parte lasă în ascundere, şi chiar ascunde, fiinţarea în întregul ei. Astfel, posibilitatea manifestării ascunderii fiinţării în întregul său va fi redusă chiar în interiorul des-coperirii fiinţărilor. Adică: chiar ascunderea întregului fiinţării va fi aceea ce se va ascunde, şi această ascundere se înfăptuieşte tocmai prin şi în cadrul des-coperirii fiinţărilor. Această constelaţie va fi numită de către Heidegger: secret (das Geheimnis).2 7 Adică: secretul este acela care „ghidează" de fapt rătăcirile descoperirii. Şi asta în dubla lui calitate: pe de o parte, ca ceva ce scapă complet interesului Dasein-ului şi, pe de altă parte, ca fiind ceva ce se adevereşte în întoarcerea către el a fi propriu-zis secret. Doar în întoarcerea Dasein-ului către el, secretul este propriu-zis întâlnit ca secret. Cum guvernează totuşi secretul parcursul des-coperirii fiinţărilor? Nicicum altfel decât prin faptul că des-coperirea aduce la suprafaţă fiinţarea în felul său dezrădăcinat, lăsând în ascundere fără să Ie suprime însă legăturile sale cu fiinţarea în întregul său. în felul acesta însă, aceste legături şi de altfel ascunse se ascund, Vezi: Martin Heidegger Despre esenţa adevărului în M.H. Repere pe drumul gândirii, idem, p. 151. 137 guvernând, în „dubla" lor ascundere, modul în care Dasein-ul, în des- coperirea ei, „lasă fiinţarea să fie". Chiar străpungând acoperirea, des-coperirea ascunde, ceea ce înseamnă că ea închide căile deschiderii fiinţării în întregul ei. Nu este vorba despre cutare şi cutare secret, legat de cutare sau cutare „lucru", ci despre faptul prin care ascunderea întregului ascuns guvernează prezenţa (Da-sein-ul) omului istoric. Adică: guvernează rătăcirea!28 Sensul ascuns al secretului este acela că el este închiderea însăşi în felul în care ea se raportează la des-coperire, adică prin care secretul determină, defineşte şi articulează în mod ascuns des- coperirea acoperitului ca rătăcire. £1 se difuzionează în totul descoperirii fiinţării, aşezând aflarea în lume a Dasein-ului în modalitatea sa de ne-familiaritate (Un-heimlichkeit), privându-1 nu de obişnuinţa, ci de căldura autentică a căminului pe care Fiinţa i l-ar putea oferi drept loc autentic al locuirii. Secretul este de aceea ne-esenţa propriu-zisă a adevărului; care nu este însă tocmai din acest motiv ceva indiferent, ci trimite către domeniul încă neexplorat al adevărului Fiinţei (şi nu doar al fiinţării).29 Pentru aceasta este însă necesar accentuăm în mod repetat acest aspect - să ne întâlnim cu el în primul rând ca secret, adică să ne întoarcem către el ca atare. întoarcerea către secret nu este însă un salt „misterios" în miezul său! Ea nu este vreo călătorie iniţiatică răsplătită prin „iluminarea" aflării. „Ca inducere în eroare, rătăcirea contribuie, însă, totodată, la crearea posibilităţii pe care omul o poate scoate din ec-sistenţă (s.n.) la posibilitatea de a nu (s.H.) se lăsa indus în eroare, descoperind rătăcirea însăşi şi nepierzând din ochi secretul Dasein-ului." Şi mai încolo: „Scoaterea din ascundere a necesităţii şi, ca urmare a ei, posibila transpunere în ceea ce este inevitabil provine din Dasein-ul omului, şi numai din el." 3 0 Propriu-zis, secretul este de aceea ascunderea ascunsului în sensul deplin al expresiei, şi nu ascunderea şi nici ascunsul luate ibidem. idem, pp. 151-152. idem, pp. 154; 155. 138 într-un fel separat aşa cum ea este întâlnită şi „denumită" în întoarcerea către ea a Dasein-ului rătăcitor. Ceea ce „iese la iveală" prin ascunderea ascunsului, arunci când Dasein-ul îşi întoarce faţa către secret, aceea este închiderea însăşi, ce se deschide în dispoziţia angoasei, a lipsei de familiaritate etc. însă, ceea ce se deschide poate fi şi des-coperit şi scos din ascundere. Ascunderea refuză deci lui aietheia (adevărul luat în sensul de neascundere) atât ieşirea din ascundere, cât şi privaţiunea (adică: „nu"-ul privativ). In aceiaşi timp, ea deschide pentru aietheia pura negativitate a „nu"-ului negativ, ca ne-adevărul propriu-zis, ce aparţine esenţei adevărului. De aceea, secretul nu este nici propriu-zis închidere, el nu este nici acoperire şi nici doar ascundere. El sălăşluieşte în „cultura" întregului structural al închiderii, al acoperirii şi al ascunderii, guvernând direcţiile rătăcirilor deschiderii, des-coperirii şi scoaterii din ascundere, fiind întâlnit, denumit şi fixat ca atare adică propriu-zis ca „secret" în întoarcerea Dasein-ului către el. Acest întreg structural este de fapt tematizat prin secret şi de aceea secretul la Heidegger nu are nimic de a face cu ceea ce se numeşte de obicei „sondarea secretelor fiinţei" şi nici cu ceea ce se cheamă îndeobşte „mistere". Căci, pentru „însuşirea" iniţierea misterelor se pretind practici şi tehnici aparte şi specifice, în urma cărora pe deasupra se nasc şi se renasc (în aparenţă) „subiecte" noi. La Heidegger, însă, „înţelegerea" secretului nu este decât fixarea închiderii ce, ascunzându-se, tinde să guverneze des-coperirea ca rătăcire, adică o înţelegere realizată de acelaşi Dasein, pe baza aceloraşi capacităţi şi putinţe de a fi, ce sunt de această dată orientate către autenticitate. Şi tocmai fiindcă Dasein-ul este „acelaşi", poate - tot el - să uite secretul. De aceea, cunoaşterea secretului pentru „cel ştiutor", cum se exprimă Heidegger, nu este deloc „eliminarea" închiderii sau a ascunderii, ci chiar o deschidere către şi împotriva ascunderii ascunsului. Apoi: această întoarcere către secret nu provine din nici un act sau gest revelator, ci din „apăsarea pe care o provoacă rătăcirea" şi 139 care de fapt generează din când în când şi „meditaţia asupra fiinţei".31 Omul istoric rătăcitor se află în eroare. Eroarea nu este o greşeală anumită privitoare la cutare şi cutare lucru, ci rătăcirea întreţese de fapt toate modalităţile erorii. Nu este vorba doar de incorectitudinea judecăţilor ori de falsitatea cunoştinţelor, ci, mai degrabă de o degradare a posibilităţilor de a fi ale Dasein-ului. Astfel, tară tematizarea secretului, tară întoarcerea feţei noastre către secret, noi ne privăm atât de şansa aflării noastre în adevăr, cât şi de şansa aflării noastre în libertatea care-i constituie esenţa. De aceea, tematizarea secretului este o condiţie a posibilităţii autenticităţii noastre. Secretul nu poate fi tematizat însă decât prin şi provenind de la întâlnirea lui. Cum altfel am putea noi întâlni secretul decât chiar prin ceea ce în împotmolirile şi apăsările rătăcirii ne împinge să ne întoarcem faţa către el? In nici un caz nu ne întâlnim zi de zi, moment de moment şi pas cu pas cu el. Dimpotrivă, trăim în mijlocul său în aşa fel, încât pas cu pas refuzăm de fapt această întâlnire. Secretul se iveşte în fond în ambiguitatea esenţială a scoaterii din ascundere şi a ascunderii, ambiguitate ce defineşte destinul rătăcirii şi pericolul ce se încheagă prin ea. Cum ambiguitatea esenţială „trimite în secret", tot aşa secretul trimite la esenţa ambiguităţii esenţiale.3 2 Mânat de apăsarea rătăcirii şi de cea a creşterii pericolului, Dasein-ul îşi poate întoarce privirea meditativă către secret. Pătrunzând în esenţa ambiguă a adevărului, Dasein-ul pătrunde înaintând cu faţa întoarsă către secret în esenţa ambiguă a Fiinţei. Ori ambiguitatea esenţei Fiinţei constă chiar în faptul că ea este inseparabilă de Nimic(ul)\ într-adevăr, ceea ce manifestă pentru Dasein apăsarea rătăcirii, cuprinzând fiinţarea în întregul ei, este chiar dispoziţia angoasei, care, rupând familiarităţile cotidianeităţii sale, aşază aflarea lui în lume în 3 1 ibidem. 3 2 Vezi: Martin Heidegger întrebarea privitoare la tehnică, în M.H. Originea operei de artă, op. cit., p. 134. 140 modalitatea existenţială a lipsei de familiaritate şi de stranietate. Nu Nimicul se dezvăluie oare în această dispoziţie?3 3 Care este atunci legătura între rătăcirea, lipsa de familiaritate, secretul şi Nimicul? Iată întrebarea pe care trebuie să ne-o punem şi pe care trebuie să o menţinem susţinut. Oare, nu în împotmolirile esenţiale ale rătăcirii şi nu în apăsările angoasei ne întâlnim noi de fapt cu secretul, adică cu ascunsul ascunderii fiinţării în întregul ei? Nu aceasta ne pune în fond să ne întoarcem faţa către secret? Altfel spus: noi ne întâlnim aici „cu" secretul în primul rând în împotmolirile rătăcirilor noastre, deci propriu-zis nu ca secret, ci doar într-un fel epifenomenal. Secretul ca secret prinde contururi fenomenale proprii doar întorcându-ne faţa către el. Desigur, orientarea căutărilor noastre spre calea rătăcirii şi a împotmolirii este una dintre modalităţile proprii „de acţiune" ale secretului, ce ţine de esenţa lui. Ţine de esenţa secretului că el tinde să se înfăţişeze doar reflexiei şi meditaţiei. Rămâne însă complet nelămurit felul în care această meditaţie se menţine sau nu focalizată pe secret. Căci şi Heidegger s-a „întâlnit" cu „fenomenul" secretului doar pe calea altor parcursuri. Altfel spus: deşi s-a întâlnit la modul cel mai serios cu el, nu s-a confruntat totuşi cu fenomenul secretului. Noi însă ne-am confruntat cum am arătat în capitolul anterior - cu fenomenul secretului nu meditând pur şi simplu despre împotmolirile apăsărilor noastre, ci chiar propriu-zis, în destinul nostru istoric. în tematizarea acestei confruntări, desigur, Heidegger ne este un ajutor extrem de valoros. Totuşi nu putem şti încă cu siguranţă dacă într-adevăr gândirea este sau nu pregătită pentru o asemenea confruntare. Este însă sigur că evitarea acestei confruntări ar fi o eroare a rătăcirii. Căci, într-adevăr, destinul nostru ne-a confruntat în aşa fel cu tematica secretului, încât nu ne este îngăduit s-o tratăm în mod grăbit, încercând să aflăm urgent tot ce se poate cunoaşte despre ea, pentru a o putea abandona apoi cât mai în grabă. Vezi: Martin Heidegger Ce este metafizica?, în: M.H Repere pe drumul gândirii, op. cit., p. 42. 141 Deci: fenomenul secretului??? Trebuie repusă cauza întrebării lui, însă deja în posesia acelui instrumentar conceptual pe care ni 1-a oferit şi ni 1-a asigurat desluşirea meditaţiei heideggeriene. Ce anume din închidere, din acoperire şi din ascundere face posibil ca ele să se asocieze la ceva cum este fenomenul secretului? Evident, fiinţa Dasein-ului este aceea prin care el îşi înţelege intramundaneitatea, fiinţarea intra-mundanâ şi Şinele în aşa fel încât între timp - „producând" secrete, stabileşte şi un contact cu închiderea, acoperirea şi cu ascunderea. Acest contact nu înseamnă pur şi simplu că Dasein-ul „utilizează" ascunderea etc , ci, mai degrabă, faptul că el le elaborează construindu-le. Or, închiderea, acoperirea şi ascunderea construit-elaborată nu sunt altceva decât fenomenul existenţial al secretului. Pentru a putea însă surprinde secretul ca fenomen, este necesar ca el să se manifeste într-un fel sau altul. Doar astfel ne putem într-adevăr întâlni cu el ca atare. însă cum am mai spus secretul se manifestă doar ca fiind închis, acoperit şi ascuns. Ce fel de manifestare este aceasta? „Există" oare aşa ceva? Aparţine însă fenomenologiei faptul că ea nu porneşte de la generalităţi „abstracte", ci din însuşi modul de manifestare a ceva ce este întâlnit în cadrul deschiderii. întrebarea deci trebuie reformulată în felul următor: Cum ne întâlnim noi în genere cu ceva ce, pe parcurs, vom fi apoi nevoiţi să numim „secret"? Această întâlnire trebuie descrisă deopotrivă existenţial şi fenomenologic. Când ne întâlnim cu ceva ce ulterior vom fi nevoiţi să numim „secret", atunci cu siguranţă vom constata la început că acolo „ceva este", dar că el este aşa ceva şi în aşa fel, încât determinarea a „ceea ce" este el este obstrucţionată de obstacole. La început putem considera obstacolele doar ca fiind obişnuite sau doar ca fiind „epistemologice", însă, în căutările noastre ne dăm seama rapid că despre altceva este în fond vorba. Adică, realizăm faptul că obstacolele sunt coerente şi elaborate. Din acest motiv noi chiar putem să ne şi împotmolim în această fază sau la acest nivel: neputând înainta, ne rămâne doar posibilitatea renunţării sau cea a rămânerii insistente în starea pe care ne-a fixat întâlnirea obstacolelor. încercăm deci să cântărim şi să măsurăm obstacolele în speranţa să le găsim o 142 slăbiciune, o crăpătură sau o breşă. însă ceea ce vom constata în loc de aceasta, aceea va fi mai degrabă chiar opunerea rezistentă. Iar ceea ce va conferi rezistenţă acestei opuneri va fi tocmai faptul că în ea ceea ce în fond se opune, aceea lipseşte. Dar, ceea ce lipseşte în acest fel, aceea se ascunde. Şi ascunderea nici nu este altceva decât lipsirea ţesută în opunerea rezistentă a obstacolelor. Căutând-cercetând ceea ce lipseşte, desigur, vom întâmpina o serie de „factori" care deşi se află pe şi în locul celui care lipseşte, totuşi pe baza celor experimentate până acum ni se par deja dubioase, şi care se şi dovedesc a fi doar aparenţe, menite să ne conducă pe căi greşite sau chiar în fundături. Mergând pe urmele aparenţelor, vom constata, însă, că deşi ceea ce se prezintă astfel nu se manifestă, aparenţele au totuşi propria lor coeziune. Ele sunt deci legate unele de altele, numai că doar în calitatea lor de aparenţă. Aici şi acum putem bănui că în căile căutărilor noastre ne-am întâlnit cu ceva ce trebuie numit „secret". Aici şi la început doar aici se poate înfiripa o comprehensiune primară legată de secret Pe baza acestei comprehensiuni, ne situăm iarăşi în faţa unei opţiuni. în primul rând putem tenta des-coperirea sau forţată sau prin „viclenie" a ceea ce ni se prezintă ascunzându-se în coeziunea aparenţelor ca opunerea rezistentă a obstacolelor. Deşi, din cauza obstrucţionărilor multiple, eficienţa des-coperirii forţate poate fi îndoielnică, reuşita ei reprezintă totuşi, cu siguranţă, nimicirea şi desfiinţarea fenomenului secretului. în ceea ce priveşte des-coperirea lui prin viclenie: am văzut că ea presupune pierderea caracterului public al căutătorului şi din acest motiv ea nu este în mod direct valorificabilă teoretic în confruntarea cu fenomenul secretului. A doua cale este, iarăşi, cea a renunţării. Pur şi simplu renunţăm la continuarea căutării păgubitoare şi abandonăm tematizarea fenomenului. A treia posibilitate este însă aşteptarea decisă, chiar dacă la început ea nu poate fi decât aşteptarea a ceva neaşteptat, adică a unei surprize. S-ar putea să ne putem surprinde, dar de obicei şi surpriza se lasă aşteptată. De aceea nu ne rămâne în fond altă posibilitate decât de a revigora calea parcursă până acum. 143 Când această cale este nu părăsită, ci revigorată, atunci realizăm faptul că tot de ce ne-am izbit până acum obstacolul, opunerea rezistenţei, lipsa şi ascunderea ne sunt deja, pe de o parte, separat şi de altundeva, cunoscute şi, pe de altă parte, iese la iveală şi faptul că prezenţa lor concomitentă în calea noastră nu este deloc întâmplătoare, ci, ceea ce a elaborat coeziunea lor nici nu este probabil altceva decât chiar ceea ce ne ţine de atâta timp în aşteptare. Adică tocmai ceea ce am şi numit deja „secret" şi a cărei gândire a obţinut prin aceasta noi şi nesperate „agăţări". Direcţia din care ceva cum sunt obstacolele, opunerea rezistentă şi lipsirea ne sunt deja cunoscute, derivă, în primul rând, din modalităţile deficiente de a fi ale Dasein-ului nostru. Şi separat, modalităţile noastre deñciente de a fi adică cele în care mijloacele şi instrumentele noastre nu funcţionează; ştiinţa şi cunoştinţele noastre nu se dovedesc a fi suficiente; şi nu suntem în măsură să ne realizăm scopurile etc. - ne cutremură, fiecare, familiaritatea, certitudinile şi valabilităţile obişnuinţei noastre intra-mundane. Prin aceasta, deficienţele explicitează separat - acele întreguri ale destinaţiilor pe care le-au deranjat prin deficienţa lor. Ceea ce se manifestă în ele va fi de fapt acest întreg al destinaţiei, la care ele trimit şi pe care ele le des- coperă tocmai prin deficienţa lor. Acum însă pe calea noastră modalităţile deficiente se prezintă pe de o parte împreună (deci nu unul câte unul) şi, pe de altă parte, în aşa fel încât trimiterile lor sunt şi rămân de fapt doar reciproce. Adică: în fenomenul secretului, întregul destinaţiei la care trimite conexiunea modalităţilor deficiente este doar ascunderea. Nu cel sau ceea ce se ascunde! Ceea ce se arată ascunzându-se poate rămâne în ascundere doar cu condiţia ca traseele căutărilor sale să fie şi să rămână ţinute şi destinate în aşteptarea nedeterminată a modalităţilor deficiente. Adică: dacă ascunderea trimite către ceea ce se ascunde doar şi exclusiv în forma modalităţilor deficiente. Ele prezintă, ce-i drept, într-o sclipire, şi ceea ce se ascunde, însă numai în felul retragerii de sine. Şi filosofía cunoaşte însă de mult „conceptele" modalităţilor deficiente (eşecul falsităţii; opunerea rezistentă a „obiectului" [Gegenstand] etc.). Nu avem aici spaţiu pentru analiza istorică, de sens şi de 144 semnificaţie a acestor concepte. Mai degrabă este necesar ca, gândind deja împreună cu aceste două tipuri de „familiaritate", să vedem ce anume face posibil ca ele să se raporteze unele la altele în aşa fel încât să constituie tocmai ceea ce a trebuit să numim ascundere prin retragerea de sine. în acest scop va trebui acum să regândim termenii parcursului. Obstacolul, ivindu-se în calea noastră, ne deranjează înaintarea, obligându-ne la schimbarea direcţiei, la modificarea vitezei de înaintare sau chiar la oprire. El ne obligă să avem în vedere nu doar pentru ceea ce am pornit la drum, şi nici numai drumul însuşi, dar şi obstacolul. Obstacolul iese deci în faţă adică la lumină ca fiind în primul rând o deficienţă a aflării pe drum, dar care în acelaşi timp trimite atât către „ceea ce" al drumului, cât şi la drumul însuşi. El trimite însă şi către călător: îl solicită, îl chestionează, adică îl dinamizează. Călătorul aflat înaintea unui obstacol începe să se gândească, să-şi adune şi să-şi desfăşoare forţele. în aceasta, obstacolul reiese iarăşi în faţa luminii, ca fiind ceva insistent, ce trebuie determinat în „ceea ce" al lui pentru a putea adopta o poziţie şi o atitudine corespunzătoare faţă de el. Astfel însă se estompează atât caracterul de obstacol al obstacolului, cât şi drumul, şi finalitatea lui şi în focarul interesului se va aşeza chiar ceea ce ne obstrucţionează. Adică, ceea ce ne obstrucţionează va deveni ţinta cunoaşterii deci a unui alt mod de a fi care şi ea are propriile sale dificultăţi şi fundături. Scoţând deci la iveală toate „elementele" călătoriei, obstacolul trimite pe de o parte la ceea ce obstrucţionează, dar astfel, pe de altă parte, el şi deturnează calea iniţială a Dasein-ului. Deturnarea nu este o deficienţă a obstacolului, ci chiar sensul său propriu. Obstacolul deschide de aceea calea altor întâlniri, rară însă să închidă ci doar să estompeze finalitatea şi modalitatea drumului. Desigur între timp el nu încetează a fi o modalitate deficientă a călătoriei. Totuşi, doar în această des-coperire bifurcată a obstacolului se deschide posibilitatea de a ne întâlni într-adevăr cu opunerea rezistentă. Opunerea rezistentă este şi ea o modalitate deficientă a aflării pe drum, cu care în aparenţă ne-am putea întâlni chiar şi înaintea 145 obstacolelor. (Drumul stă în faţă, ca „distanţă" ce trebuie „făcută" etc.) Totuşi doar în interiorul deschiderii şi des-coperirii obstacolului ne putem întâlni propriu-zis cu opunerea rezistentă. în rezistenţa care se prezintă „separat" şi independent de obstacol, chiar opunerea rămâne de nesurprins. Drumul are lungime, corpurile au greutate etc. prin „starea" şi nu prin o-pune-rea (ce înseamnă „a sta contra") lor. Doar ceva ce este deschis şi este des-coperit deja ca fiind obstacol se poate opune cu adevărat şi în mod real. Şi doar fiindcă în deschiderea şi des-coperirea obstacolului, ceea ce obstrucţionează devine ceva ce stă în faţă în mod insistent, tocmai de aceea ne putem întâlni în cadrul des-coperirii cu ceva ce opune rezistenţă. însă, în înţelegerea întâlnirii obstacolului se află totuşi totdeauna şi fixarea şi considerarea lui din perspectiva posibilităţii depăşirii lui. Or, ceea ce în opunerea rezistentă devine în primul rând îndoielnic, aceea este chiar posibilitatea depăşirii ei. Atunci însă, speranţa îndoielii nu mai poate proveni din ceea ce opune rezistenţă, ci doar pornind de la cel care stă faţă-n faţă cu cea ce i se opune lui. Deci în sensul său propriu, opunerea rezistentă re-trimite în primul rând la călătorul evidenţiat în întregimea Sinelui său: dacă el este sau nu în măsură să învingă obstacolul care i se opune în mod rezistent. Aceasta nu înseamnă doar faptul că Şinele devine problematic printr-o întrebare ce i-a fost adresată. Căci dacă ne gândim mai bine Şinele însuşi este acela care a provocat întrebarea chiar prin asumarea drumului său, deci el însuşi este în fond acela care îşi problematizează modurile sale de a fi. Dar, ce poate întreba Şinele de la sine însuşi, atunci când el se întreabă mobilizat de ceva ce îi opune rezistenţă? Desigur, nu că el este sau cine este. Ci doar faptul dacă acel mod al prezenţei sale, în care el este de faţă, este sau nu autentic ori propriu-zis? Deci dacă el corespunde oare obstacolului ce opune rezistenţă? Direcţia întrebării Dasein-ului Sinelui problematic este de aceea, în fond, lipsal în ea, ceea ce lipseşte opune rezistenţă, iar cine întreabă este problematic. Lipsa nu-i ceva ce „nu este". Lipsa este ne-prezenţa în aşteptările Dasein-ului problematic. Ceea ce lipseşte desigur nu este prezent şi desigur prezenţa lui este aşteptată, însă, condiţia propriu-zisă a acestei aşteptări este totuşi opunerea rezistenţei. Şi asta 146 nu fiindcă lipsirea ar fi „o formă" a opunerii rezistenţei, adică ea se opune astfel, încât, căutând, acolo unde căutăm, ceva nu este prezent. Căci în fond nici aceasta nu pune decât întrebarea dacă cel care caută, caută oare la locul potrivit. Ci fiindcă pentru ieşirea la iveală a lipsirii a absenţei este necesară estomparea şi pălirea rezistenţei opunerii. Ceea ce opune rezistenţă în lipsire devine şi trebuie să devină şi el problematic. Adică: în întrebarea Dasein-ului problematic, lipsa face manifest oponentul rezistent chiar în felul lipsirii. Doar prin estomparea opoziţiei rezistente se deschide orizontul către ceea ce lipseşte.3 4 Ceea ce lipseşte nu este totuşi prezent. Lipsa nu este însă singura modalitate a non-prezenţei. în fond „a fi prezent" nu înseamnă pur şi simplu a figura în inventarul „universului". De lipsit, lipseşte doar acela la a cărui prezenţă într-un fel ne aşteptăm, însă nu are loc. în această măsură şi numai în acest fel lipsirea îl manifestă şi pe cel ce lipseşte. Doar de aceea se poate umple golul lipsirii, fiindcă îl prefigurăm şi pe cel ce lipseşte. • în lipsă se strâng deci laolaltă atât obstacolul, cât şi opunerea rezistentă, şi aceasta se realizează pe deasupra în forma sa extremă, în care ceea ce ne obstrucţionează opunând rezistenţă, acela nici nu este prezent. în „locul" său nu se află deocamdată nimic, în jurul său însă se află îngrămădită opunerea de nepătruns a obstacolului. Astfel însă lipsa se difuzionează în opunerea de rezistenţă obstacolului, cuprinzând toate elementele şi toţi factorii aflării pe drum. Numai că lipsa spre deosebire de obstacol şi de opunerea rezistenţei nu mai poate fi, nici măcar în principiu, ocolită, depăşită sau învinsă. Lipsa poate fi doar umplută. De aceea, ea nici nu este punctul final, ci numai ultima bifurcaţie a acestei călătorii. Din acest motiv poate ea într-adevăr strânge laolaltă tot ceea ce am întâlnit până acum pe acest drum. Ceea ce se manifestă în lipsă absentează, adică lipseşte. în Jocul" lui se află doar golul lipsei sale, însă în aşa fel încât difuzionându-se ea trimite la întregul legăturilor sale cu celelalte modalităţi 3 4 Astfel trebuie interpretate spusele lui Aristotel şi cele ale Iui Heidegger despre rSteresis", adică despre privaţiune ca fiind şi ea eidos, deci aspect 147 deficiente. Or, întregul trimiterilor conexiunilor modalităţilor deficiente adică acel întreg al destinaţiei lor (Bewandtnisganzheit) este chiar ascunderea. De aceea: ascunderea este lipsa des-coperită în întregul trimiterilor sale, tocmai în conexiunea modurilor deficiente. Şi doar în „interiorul" lipsei şi nu în cel al obstacolului ori al opunerii rezistenţei ne putem întâlni într-adevăr cu ceva cum este ascunderea. Căci ceea ce este des-coperit prin întâlnirea ascunderii nu este - iarăşi ceea ce se ascunde, ci chiar modalitatea lipsirii. Adică devine clar că ceea ce lipseşte, aceia lipseşte tocmai ascunzându-se şi că acesta este motivul pentru care lipsa lui este atât de încăpăţânată. Legătura descrierii de mai sus cu descrierea anterioară a fenomenului secretului este evidentă: secretul se manifestă pentru prima oară atunci şi acolo, unde şi când, modalităţile deficiente ale aflării pe drum a Dasein-ului se strâng laolaltă, adică în lipsă. De aceea va trebui să avansăm în comprehensiunea fenomenului secretului legând de acum înainte aceste două descrieri. Lipsa este - potrivit esenţei sale - steresis, adică privaţiune.35 Deci, un „nu" privativ, care îl arată (eidos) în aşa fel pe cel ce lipseşte, încât îi refuză prezenţa. Ea îi refuză, ce-i drept, prezenţa, însă nu o exclude. Dimpotrivă, ea chiar arată ce anume lipseşte. Difuzionându-se, lipsa deschide însă şi adâncurile unui orizont în care poate avea loc nu doar refuzul, dar chiar şi excluderea prezenţei. Secretul este tocmai excluderea prezenţei a ceea ce lipseşte. El refuză deci prezenţei chiar şi „nu"-ul privativ. Prin aceasta el umple orizontul lipsei prin închizătoare asigurătorii. în aceste închizătoare asigurătorii se prezintă secretul de fapt ca secret şi doar acum trebuie numită drept secret lipsa cu care ne-am întâlnit confruntându-ne. Căci ceea ce lipseşte aici, aceea nu se prezintă decât în contextul reciproc al închizătoarelor asigurătorii. De aceea, închizătoarele asigurătorii nici nu sunt obstacole „mai mari" sau mai rezistente, ci obstrucţii construite interconectat care se manifestă în des-coperirea modalităţii lipsei, adică în ascundere. . Vezi şî prelegerea lui Heidegger Despre esenţa şi conceptul lui <$>YZ1Z la Aristotel, Fizica B, 1, în M.H. Repere pe drumul gândirii, op. c i t , pp. 266-269. La problema „lipsei" vom reveni şi într-un capitol ulterior. 148 in interconexiunea lor, închizătoarele asigurătorii trimit însă nu numai la co-apartenenţa lor, dar şi la acel „proiect" pe baza şi în sensul căruia ele se strâng în fond laolaltă. Ori am văzut că, de fapt, proiectul care se arată în orizontul lipsei prin conexiunea închiză- toarelor asigurătorii este tocmai sustragerea de sine. Ascunderea, ca sustragere de sine în lipsă, este de aceea pozitivitatea „nu"-urilor privative, dar iarăşi cum am văzut adineauri şi a celor negative. Să nu uităm că toate acestea se „desfăşoară" şi se „încheagă" deocamdată doar în întrebarea Dasein-ului problematic, întrebare a cărei natură a fost şi este stabilită de către lipsa fixată ca ascundere. Aici se deschide de aceea şi posibilitatea ca Dasein-ul problematic să-şi orienteze întrebarea nu numai către ceea ce se ascunde, ci şi către ceea ce a prescris proiectul conexiunii de nepătruns al închizătoarelor asigurătorii. Prin aceasta, Dasein-ul problematic se va întreba de fapt iarăşi despre felul prezenţei sale, luminându-şi încă o dată propriul său caracter de Dasein. Cu aceasta se iveşte însă şi posibilitatea ca Dasein-ul să întrezărească în proiectul închiză- toarelor interconectate un alt Dasein, ca fiind proiectant ascuns. Şi doar aici şi acum se luminează şi se întrezăreşte de fapt fenomenul secretului, ca fiind un „raport" existenţial aparte între Dasein-uri. Este vorba deci de Dasein-uri diferite aflate în raporturi polarizate. De aceea, pentru a putea surprinde şi descrie întregul fenomenului secretului, este necesar să străbatem calea lui şi din direcţia opusă a Celuilalt (Dasein). A parcurge şi a descrie această cale care şi ea se varsă, din direcţie opusă, în orizontul lipsei şi absenţei este o sarcină şi mai dificilă şi complicată. Căci ea presupune ca noi înşine să ne aşezăm pe calea secretizării. însă, cine secretizează, acela nu poate publica „descrieri" despre ea. Dar fără această descriere, şi descrierea fenomenului secretului ar rămâne în mod inevitabil incompletă şi chiar de-a dreptul trunchiată. Ce ar putea sta, totuşi, la baza acestei descrieri? în primul rând credem că analizele şi cercetările noastre de până acum şi din capitolele anterioare sunt în măsură să ne ofere deja suficiente temeiuri pentru o comprehensiune preliminară articulată a feno- menului. Acestea trebuie însă completate acum şi cu acele aspecte 149 existenţiale majore care fundamentează şi însoţesc orice experienţă autentică a gândirii. Este vorba despre faptul simplu şi esenţial - că în fond fiecare dintre noi are ceva de ascuns, pe care îl şi ascunde! Ar fi greşit, şi inautentic, să eliminăm din meditaţia despre secret cele experimentate în acest fel. Cel care secretizează - „produce" secrete este şi el Dasein. El înţelege deci lumea, aflarea sa intra-mundană, cât şi pe sine, în modul de a fi al secretului ca fiind chiar propriul său mod de a fi. De aceea secretul i se prezintă în primul rând ca o fiinţare intra-mundană posibilă, mai precis ca fiind un instrument posibil. Numai că secretul nu este de fapt niciodată un instrument aflat oricând la îndemână pentru a fi mânuit, ci unul care trebuie tocmai fiindcă este secret construit şi elaborat, re-construit şi re-elaborat de fiecare dată din nou. Acum iese la iveală faptul că în fond secretul nici nu e un instrument, ci este o metodă, care trebuie propriu-zis elaborată şi nu pur şi simplu confecţionată. Inutil culege secretizantul „informaţii despre secret", inutil studiază el „literatura" secretului, cu aceasta încă nu şi-a asigurat nici pe departe „instrumentul" de secret. în fond, „a culege informaţii" şi a „studia" secretul nu înseamnă decât în parte parcurgerea acelui drum pe care l-am descris mai sus, şi care cum am văzut se împotmoleşte înecându-se în lipsă. Totuşi, secretizantul trebuie într-un fel sau altul să şi parcurgă acest drum pentru a putea asigura repere pentru metoda lui. Secretizantul dobândeşte astfel o dublă calitate, căci tot el va fi acela care „urmăreşte" fenomenul secretului, cât şi acela care ecretizează. El des-coperă, deci, în mod efectiv şi deja în momentul iniţial al secretizării, acea posibilitate de a fi a celuilalt Dasein, în care el scrutează şi urmăreşte secretul. Celălalt Dasein i se deschide deci secretizantului deja la începutul „procesului", şi cu aceasta, aici se şi manifestă, de Ia început, fenomenul unitar al secretului. Nici secretizantul nu dispune însă în mod curent de această viziune asupra orizontului unitar al secretului. El îşi pierde imediat aparenta lui dublă calitate împreună cu începutul secretizării. Vom vedea mai târziu în ce constă în fond caracterul aparent al acestei „duble calităţi". Aici este suficient să notăm faptul că, dacă pe parcursul secretizării se cer noi „informaţii" etc., atunci secretizantul 150 trebuie să-şi redobândească şi să-şi repiardă apoi de fiecare dată, dubla lui calitate. în orice caz, situaţia secretizantului, în raport cu fenomenul secretului, pare a fi una privilegiată, căci el dispune în aparenţă totdeauna de posibilitatea dobândirii viziunii unitare asupra fenomenului. Aceasta nu înseamnă decât faptul că, înţelegându-se pe sine ca fiind secretizant, el înţelege şi interpretează deja şi pe celălalt Dasein, ca fiind un posibil opozant polarizat, ale cărei căutări trebuie şi pot fi dirijate în orizontul conexiunilor modalităţilor deficiente, adică în orizontul lipsei. Interdicţiile, măştile, tăcerea cuprinsă ca angajament în jurămintele secrete etc. nu sunt decât feluri în care de fapt sunt determinate tocmai modalităţile lipsirii, adică modalităţile ascunderii. Sub acest aspect, secretul este chiar metoda prin care secretizantul se înţelege şi se interpretează pe sine ca posedând posibilitatea adică puterea de a dispune, în întregul lor, asupra modalităţilor căutărilor unui alt Dasein. Secretul prezintă astfel Şinele secretizantului ca fiind chiar de el însuşi - îm-puternicit, şi de aceea, el adică secretul va focaliza întregul Dasein-ului său. Prin aceasta, secretul se difitzionează în întregul Sinelui Dasein-ului secretizant. Desigur, nu întregul Sinelui se va secretiza, ci secretul va focaliza întregimea Sinelui. Iradiindu-se asupra întregimii Sinelui, secretizarea pune însă în pericol secretul. Căci ea îl îndeamnă şi îl împinge pe Dasein-ul, al cărui întreg îl focalizează, să-şi „poarte" secretizarea adică să manifesteze şi să arate faptul că „are" secret în mai toate gesturile sale. Pentru contracararea acestui îndemn, secretizantul trebuie de aceea să-şi secretizeze chiar şi propria-i secretizare. Desigur, nu raţă de Şinele Iui, ci faţă de celălalt. Aceasta înseamnă însă în acelaşi timp şi faptul că secretizarea, ca un mod de a fi al Dasein-ului, impregnează şi condensează şi restul modalităţilor şi posibilităţilor sale de a li. Adică, tot restul modalităţilor şi posibilităţilor de a fi sunt realizate în lumina, prin filtrul sau în raport cu secretizarea. Dacă secretizantul nu realizează sau omite acest aspect, atunci el pune în pericol secretul şi, prin aceasta, periclitează propriul său mod de a fi. Secretul are însă cum am mai spus într-un alt capitol şi un „ceea ce". Adică, ceea ce este secretizat. Aceasta poate fi o fiinţare 151 care nu are caracteristicile de a fi ale Dasein-uiui (obiectul unei descoperiri etc.) sau o modalitate de a fi a lui (o cunoştinţă, o faptă, un proiect etc.). In orice caz: ceea ce este secret, se află într-un fel deja în deschis şi într-un fel este deja şi des-coperit. Adică: se află în neascundere. Aceasta este apoi închisă, acoperită şi ascunsă de către secretizare pornind de la modul şi felul în care des-coperitul se arată şi se manifestă. Pornind de la acest mod, obţine secretizantul acele trimiteri care-i arată orizontul posibil al conexiunii destinaţiilor des- coperitului şi pe baza cărora el îl aşază în întregul destinaţiei sale. Acest întreg al destinaţiei des-coperitului este înţeles şi interpretat de fiecare dată pe fundalul acelei deschideri şi des-coperiri, care este propriu Sinelui Dasein-ului. Pe această bază „se decide" secretizarea. însă secretul poate fi un mod de a fi al Dasein-ului şi poate condensa şi restul posibilităţilor sale de a fi, doar cu condiţia ca el să se nască pe bazele modalităţilor deschiderii şi des-coperirii Sinelui Dasein-ului. Ca existenţial, secretizarea poartă în sine înţelegerea şi interpretarea „valorizantă" a acestui „ceea ce" al secretului, şi această înţelegere şi interpretare şi nu caracteristicile pur obiectuale ale lui „ceea ce" va hotărî de fiecare dată asupra secretizării. Deschiderea Dasein-ului este deschiderea lumii, a situării intramundane.şi a Sinelui. In deschiderea lui, Dasein-ul se des-coperă ca ,fiinţare împreună* (Mittsein) cu alţii. Una dintre modalităţile fiinţării împreună este cea de a fi împotrivă, adică de a fi în opunere, în opoziţie. Secretizantul surprinde, prinde şi fixează opunerea ca un mod de a fi împreună în lume a Dasein-ilor, deci ca fiind împotrivă. Deschiderea şi des-coperirea fiinţării împotrivă este acea modalitate în care este prins şi fixat acel „ceea ce" al secretizării. Tot aici „soseşte" însă - cum am văzut şi tentativa dez-văluirii secretului ca fiind o posibilitate şi un mod de a fi al Dasein-ului situat în şi prin opunere. Dar tot aici se aşază şi secretizarea însăşi, ca un mod posibil de a fi, de care dispune ca o posibilitate şi Dasein-ul opus, dar pe care secretizantul îl cunoaşte deja, ca fiind propriul său mod de a fi împotrivă. Dasein-ul situat împotrivă îl ameninţă deci pe cel secretizant prin două moduri posibile de a fi: ca tinzând către dezvăluirea secretului şi între timp ca posibil secretizant De aceea, pe baza situaţiei sale 152 privilegiate, atunci când îşi elaborează metoda secretizării sale. secretizantul poate şi are deja în vedere faptul că el „construieşte" ceva în care alţii trebuie că se vor împotmoli, dar în care şi el însuşi se va putea înfunda atunci când şi dacă şi Dasein-ul opus îşi realizează, surprinde şi fixează propria sa opunere. Din această cauză, Dasein-ul secretizant va „vedea" şi va „mirosi" de fapt în orice opoziţie secrete posibile. 3 6 Secretul este deci revenind metodă. Adică el este acel mod de a fi al Dasein-ului secretizant în şi prin elaborarea căruia el trimite căile căutărilor celuilalt Dasein des-coperit în virtutea opunerii sale pe traseul modalităţilor lor deficiente, în care ele se „varsă" în acea lipsă în care prin ascundere i se refuză prezenţei a „ceea ce" este secret, chiar şi „nu"-ul privativ. Acesta este fenomenul secretului, aşa cum se prezintă şi se arată adică în care el este luminat din unghiul de vedere al Dasein-ului secretizant. întrebarea care se ridică acum este dacă acesta este într-adevăr întreg fenomenul secretului? în mod cert, acesta nu mai este acel fenomen trunchiat al secretului care ni s-a arătat la capătul căilor Dasein-ului care „căuta" secretul, ci unul în care ni se relevă şi unitatea fenomenului. Numai că nu putem şti dacă această unitate nu ne este cumva înfăţişată ca iparenţă? Nu poate fi vorba evident despre faptul că această aparenţă ne-ar prezenta unitar ceva ce în fond nu este unitar. Ne prezintă ea oare într-adevăr întreaga unitate a fenomenului? Trebuie de la început precizat că această întrebare şi această îndoială nu provin dintr-o problematizare generală despre „posibilitatea aparenţelor", ci din ceva ce s-a şi ridicat deja pe parcursul analizelor noastre, însă nu a putut fi examinat. Pentru această examinare, meditaţia trebuie iarăşi să-şi schimbe calea. Nici până acum nu a făcut de fapt altceva decât şi-a schimbat căile şi rolurile. Adică s-a transpus ori în posibilitatea de a fi a Dasein-ului care, căutând, întâlnea „secretul", ori în cea a secretizantului. Trebuie să atragem aici atenţia asupra corespondenţei care există între structura categorială şi cea existenţială a secretului. Cum fără „ghidaj" categorial această structură existenţială nici nu putea fi deschisă, tot aşa, nici orizonturile categoriale ale secretului nu puteau fi deschise mai departe fără un „ghidaj" fenomenologicoexistenţial. 153 Problema că însăşi posibilitatea acestei schimbări de roluri rezidă în faptul că cel care meditează este el însuşi Dasein, şi prin urmare atât „căutarea secretelor", cât şi secretizarea sunt moduri posibile de a fi ce-i sunt tot atât de proprii fiinţării sale, cum este meditaţia, abia s-a ridicat... Cel care a meditat a meditat deci şi până acum de fapt şi despre el însuşi, numai că în aşa fel, ca şi cum el ar putea rămâne în afara mizei jocului, prefacându-se într-un soi de „suflet impersonal" şi general al „adevărului". însă, în realitate cum am mai spus în treacăt - noi numai de aceea putem să traversăm meditând - de exemplu, căile Dasein-ului secretizant, fiindcă noi înşine avem secrete. Niciodată nu meditează, în realitate, „despre secret", vreun subiect independent, universal, nepărtinitor şi lipsit de păcate. Făcând abstracţie de acest aspect fundamental, meditaţia rămâne însă nu numai nesinceră, dar şi falsă şi aparentă. Desigur, gândirea meditativă „îl scoate" pe cel ce meditează din temele meditaţiei sale şi îl aşază într-un fel şi deasupra lor. Din păcate însă, printr-un artificiu, de regulă se omite reaşezarea lui... Secretul este însă o temă într-atât sui generis filosofică, încât pretinde în mod explicit şi apăsat acea seriozitate, ca cel ce meditează să fie şi el prins în orizontul gândirii, pentru a se putea orienta în hăţişurile tematicii sale. însă, ceea ce de obicei este omis în meditaţie în mod aparent paradoxal are loc zi de zi în cotidian. Oamenii pot convieţui în fond cu secretele nu doar din simplul motiv că ele îi domină, ci şi fiindcă ei ca purtători ai propriilor secrete, mici sau mari se află deja într-un raport de cvasi-intimitate cu secretul. Şi chiar din acest motiv ei omit, de regulă, tematizarea secretului. Căci el le este deja într-un fel totdeauna cunoscut. Insă apelul psiho-sociologic ori juridic la „respectarea reciprocă" a secretelor37 nu face decât să disperseze şi să dilueze chiar acel apel fundamental, care solicită nu numai implicarea, dar şi includerea meditatorului ca fiind el însuşi purtător de secrete în orizontul tematizărilor sale. In fond, de aceea este nevoie de 37 Vezi: Georg Simmel Das Geheimnis und die geheime Gesellschaft in G.S. Soziologie, Leipzig, 1908 §i Angyal Pál A titok védelme anyagi és alaki büntetőjogunkban, Budapest, 1910. 154 meditaţie, ca ea să problematizeze acest raport care rămâne, în ciuda deficienţelor sale, unul de cvasi-intimitate cu secretul, şi nu pentru a facilita fuga Dasein-ului de tematizarea lui. Doar meditaţia care se clădeşte pe asemenea fundamente poate ajunge într-adevăr în situaţia de a se aşeza în primul rând în modalitatea existenţială a întâlnirii şi a căutării secretului şi, în ai doilea rând, în cea a secretizantului, şi numai ea poate ridica apoi, în al treilea rând, îndoiala că, totuşi, cele ce au fost experimentate pe aceste parcursuri nu constituie, poate, întreaga unitate a fenomenului lui. Dar ce am experimentat noi de fapt până acum? Am văzut că, la un loc şi la un moment dat, pe calea Dasein-ului care pe parcursul căutărilor sale s-a întâlnit cu secretul, s-a ivit acea posibilitate ca el ori să spargă, ori să încerce prin viclenie şi căi subterane să ajungă în posesia acelui „ceea ce" al lui. însă, deoarece meditaţia deşi devine într-un fel firesc, aproape, tovarăşul de drum al Dasein-ului care caută des-coperirea secretului este totuşi „doar" meditaţie, a trebuit atunci să părăsim sau să lăsăm închisă această cale, ca nefiind o cale a meditaţiei. Numai că, meditând despre secret, noi medităm şi despre Dasein-ul care caută des-coperirea secretului. Pentru el însă, căile spargerii prin forţă şi cele subterane sunt posibilităţi reale. El deci poate şi realiza aceste posibilităţi, noi însă putem înţelege această modalitate a lui de a fi, doar cu condiţia de a strânge laolaltă cunoştinţele noastre dobândite până acum împreună cu interpretarea propriilor noastre secrete intime. Cum am mai spus: pătrunderea prin forţă în secret înseamnă nu doar spargerea, dar şi distrugerea şi desfiinţarea lui ca secret. Ce altceva înseamnă însă penetrarea prin viclenie şi prin căi subterane în secret, decât faptul de a opune secretului însuşi metoda secretuluiVA Deci faptul că Dasein-ul, care întâlnea căutând secretul, devine el însuşi Dasein secretizant!!! Ce va fi însă acum în primul rând şi cu precădere acel „ceea ce" al secretului? Evident, el va fi chiar acest mod de a fi al Dasein-ului. Astfel, secretizanţii ajung însă în situaţia în care modalităţile lor de a fi nu mai sunt doar alte modalităţi posibile ale propriului lor Dasein, ci şi modul de a fi al „unui" alt Dasein. Ei aici se „holbează" deci unul la celălalt doar în pura lor familiaritate cu metoda secretului, fără a se putea însă „vedea" în mod efectiv. Aici 155 secretul nu se repetă şi nici nu se replică, ci se extinde. Re-elaborând existenţial metoda secretului, secretizanţii ajung de fapt în capcana vectorilor lui categoriali, care îi cuprinde extinzându-se. Când Dasein-ul, care, întâlnindu-1, caută secretul, trece, la rândul său, şi el pe calea secretizării, atunci cu aceasta el totodată părăseşte acel drum ale cărui traiectorie, parcurs şi modalitate i-au fost prescrise de către secretizantul opus. Cu aceasta însă el dispare din câmpul de vizibilitate al celuilalt. Totodată aici dispare şi posibilitatea întrevederii întregului fenomen al secretului din perspectiva secretizantului oricare ar fi el şi tot aici se adevereşte şi caracterul aparent al acelei unităţi a fenomenului, care se manifesta din perspectiva secretizantului. Inutil prevede secretizantul secretul ca fiind un posibil mod de a fi al Dasein-ului opus, când acesta se apucă într-adevăr de elaborarea lui deci când secretul se extinde atunci el dispare din orizontul lui de vizibilitate. Iar meditaţia despre secret se dovedeşte a fi într-adevăr emancipatoare doar atunci, când şi dacă, ea arată nu numai în ceea ce constă puterea şi dominaţia secretului, dar şi limitele acestei puteri. Căci fenomenului întreg-unitar al secretului îi aparţine şi posibilitatea observării şi a trădării sale secrete. îi aparţine însă în aşa fel, încât inutil le prevede secretizantul, căci nu posedă nici o putere de dispunere asupra lui. Deci nu „tehnic", ci existenţial pierde el fenomenul secretului, chiar dacă după caz păstrarea secretului îi ,reuşeşte". Căci oricare fenomen originar al secretului, ca mod de a fi al Dasein-ului, poartă în sine de la început ca pe o tendinţă vectorială această posibilitate. Secretul este, de aceea, un atare mod de a fi al Dasein-ului (în) care (el) se poate întoarce împotriva lui însuşi. în el deci Dasein-ul se poate pierde, dacă nu altfel, în felul că renunţând la meditaţie, pe baza micilor sale secrete devine un favorizant al extinderii crescătoare a secretului. Scoaterea la iveală a întregului fenomen unitar al secretului nu poate proveni decât pornind de la meditaţie. în destinul său istoric, omul se confruntă cu fenomenul secretului prin formele sale derivate (fenomenul trunchiat şi cel aparent unitar al secretului). Pornind pe urmele acestor forme, se adevereşte însă şi faptul că, pentru scoaterea la iveală a întregului fenomen unitar ai secretului, Dasein-ul care 156 meditează este nevoit să se implice şi să se includă pe el însuşi în meditaţie. Şi asta nu ca o „cerinţă metodologică", ci ca pe o cale a meditaţiei, ce se deschide chiar pornind din direcţia Dasein-ului care meditează. în sens condensat şi în fond, „a medita" nici nu înseamnă altceva decât îngrijirea cugetătoare a aceluia care prin decizie şi efort gândeşte despre ceva. Aceasta însă nu înseamnă deloc faptul că, meditând „despre" secret, cel care gândeşte devine „iniţiat" în secrete şi nici faptul că acum el ar trebui să-şi „mărturisească" toate secretele sale intime. Dar trebuie „să vadă" că el nu este doar un element rezultant, ci chiar o cale a temei meditaţiei sale. Atât meditând, cât şi ca secretizant efectiv şi posibil. 3 8 Fără a se „prinde" în propria sa întrebare, cel care meditează se întâlneşte şi se confruntă doar cu fenomenul trunchiat al secretului. Iar Dasein-ul secretizant va privi orice alteritate din lumea prezenţei sale drept opoziţie şi secret posibil. în fond viziunea comploturilor cosmice, atotputernice şi ameninţătoare nu este decât viziunea secretizantului asupra lumii. Mergând pe căile tematizării închiderii, acoperirii şi ascunderii, Heidegger a ajuns la cuvântul secretului (das Geheimnis). Acum putem vedea şi faptul că ceea ce el gândeşte în acest cuvânt este fenomenul trunchiat al secretului. Numindu-1 „secret", el va desemna şi va realiza deschiderea ascunderii însăşi, în rătăcirea ce guvernează în lipsa fiinţării ca întreg des-coperirea şi acoperirea fiinţărilor. 3 8 Exigenţa psihanalitică, ca medicul în devenire să fie el însuşi şi pacient al analizei, nu este decât o expresie oarecum de suprafaţă a acestei pretenţii existenţiale profunde în raport cu orice meditaţie autentică. De aceea, Heidegger este mult mai adânc atunci când fixează ca o trăsătură a întrebării metafizice faptul că „cel ce întreabă este prins ca atare în întrebare". în orice caz, interogaţia nu trebuie să închidă în faţa secretului posibilitatea ca întrebarea lui să vizeze fiinţarea în întregul ei. 157 Excurs: Nimicul, Secretul şi Misterul Martin Heidegger a ajuns la tematica Nimicului deja în Sein und Zeit. în special analizele sale despre dispoziţia angoasei, despre fenomenul vinei şi cele despre moarte l-au condus atunci aici. Cu puţin timp după apariţia cărţii spre nedumerirea multora el reia şi gândeşte mai departe problema. Astfel devine Nimicul tema centrală a conferinţei Ce este metafizica? (1929). Orice întrebare metafizică este un act al interogării ce dispune de o dublă caracteristică. Pe de o parte ea îmbrăţişează întregul problematicii metafizicii şi vizează fiinţarea în întregul ei, pe de altă parte, ea nu poate fi pusă decât în aşa fel, încât cel care întreabă este şi el prins ca atare în întrebare.39 Fiinţarea, ca fiinţare în întregul ei, nu poate fi însă surprinsă decât trecând dincolo de fiinţare, iar această „trecere" se realizează chiar în întrebarea privitoare la Nimic. De aceea devine Nimicul în modul cel mai natural „ţinta" interogaţiei metafizice. Cum poate fi însă „surprins" Nimicul? Evident, doar în şi prin ceva în care el se deschide şi se dezvăluie. Astfel ajunge în centrul analizelor dispoziţia angoasei (die Angst) în care cum am mai spus se află închisă deschiderea Nimicului. în angoasa care cuprinde fiinţarea în întregul ei, ni se revelează şi ni se relevă de fapt Nimicul. Nimicul (das Nichts) este totuşi ceva străin fiinţării. El poartă un Nu (das Nicht), din care originează şi în care se înrădăcinează nu-ul negaţiei. „Nu-ul nu se naşte prin negare, ci negarea se întemeiază pe acel nu, care provine din nimicmcirea proprie Nimicului." (s.n.) 4 0 Nu-ul negării provine deci din acel Nu originar, ce provine din ceea ce este propriu Nimicului, şi de aceea orice negare este un contact mediat cu Nimicul care nimicnicind o fundamentează. Totuşi, nu urmărind derivaţiile provenienţei negării concepute ca o operaţie a gândirii, ci mai degrabă experienţa dispoziţională şi „îndârjirea 3 9 Vezi: Martin Heidegger Ce este metafizica?, op. cit-, p. 33. * idem, p. 45. 158 acţiunii potrivnice", ..neînduplecarea interdicţiei" şi suferinţa refuzului sunt acelea prin care noi putem înţelege mai autentic nimicnicirea proprie Nimicului. Şi acestea stau mărturie faptului că, în fiinţa lui, Dasein-ul se raportează totdeauna la Nimic, chiar dacă această raportare rămâne fără înţelegerea deschiderii angoasei închisă. într-un capitol al studiului Despre esenţa adevărului, Heidegger gândeşte mai departe tară trimiteri exprese la „tematica" Nimicului Nu-u\. în aceasta el se serveşte de o distincţie care ne este şi ea deja cunoscută din Sein und Zeit. Este vorba de distincţia dintre nu-u\ negativ şi cel privativ (steresis). Ele nu sunt nici aici specii ale operaţiei logice a negării, dar articulează NU-ui originar. Altfel spus: ceea ce se raportează aici la fiinţarea în întregul ei în aparenţă nu mai este Nimicul, ci NU-ul originar. în această raportare se sparge şi se crapă Nu-ul în „nu" privativ şi în „nu" negativ. Nu-ul privativ este chiar steresis, adică manifestare a ceva sub forma lipsei (sale), iar nu-ul negativ este propria lui pozitivitate. O pozitivitate care chiar în negativitatea ei radicală ca „ascunderea" poate însă păstra ceva propriu-zis esenţial. Or, în raportarea privaţiunii şi a ascunderii (ca „nu" negativ) la fiinţarea în întregul ei, întregul acestui raport se prezintă şi este denumit ca fiind Secretul (das Geheimnis).41 Este evident că aici „secretul" nu este decât un alt nume poate un rî ume mai îngust pentru Nimic, nu ştim însă cum a ajuns Nimicul Ta acest nou nume şi la acest nou cuvânt? Numai în întrebarea gânditorului se putea întâmpla ceva, pentru ca aceasta să poată avea loc! într-adevăr, dacă privim mai atent lucrurile, atunci putem observa faptul că în studiul Despre esenţa adevărului, din întrebarea referitoare la fiinţarea în întregul ei, lipseşte cel care întreabă! Adică: deşi întrebarea se referă la fiinţarea în întregul ei şi, deşi ea se referă şi la Dasein-ul rătăcitor, în ea totuşi nu este prins şi cel care întreabă. Este o sarcină exegetică - deci care nu ne priveşte - să se arate cum anume se putea întâmpla aşa ceva. Pentru noi este mult mai important A se revedea şi analizele noastre anterioare din acest capitol despre conţinutul viziunii heideggeriene despre „secret". 159 faptul că, în actul interogării în care nu mai este prins şi cel care întreabă, Nimicul se numeşte Secret! Nimicul şi Secretul pot fi corelate la o adică şi în mod intuitiv. Cu aceasta însă nu am pătruns încă în sensul şi semnificaţia acestei corelaţii. Pentru aceasta va trebui să zăbovim acum mai apăsat la „tematica" Nimicului. Aceasta este o sarcină cu atât mai interesantă, cu cât ea a devenit chiar prin şi cu ajutorul lui Heidegger şi una dintre temele centrale ale fîlosofîei secolului XX. Heidegger gândeşte despre Nimic(ul) în limba lui germană. Iar cuvântul german al Nimicului (das Nichts) îl trimite în mod direct la o anumită gândire a Nu-ului şi a negaţiei (das Nicht). In gândirea acestui NU, la început limba germană îl inspiră, însă apoi îl părăseşte pe Heidegger. Mai precis, ea îl trimite părăsindu-1 către steresis-ul grecesc al lui Aristotel. Desigur, privit în mod abstract, în fiecare cuvânt al său şi din fiecare limbă, Nimicul reprezintă o negaţie, mai precis o negaţie a Fiinţei. în virtutea acestei abstracţiuni, cuvintele Nimicului din diferitele limbi nici nu prezintă de regulă dificultăţi de traducere. „Nimicul" românesc se traduce, de exemplu, fără probleme în germană prin „das Nichts", în engleză prin „Nothing", în franceză prin „rien", în maghiară prin „semmi" etc. Iar termenul tehnic, provenit din latinescul „non ens" adică „neant" şi încetăţenit mai mult în literatura profesională (nu o numim: „de specialitate", căci din filosofarea profesională, chiar specialitatea filosofării lipseşte) a culturilor limbilor latine este un construct şi un artefact conceptual pur scheletal, pe matricea căruia se confecţionează versiunile aparent domesticite, cum ar fi „ne-fiinţă" în limba română, sau „nem-let" în maghiară. Totuşi, în diferitele sale cuvinte, diferitele limbi exprimă într-un mod altfel articulat acea negaţie a fiinţei, care este proprie oricărui cuvânt al Nimicului. Altfel sunt deci articulate în construcţia şi în rostirea lor Negaţia şi Fiinţa. De aceea, acum trebuie să încercăm să pătrundem cu gândul în unele din aceste cuvinte, pentru a penetra în orizontul „îmbucării" articulaţiilor lor. Căci, tocmai Nimicul este acela ce, de obicei şi cu precădere, nici „nu se află" în faţa noastră, decât ca un pur şi simplu „cuvânt". 160 „Nimicul" este acela despre care spunem de obicei că „nu este". Această rostire gândeşte Nimicul sub chipul unui concept. în această gândire, conceptul Nimicului este unul gol şi complet lipsit de conţinut, însă căruia tocmai aceasta îi conferă puritate. Astfel „nimicul pur" şi „fiinţa pură" pot chiar deveni identice în golul unităţii nediferenţiate a purităţii lor (Hegel). 4 2 Numai că tocmai din lipsa Iui de conţinut conceptual reiese în primul rând faptul că Nimicul nici nu este în fond un concept, ci „doar" un cuvânt. Un cuvânt prin care limbile noastre rostesc în primul rând deficienţele, lipsurile, nesiguranţa solului, rateurile şi decăderile etc. existenţei noastre. Şi numai de aceea ajunge la cuvânt Nimicul în limbile noastre fiindcă existenţa fiinţării noastre este aceea care îl aduce la rostire. De aceea, în raport cu Nimicul, filosofía nici nu are şi nici nu poate avea sarcina de a fabrica vreun „concept" sau vreo „idee" din diferitele sale cuvinte, ci doar de a le pătrunde cu gândirea şi de a fixa tot ceea ce ele ca şi cuvinte manifestă de fapt în limbă. „Nimicul" este deci un simplu cuvânt, pe care însă totdeauna suntem nu numai înclinaţi, dar şi nevoiţi să-1 rostim. Iar rostirea lui aduce la suprafaţă, în primul rând şi la modul cel mai direct, nevoia impunătoare a „utilizării" lui. Ce am putea totuşi izbuti însă cu un asemenea „simplu" cuvânt, care este „gol" ca şi concept? Evident aici nu poate fi vorba de a examina pur şi simplu diferitele contexte şi referiri în care - în diferite limbi noi „utilizăm" cuvântul nimicului. Absolut inutil vom inventaria diferitele sensuri implicate în diferitele uzanţe ale diferitelor cuvinte, căci nu le vom putea înţelege pur şi simplu decât cu condiţia de a pătrunde în acel orizont ce a rămas ne-gândit chiar în utilizarea cuvintelor. Şi tocmai în privinţa unor asemenea cuvinte cum este cel al Nimicului filosofía mei nu are la început altă sarcină decât de a fixa existenţa lor în limbă, chiar prin pătrunderea lor cu gândul. „Nimicul" este deci un simplu cuvânt. Ce spune însă acest cuvânt în golul simplităţii sale? Unele limbi numesc şi exprimă Nimicul prin cuvinte simple şi de monolit. Numele lui nemţesc das Nichts şi cel 4 2 Vezi: G. W. Fr. Hegel Ştiinţa logicii. Bucureşti, 1966, pp. 54-58. 161 franţuzesc rien sunt asemenea cuvinte. în alte limbi însă, cuvântul Nimicului este compus. Aşa sunt englezescul „Nothing", românescul „nimic", dar şi ungurescul „semmi". Tot rezultatul unei compoziţii este şi Neant-ul de origine latină, ce surprinde Nimicul ca pură ne-fiinţă, altfel spus, ca pură negaţie a fiinţei. In cuvintele tuturor limbilor deci în generalitatea lor abstractă - „Nimicul" exprimă, rosteşte şi reprezintă, cum am spus, negarea Fiinţei. Acum însă va trebui să vedem şi cum anume se articulează într-adevăr negarea şi fiinţa în cuvintele Nimicului din diferitele limbi accesibile nouă. Am văzut: cuvântul german al lui Heidegger (dos Nichts) trimite la negarea Fiinţei în primul rând prin fundamentarea NU-ului, adică a negaţiei. El neagă Fiinţa în aşa fel încât înainte de toate ~ fundamentează, originând, negaţia însăşi: Fiinţa negată rămâne în ne-determinare originară, în schimb, actul însuşi al negaţiei îşi găseşte şi îşi însuşeşte prin el originea articulărilor sale. Spre deosebire de aceasta, numele englezesc al Nimicului Nothing exprimă negarea Fiinţei surprinse şi articulate în calitatea ei de lucru (TTiing). Negarea „lucrează" deci aici într-un mod complet ne-articulat, în schimb Fiinţa negată este articulată în cuvântul englezesc al Nimicului în calificarea ei ca „lucru".43 4 3 în teza lui de abilitare, dedicată analizei negaţiei din perspectiva gramaticii funcţionale, Peter Kahrel propune examinarea termenului englezesc „Nothing" din punctul de vedere al negaţiei concepute ca un cuanti fi câtor 0 (zero), fuzionat, în cazul de faţă, cu un „indefinit". Cu atât mai mult, trebuie de aceea accentuat faptul esenţial pentru gândirea cuvântului că acest „indefinit" este şi rămâne totuşi „lucru" (thing). Insă, în spatele acestor înţelegeri superficiale, se ascund neînţelegeri mult mai profunde, legate atât de comprehensiunea specificului sui generis căutător al negaţiei Nimicului, cât şi de cel a) raporturilor pe care ea le stabileşte cu Fiinţa negată. Lăsate în nearticularea indefinitului şi în golul gol al cuantificatorului 0 (zero), nici negaţia şi nici articularea Fiinţei negate nu se vor lăsa de fapt gândite. Aici este vorba, probabil, atât de o limită şi de o capcană a limbii engleze, cât şi de însăşi lipsa de meditaţie a metodei. Totuşi, Kahrel analizează prin statistici şi tabele etc. 40 de cuvinte ale Nimicului din tot atâtea limbi ale lumii! Printre ele se află şt numele românesc şi cei unguresc al Nimicului. în ciuda acestui fapt, negarea rămâne pentru el „cuantificator 0" (zero)! Numai de aceea se poate ea „aplica", probabil, într-un mod ne-definit Şi doar în in-definirea negaţiei pot fi considerate „Nimic"-ul şi JMimeni"-ul (No-body) ca fiind la fel de (altfel) ne-definite. Adică: la fel de co-originait 162 La fel de interesant este numele Nimicului şi în limba franceză: rien. El însemna la început chiar „lucru", numai că în acea ipostază, în care el (lucrul) cu precădere „nu se afla", ori nu „se găsea", adică în care el se prezenta ca fiind negat. 4 4 De aceea, cuvântul „rien" îşi dobândeşte sensul său actual prin asimilarea şi prin asocierea reităţii (a lucrităţii) şi a negaţiei, însă în aşa fel, încât în el nu este articulată ci doar topită împreună nici negaţia şi nici calitatea de „lucru".45 Cu totul alta este însă situaţia în care ne găsim atunci când încercăm să pătrundem în articulaţiile cuvântului românesc al JNimiculuFl Şi el este un cuvânt compus, care s-a născut din contopirea negativului „nici" şi din cel al adjectivului „mic". Negativul „nici" este însă cu totul altceva decât negarea ce se articulează în germanul „das Nichts" şi cu totul altceva decât cea care rămâne cu totul ne-articulată în englezescul ,,Afo-thing". Căci, romanescul „nici" articulează negarea ca fiind negare căutătoare] Pe de altă parte, adjectivul „mic" înseamnă chiar fiinţă redusă din punct de vedere cantitativ, şi astfel spune de fapt cuvântul românesc al Numai că, în realitate, „Nimicul" este „mai" originar decât „Nimeni"! Noi putem realiza însă acest fapt numai pe baza înţelegerii adevăratului sens al „Nu"-uluî căutător. „Nimeni" înseamnă - şi în limba română - „nici oameni". Şi în „Nimeni" se regăseşte deci trimiterea către căutător: unde „Nimeni" nu este, acolo se află ca cineva doar cel care (îi) caută. Numai că, între timp, orizontul căutărilor poate fi totuşi „plin de lucruri". în Nimic mai precis în SEMMI noi depăşim însă „lucritatea" nedeterminată, ajungând pe parcurs pe de o parte la „NOI" (MI) înşine ca fiind căutătorii care chiar nu găsesc şi, pe de altă parte, devenind tocmai „NOI" înşine ca fiind cei care nici pe NOI nu ne găsim. Unde „Nimeni" nu este, acolo se găseşte doar - (însuşi) căutătorul însingurat De aceea, „Nimeni" nu înseamnă deloc „nici unul", ci, dimpotrivă, chiar „de unul singur". Adică: căutătorul „nici"-ului din „Nimeni" nici nu va întâlni de fapt „Nimicul", ci doar pe Şinele lui însingurat. „Nimeni"-ul este de aceea şinele însingurat care provine de fapt din „Nimic". Vezi: Kahrel, Peter Aspects of Negation, Academisch Proefschrift, Amsterdam, 1996, pp. 30-43. 4 4 Vezi: Dauzat, Albert; Dubois, Jean; Mitterand, Henri Nouveau Dictionnaire Etimologique et Historique, Paris, 1964. 4 5 Poate şi din acest motiv folosesc cu predilecţie gânditorii francezi în Ioc de „rien", termenul tehnic al „neanf-ului, care, ca orice cuvânt artificial, leagă doar pur conceptual pure concepte, adică: Fiinţa surprinsă în ne-articularea sa conceptuală şi/cu negarea (negaţia) fixată tot în ne-articularea sa logico-conceptuală. 163 „nimicului" că atunci şi acolo, când şi unde el este rostit, nu se găseşte (căutând, adică, nu putem găsi), ,/iici măcar vreo Fiinţă, ce ar putea fi surprinsă măcar în „micimea1 ei. Adică: negarea surprinsă şi prinsă în natura şi ipostaza ei căutătoare îşi pierde aici din capul locului „calitatea" ei de operaţie logică abstractă şi îşi fixează în limbă caracterul ei originarmente existenţial. între timp cuvântul românesc al „Nimicului" articulează chiar dacă doar în calitatea sa de a fi redusă din punct de vedere cantitativ şi fiinţa surprinsă tot în caracterul său reifiat. (Ca lucru, cu alte cuvinte, căci doar lucrurile pot fi în ultimă instanţă propriu-zis „mici"). Şi cuvântul maghiar al Nimicului (Semmi) articulează de la început negaţia ca fiind căutătoare. Pătrunzând însă cu gândul în articulaţiile sale, el spune poate mai mult decât cele care au fost evocate şi analizate până acum. Numele maghiar al Nimicului SEMMI este şi el un cuvânt compus. El s-a născut din contopirea aceluiaşi negativ „nici" SEM şi din pronumele ML Cu negativul „nici" (sem), noi spunem de fapt că „nici aici", „nici acolo", „nici atunci", „nici eu", „nici el" etc. Adică: peste tot am căutat, totuşi nici- unde şi nici-când nu am găsit Oricât şi oricum să ne gândim: Nu-ul la care ne trimite negativul „nici" nu este nici acel „nu" negativ şi nici „nu"-ul privativ pe care le-a scos Heidegger la iveală prin pătrunderea cu gândul în trimiterile „das Nicht"-ului german. Nu-ul negativului „nici", este un Nu căutător! El spune că noi de fapt căutând nu am găsit. Cu aceasta el exprimă că modalitatea în care noi ne-am întâlnit, ne-am izbit şi ne-am confruntat cu Nu-ul, este în fond, chiar căutarea. De aceea negativul „nici" („sem") de fapt aşază negarea în modalitatea căutării, iar căutarea în modalitatea Nu-ului (adică a negării). Ce înseamnă însă toate acestea în esenţă? în primul rând înseamnă faptul că, deşi NICI-ul (SEM) este aici într-adevăr o căutare care se „varsă" în Nu, el totuşi căutare fiind se şi desparte de fiecare dată de nu-urile determinate pe care le întâlneşte şi de care se izbeşte. Căci niciodată căutarea nu este doar o întrebare repetată şi nici doar repetarea unei întrebări, ci ea este cum am arătat într-un alt capitol o întrebare purtată în înconjur. De aceea, în „NICI" (SEM) este vorba totdeauna de mult mai mult decât de tensiunea dintre 164 întrebare şi răspunsul negativ care soseşte la ea. în ea însăşi negarea adică însuşi NU-ul este aşezată în modalitatea căutării! De aceea „nici"-ul niciodată nu neagă căutarea însăşi, ci doar o aşază şi o fixează în modus-ul ei deficient, în care ea „nu găseşte". Astfel „NICl"-ul (SEM), pe de o parte încarcă, accentuează şi conturează Nu-ul, dar, prin aceasta, pe de altă parte, el şi impulsionează căutarea către epuizarea ei. De aceea, Nu-ul întâmpinat în înconjurare adică NICI-ul nu este decât deficienţa căutării epuizate, dar nu şi suspendate. Acestea îi conferă NICI-ului pe de o parte o soliditate ce tinde să se închidă ermetic în sine, dar, în acelaşi timp, îi conferă şi un impuls interior care, iradiind, îl trimite şi îl retrimite către re-epuizarea lui. Şi chiar în spaţiul şi în orizontul acestui impuls iradiant are loc şi se realizează contopirea nici-ului SEM - cu pronumele MI, în numele maghiar SEMMI al Nimicului. în limba maghiară „MI" este deopotrivă un pronume interogativ - însemnând „Ce?" şi un pronume personal, însemnând „Noi". Indiferent dacă această coincidenţă fonetică este sau nu întâmplătoare, ea ascunde şi poartă posibilităţi speculative rare şi importante. Nu trebuie să trecem cu uşurinţă peste ele. Căci, împreună cu negativul „SEM" (nici), pronumele „MI" (noi) spune de fiecare dată că, totdeauna, NOI suntem aceia care căutăm întrebând, dar, însă şi totuşi, Nu găsim (nimic). Aşezate prin contopire în spaţiul lor reciproc, SEM (nici) şi MI (noi) exprimă faptul că, în pluralul întrebărilor căutării, întrebătorii relevaţi în totalitatea pluralului lor s-au întâlnit cu ceea ce exprimă cuvântul „SEMMI" (NIMIC), doar izbindu-se în NU, adică doar izbindu-se în negare. în interiorul spaţiului articulaţiilor sale, cuvântul maghiar al Nimicului ne permite să gândim poate mai profund şi mai articulat ceea ce „exprimă", căci el fixează de la început nu doar căutarea şi modalităţile sale deficiente - , dar şi faptul că totdeauna NOI (MI) suntem aceia care căutăm şi întrebăm, chiar dacă „în el" (adică în Nimicul), nici pe noi înşine nu ne putem găsi. Adică faptul că Nimicul este într-un sens al său chiar stranietatea şi nefamiliaritatea noastră, care aparţine sinelui nostru, şi de aceea străduinţele noastre de 165 a-1 elimina omiţându-1 şi evitându-1 din spaţiul existenţei noastre sunt şi vor rămâne totdeauna inutile. în cuvântul maghiar al Nimicului devine apoi limpede şi faptul că el nu este nici pe departe o simplă negare a Fiinţei, provenită de dincolo şi din afara ei, ci una care totdeauna se implică în fiinţarea şi în existenţa noastră. Pentru a putea însă realiza într-adevăr acest fapt, trebuie să pătrundem în articulaţiile diferitelor cuvinte ale Nimicului. Pronumele interogativ MI?, ca pronume interogativ nedeterminat (CE?), poartă şi reprezintă însă impulsuri şi trimiteri şi într-o altă direcţie. Acum el ne mobilizează sub forma întrebărilor de tipul: „Ce este acesta?", „Ce este acela?*' etc. Desigur, în numele Nimicului în SEMMI întrebarea Ce?-ului adică a lui MI? se află din capul locului şi totdeauna, deja în orizontul NICI-ului SEM -, adică în cel al Nu-ului căutător. Impulsul căutării se izbeşte deci imediat de zidul NU-ului. Nu putem însă să nu observăm că aici în pofida oricărei negativităţi destínale căutarea Nu-ului căutător şi întrebarea Ce?-ului se inspiră şi se impulsionează totuşi reciproc şi în permanenţă. Adică: în cuvântul maghiar al Nimicului Semmi întrebarea Ce?-ului (MI?) nu lasă căutările noastre (MI) (Noi) să se stingă niciodată complet oricât ar fi şi ar rămâne ele de deficiente (adică „SEM", deci „Nici"). în el nu numai negarea se articulează deci în mod specific ca fiind Nu căutător dar şi Fiinţa, care poartă şi comportă această negaţie. Ea este prinsă în negarea acestui cuvânt pe de o parte ca depăşind orice caracter de „lucru", dar care, în acelaşi timp şi pe de altă parte, ne aparţine totuşi ca un sens ultim al căutărilor noastre nouă înşine. în numele românesc şi în cel maghiar al Nimicului, am găsit de fapt o formă mai originară a Nu-ului: Nu-ul căutător. „Nici" şi „sem" sunt de fapt nu-uri „deschise" într-un fel, care de aceea sunt capabile şi să poarte sensul existenţial, profund şi dinamic al negării. Acest Nu căutător este acela care poartă şi originează de fapt şi negândit atât nu-ul privativ, cât şi pe cel negativ heideggerian. In numele său maghiar pulsează însă şi o tensiune particulară, care nu poate fi identificată şi regăsită în nici un alt cuvânt cunoscut nouă al Nimicului. Căci în el oricât să fie ea predestinată negaţivităţii 166 totuşi şi totdeauna, se naşte şi se renaşte, sună şi răsună întrebarea C£?-ului (MI?) ca o întrebare ce congenital ne aparţine nouă (MI). Ce poate însă spera şi aştepta o întrebare, care, deşi nu poate primi răspuns, totuşi sună şi răsună mereu? Desigur, în „locul" răspunsului, ea nu poate spera şi aştepta decât la un ataşament care fără s-o satisfacă - i se potriveşte totuşi în mod articulat46 Or, întrebarea care în cuvântul Nimicului în mod destinai nu poate spera şi aştepta la un răspuns, dar care tot în el se regenerează mereu, nu poate spera şi aştepta ca ataşament ce totuşi i se potriveşte decât o minune. într-adevăr, în cuvântul maghiar al Nimicului deci în SEMMI ataşamentul potrivit al întrebării surde, dar neeliminabiîe din CE?-ul aşteptării, este chiar minunea. Ea va suna astfel: „MI-CSODA?" (csoda = minune), adică, „Ce minune?", iar răspunsul care-i va răspunde imediat în Nimic va fi: NICI-O-MINUNE (SEM-MICSODA)! Adică: „unde se află" Nimicul, acolo nici măcar o ,,minune" nu „se găseşte"! Totuşi, în numele maghiar al Nimicului, de fiecare dată când el este rostit, prinde glas într-un mod negândit, şi chiar dacă ea se şi izbeşte imediat de pozitivitatea lipsei purtate în negativul căutător al „nici"-ului întrebarea aşteptării minunii. Şi de aceea este de fapt indestructibilă şi ne-eliminabilă aşteptarea minunii, fiindcă ea se înrădăcinează în fond în raportul originar al Dasein-ului cu Nimicul, şi prin aceasta cu Fiinţa. Tot de aceea, dincolo de aşteptarea ce articulează ataşamentul său ca „minune", cuvântul maghiar al Nimicului mai poartă în sine şi nu implicit, ci chiar în mod explicit - şi o trimitere într-o altă direcţie. în această direcţie, el retrimite Dasein-ul nostru la el însuşi. Retrimis la el însuşi, Dasein-ul se poate confrunta şi se şi confruntă de când metoda lui este şi îi este cunoscută cu fenomenul secretului. Am văzut că şi Heidegger, pornind prin gândirea NU-ului pe căile trimiterilor Nimicului (das Nichts), a ajuns de fapt la Secret(ul) (das Geheimnis). Prin „ataşament" înţeleg aici pur şi simplu ceva ce, deşi „i se poate ataşa" la ceva pe baza potrivirii, îi rămâne totuşi ceva exterior. 167 Ce raport există între fenomenul întreg-unitar al secretului şi Nimicul dacă aceasta se putea totuşi întâmpla? Desigur, fenomenul întreg-unitar al secretului ni s-a dovedit a fi la capăt şi în fond unul misterios şi enigmatic. Trebuie precizat că aceasta nu este „adeverirea" vreunei ipoteze sau presupoziţii, ci, fenomenului secretului îi aparţine în mod efectiv şi esenţial faptul că, examinat din toate direcţiile, el se dovedeşte la capăt a fi enigmatic şi misterios. „Enigma" însă ni s-a prezentat în funcţie de direcţia din care a întâlnit-o meditaţia în alt şi alt fel. Pentru Dasein-ul care, căutând, a întâlnit secretul, el s-a înfăţişat prin împotmolirea în pozitivitatea lipsei. însă, pentru Dasein-ul secretizant, secretul s-a pierdut de fapflh propria lui lipsă de transparenţă şi de vizibilitate categorială. Iar Dasein-ul care, meditând, s-a prins pe sine însuşi în tema meditaţiei sale, nu a făcut în fond altceva decât a fixat caracterul aparent-întreg al acelei imagini unitare, pe care secretizantul pornind de la situaţia lui privilegiată - şi-o putea forma şi imagina despre secret. Insă, prin faptul că a înlăturat vălul aparenţei, el nu a ajuns şi nici nu putea ajunge - „în posesia" secretului. Tot ce a făcut şi tot ce putea să facă niTă fost decât faptul că a fixat caracterul enigmatic şi misterios al fenomenului secretului. Pornind de la şi trimis de către Nimic, Heidegger ajunge Ia Secret. Acest fapt nu este deloc întâmplător, căci acum putem vedea el, deşi ne-gândit (adică fără a fi explicitat analitic), este de fapt orientat şi ghidat de către Nu-ul căutător din Nimic(ul), adică de către rădăcinile pozitivităţii lipsei întâmpinate atât în căutările negării, cât şi în negările căutărilor. Numai că şi secretul „face" să apară pozitivitatea lipsei, şi anume chiar la „capătul" propriu-zis al căilor Dasein-ului căutător. Prin aceasta am denumit de fapt fenomenul trunchiat al secretului şi din aceste motive am susţinut că ceea ce Heidegger gândeşte în fond în cuvântul său das Geheimnis acela este chiar acest fenomen trunchiat. Ceea ce el numeşte secret, Heidegger nu retrimite totuşi la gândirea Nimicului. Fiindcă de acolo nici nu există vreun drum de întoarcere la Nimic. „în" secretul astfel conturat şi fixat, nu se poate decât adânci şi aprofunda, iar Heidegger şi realizează aceasta prin gândirea ulterioară mai apăsată a „retragerii de sine" proprie 168 esenţei Fiinţei. Pe acest parcurs, prinderea în întrebare a celui care întreabă rămâne totuşi în mod definitiv desprinsă şi lăsată în urmă. Dar tocmai din acest motiv nu se află în fenomenul trunchiat al secretului vreo cale care să ne reconducă la Nimic. Adică tocmai din motivul că Heidegger totuşi nu s-a confruntat cu fenomenul propriu-zis al secretului. Căci experienţa confruntării şi a asumării tematizatoare şi meditative cu fenomenul întreg-unitar al secretului este de fapt o experienţă a Nimicului. în evocarea meditativă a fenomenului întregunitar al secretului, noi ajungem şi ne aflăm de fapt în şi la relevarea Nimicului, ca fiind chiar atmosfera experienţei care ne încearcă şi ne solicită. Ea nu are loc doar ulterior ori post festum, ca în cazul angoasei care ne cuprinde dar ne şi blochează pe parcurs, ci fenomenul întreg-unitar al secretului, prin caracterul său „enigmatic" şi „misterios", ne spune şi ne arată în fond că, meditând pe urmele şi pe căile tematizării sale, ajungem în aşa fel la gândirea Nimicului, încât înglobându-ne în întrebările tematizării noastre realizăm şi faptul că, prin el adică prin secret ne aflăm de fiecare dată deja aşezaţi în nimicnicirile Nimicului. Adică: aşezaţi şi situaţi prin secret chiar „în" secret, noi nu ne aflăm de fapt decât sub incidenţa unui alt nume al Nimicului prin care experimentăm în fond nimicnicirea lui. Nu este vorba doar despre faptul că, în şi prin fenomenul secretului, Nimicul ce este congenital modurilor noastre de a fiinţa nimicniceşte, iar noi am şi realizat acest lucru la „capătul" sau în vârful meditaţiilor noastre. Ci despre faptul că, în fond, comprehensiunea fenomenului secretului înseamnă în mod direct şi „comprehensiunea** mai articulată a Nimicului,. şi că numai astfel putem poate-înţelege mai bine şi nimicnicirile lui. Tot aici se adevereşte, iarăşi, că tematizarea expresă, filosoficoaplicativă a secretului ne reconduce într-adevăr şi în modul cel mai firesc şi intrinsec şi la re-creionarea mai articulată a unor chestiuni care sunt fundamentale şi esenţiale filosofiei în genere. Secretul ne poate însă experimenta Nimicul doar cu condiţia să-1 „atragă" în „mijlocul luminos", adică în Lichtung. Mijlocul luminos (Lichtung-ul) şi Nimicul „cuprind" din direcţii opuse fiinţarea în 169 întregul ei. Ele nu sunt însă Fiinţa şi Nimicul despre care vorbeşte ~ identifîcându-le Hegel. Fenomenul secretului se află stă în mijlocul luminos, adică în Lichtung. Numai că el „stă" acolo în aşa fel, încât ne arată faptul că gândindu-1 până la capăt, noi nu putem să nu gândim şi Nimicul. Adică, nu „alăturăm" ori „asociem" prin gândire Nimicul la sau cu secretul, ci îl gândim chiar acolo, unde el „se află" aşezat. Deci tocmai „în miezul" fenomenului secretului. Nu este vorba aici doar despre faptul că, în fond, secretul secretele - „stau" în aşa fel în mijlocul luminos, ca şi cum acolo nu ar fi nimic. Orice secret tinde şi pretinde într-adevăr ca el să se afle în mijlocul luminos în mod activ, însă totuşi invizibil. El ia deci asupra lui Nimicul şi sub forma aparenţei: chiar acolo, în mijlocul luminos, şi tocmai ca secret, el nu este nimic, adică, este chiar Nimic. Nici nu se arată şi de aceea „arată" ca ceva ce nici nu există. Dincolo însă de aceasta, aici este vorba şi despre faptul că şi atunci când se manifestă tocmai ca fiind secret deci ca obstacolul ce se opune în mod rezistent ascunzându-se în lipsă - şi atunci, deci, secretul aşază de fapt în mijlocul luminos chiar relaţia lui intrinsecă cu Nimicul. Nu cunosc nici un alt cuvânt care să numească mai potrivit această trăsătură izbitoare a secretului decât numele lui în limba maghiară: TITOK. Prin lipsa lui monolitică de articulaţii, prin etimologia lui străveche şi nedecisă, şi prin derivarea lui deverbală, el exprimă extrem de nimerit acea rigiditate izbitoare şi nedeterminată care ne încearcă cu ocazia flecarei confruntări cu fenomenul lui. Chiar şi în grecescul >Jcriptos" se întrezăreşte o mică crăpătură a trimiterii, iar ,jias Geheimnis"-ul german al lui Heidegger exprimă nu numai ştolîetateadâşr apartenenţa secretului la intimitatea căminului (das Heim = cămin). 4 7 Iar cuvântul secret al limbilor latine care a fost 4 7 Heidegger mizează din plin pe sensurile cuvintelor limbii sale. în cazul de raţă este vorba despre jias Heim", care înseamnă: „cămin". Din el provine Jteimlich", adică ceea ce aparţine intimităţii casei şi căminului, deci ceea ce ne este familiar. Tot pe el se clădeşte însă şi numele german al secretului das Geheimnis care astfel fixează de la început atât închiderea intimităţii, cât şi refuzul pe care-! implică. Din el provine însă şi „die Un-heimlichkeit despre care vorbeşte Heidegger ca fiind ne-familiaritatea 170 '_preluat şi de către limba engleză se referă de fapt la ceva ce în urma unei selecţionări fusese pus, şi apoi este ţinut, la o parte. Şi în el se găseşte deci o anumită trimitere de care se poate „agăţa", totuşi, înţelegerea lui. Cuvântul maghiar al secretului deci acel: TITOK nu trimite însă nicăieri. De aceea, el exprimă cel mai bine ceea ce numeşte. Adică: fenomenul secretului. Tot de aceea este însă imposibil ca meditaţia să pornească din şi de la el. în permanenţă el trebuie „tradus" şi purtat în „spiritul" altor limbi, pentru a putea ajunge cu gândul la ceea ce el exprimă de fapt. Atunci însă ajungem la concluzia că pe acela îl numeşte în modul cel mai deplin. Fiindcă, dacă el totuşi „trimite" la ceva, atunci acel ceva este chiar Nimicul, în gândirea căruia meditaţia trebuie să se menţină în mod apăsat pentru a putea articula experienţa fiinţării ce se rosteşte în el. De aceea, dincolo de această exprimare a izbirii, cuvîntul maghiar al secretului mai poartă în sine şi un apel. Adică un apel la necesara lui traducere, adică un apel la necesitatea comunicării. Nicăieri nu simţim de fapt mai profund şi mai stringent nevoia comunicării, decât în faţa secretului şi cu ocazia izbitoarei noastre confruntări cu el. De aceea, nevoia traducerii continue a cuvântului maghiar al secretului în limba română, germană, franceză etc. nici nu este o tehnică sau o metodă eventuală a filosofarii, ci doar şi chiar o supunere ascultătoare la apelul pe care el îl poartă şi-1 adresează filosofiei. Cu acest prilej putem vedea însă şi faptul că acel cuvânt german al lui Heidegger, cu care el numeşte secretul das Geheimnis nici nu este în realitate un „alt nume" pentru Nimic, ci doar un pseudonim aî tui în care el se ascunde şi se învăluieşte. deschisă şi descoperită la modul cel mai propriu de către dispoziţia angoasei, adică o expresie condensată a apăsării provocate de lipsa de autenticitate şi de adevăr a rătăcirii. Provenind din „das Heim", atât „das Geheimnis** (secret), cât şi „die Unheimlichkeit** (lipsa de familiaritate) exprimă o anumită îndepărtare de la provenienţă: secretul este închiderea în cămin, iar apăsarea ne-famiMăritaţii este părăsirea sau pierderea căminului. Tot din „das Heim" vine şi „die Heimat" (patrie), care ia Heidegger nu înseamnă o ţară anumită, ci un deschis al intimităţii, ce se oferă ca un sol de fixare organică şi de resurse pentru fertilitatea umană. 171 Numai că, acelaşi cuvânt german din studiul Despre esenţa adevărului a fost redat de către traducătorii lui în limba română prin expresia: „mister". Ei s-au ferit să redea ceea ce Heidegger gândeşte de fapt în cuvântul său prin expresia potrivită, adică prin „secret". Deşi traducerea este după părerea mea nepotrivită, ea nu este totuşi întâmplătoare, ci se înscrie şi încă cu cea mai mare seriozitate pe o anumită traiectorie a interpretării. Fiindcă imediat se ridică întrebarea dacă experienţa caracterului enigmatic al fenomenului secretului este oare într-adevăr experienţa Nimicului sau dacă nu cumva în ea mai degrabă ne-am reîntâlnit cu ceva ce umanitatea istorică cunoaşte de mii de ani, şi pe care pe linia sa apuseană îl şi numeşte de atunci „mister"? într-un fel, legătura misterului cu secretul pare apoi a fi evidentă: orice mister, când ne apropiem de el, ni se prezintă în primul rând ca fiind secret. Misterul se aşază şi „se şi avansează" în întregime în secret. Misterele povestesc iniţiaţilor în limbajul minunat şi de neînţeles celor care nu sunt iniţiaţi al simbolurilor, al formulelor, al enigmelor, al alegoriilor etc. Aparţine însă comprehensiunii autentice a misterelor şi înţelegerea faptului că simbolurile, formulele şi ritualurile lor nu sunt în primul rând enigmatice fiindcă se aşază în faţa a ceva ce se ascunde între timp, ci pentru că ceea ce se prezintă în ele este de aşa natură încât nu se poate manifesta decât într-un mod enigmatic. Ceea ce se manifestă deci în enigmele misterelor poartă cu sine şi pretenţia şi condiţia manifestării sale secrete. De unde provine însă această pretenţie şi condiţie?; Ce are ea de a face cu caracterul minunat al simbolurilor şi al enigmelor? şi, în fine, Ce legătură au toate acestea cu secretul? Aceste întrebări ne retrimit, evident, la chestiunea Nimicului. Fiindcă, cu ocazia pătrunderii în cuvântul său maghiar, am putut vedea şi faptul că problematica Nimicului nu poate fi separată de aceea a aşteptării ce-i drept surde, a minunilor. în acest cuvânt, devine limpede faptul că aşteptarea minunilor nu poate fi eliminată din raportul Dasein-ului cu Nimicul şi, prin urmare, nici din raportarea lui la Fiinţă. Or, misterul nu face decât să se grăbească a pătrunde şi a umple această sciziune care şi prin aşteptarea minunii se iveşte în Nimic, dar care tot în el se şi închide imediat de către Nu-ul căutător. Şi doar de aceea 172 reuşeşte misterul să pătrundă în această sciziune, fiindcă în fond minunea lui este „aşteptată'*; şi numai de aceea se creează şi se realizează pătrunderea şi umplerea ei „doar' ca secret, condiţionat şi pretins, fiindcă sciziunea se şi închide de fiecare dată imediat. Umplerea sciziunii nu poate fi însă realizată fără participarea Dasein-ului. Ca şi Nimicul însuşi, nici minunile misterelor care umplu sciziunea lui nu provin din „exteriorul*" legăturii şi participării Dasein-ului cu şi în Fiinţă. Dimpotrivă, ele provin chiar din Fiinţa lui. Chiar în cotidianitatea lui, Dasein-ul întâlneşte multe chestiuni minunate şi el se şi miră suficient. In mistere însă nu poate fi vorba de această mirare grăbită. Dimpotrivă, ceea ce este admirat în secretul misterelor vizează chiar fiinţarea în întregul ei şi nu cutare şi cutare lucru sau fapt uimitor. In ele secretul vizează iarăşi fiinţarea în întregul ei, însă în aşa fel încât el este „pus" să penetreze sciziunea ce se deschide în mod congenital prin aşteptarea minunii în Nimic. Numai că am văzut că, într-una din direcţiile sale, Nimicul retrimite Dasein-ul la el însuşi, adică în fond la noi înşine. Această re- trimitere are loc chiar în prezenţa fiinţării ca întreg, însă tocmai în momentul retragerii sale. Aşteptarea minunii întrezăreşte deci fiinţarea în întregul ei chiar în momentul retragerii sale, ca fiind uimitor şi miraculos de enigmatic. Aceasta va fi de fapt minunea aşteptată, adică tocmai secretul luat în sensul misterelor. Şi de aceea nu putem înţelege misterele fără secret, căci în ele noi nu experimentăm de fapt secretul în fenomenalitatea lui întreg-unitară. Adică în mistere nu experimentăm secretul ca fiind propriu-zis ceva în care de fapt experimentăm Nimicul chiar în Nimic. Dacă în mistere nu experimentăm fenomenul întreg-unitar al secretului, atunci cum anume îl experimentăm totuşi? Fiind în întregime în secret, misterele prezintă totuşi secretul ca fiind unitar. Calea pe care secretul se prezintă ca fiind totuşi unitar este cea a secretizantului. El va fi apoi şi acela care va vedea şi va bănui în orice opoziţie secrete posibile.Nimicul nu poate fi însă înfăţişat în primă instanţă decât ca opunerea şi opusul absolut. Primul lucru ce trebuie de aceea bănuit în el, acela va fi pentru secretizant chiar secretul pe care-1 „poartă". Nu întâmplător, toate misterele sunt într-un fel legate de chestiunea 173 morţii şi de cea a vieţii de „după" moarte. Adică de problema trecerii în ne-flinţă şi de dominarea vieţii vii prin cunoaşterea celei de dincolo de moarte. Ne-fiinţa de dincolo de Fiinţă este însă chiar Nimicul revelat, adică întrezărit chiar în felul în care el „vizează" fiinţarea în întregul ei. Misterele sunt deci legate de viziunea fiinţării ca întreg, închegată chiar în depăşirea şi transgresarea ei minunată înspre ne-fiinţa opusă ei şi purtătoare de secrete bănuite şi de aceea contactabilă doar în şi prin secretul ritualurilor şi ai iniţierii, care negreşit - va aduce apoi şi dominaţia asupra vieţii vii. Oricum, în mistere secretul însuşi este acela care „contactează" însuşi secretul ce este de fiecare dată legat de ne-fiinţa care transgresează şi care de aceea şi face într-un fel manifestă - fiinţarea în întregul ei. Deci pentru a putea „contacta" secretul, noi trebuie ori să ne aflăm deja în secret, ori să intrăm în el simultan cu acest contact. Adică: ori să facem, ori să lăsăm ca secretul să se extindă. Deci să ne supunem înainte de toate secretului însuşi. Acum devine însă limpede şi faptul că într-o anumită direcţie numai Nimicul poate conferi necesitate „legăturii" secretului cu secretul ca mister. Căci el este în fond acela care îmbrăţişând minunea în sciziunea aşteptării sale va purta secretul până la, şi dincolo, de fiinţarea ce se retrage în întregul ei. Adică, de fapt iese iarăşi la iveală intimitatea legăturii dintre Nimic şi secret: secretul ce se extinde este „îmbrăţişat" de Nimic, iar Nimicul care nimicniceşte (moartea etc.) este cuprins de secret. Evident, prin acesta şi secretul devine ceva ce este el însuşi minunat şi adtairabil. Prin urmare, ceea ce admiră în primul rând şi în primă instanţă mistagogul şi iniţiatul este tocmai secretul ce-1 cuprinde şi-1 guvernează potrivit intimităţii raporturilor sale cu Nimicul. Misterul este de fapt experimentarea prin secret a Nimicului chiar în Nimic. El este admirarea minunăţiilor ultime ale secretului însuşi de către secretizantul însuşi. El se miră şi admiră de fapt secretul însuşi, şi prin el însuşi Nimicul în care secretul îl aşază într-un mod într-adevăr uimitor. * £ 174 însă, faptul că misterul nu este decât mirarea secretizantului „provocată" de către secretul însuşi ce-1 poartă în şi spre Nimic nu poate fi nici întrevăzut, nici gândit şi nici spus decât de cei care meditează tematizând însuşi secretul. Dar nu mistagogului, şi nu iniţiatului. Adică nu celor ce se află în „interiorul" secretului misterelor ca secretizanţi. Căci ei vor vedea în orice opoziţie de orice fel deci chiar şi în simplul act al tematizării secretului secrete posibile, şi de aceea, cu ei nici nu se poate dialoga despre secret. Spre deosebire deci de tematizarea propriu-zisă şi expresă a secretului, care cum am văzut culminează în apelul către comunicare, misterul comportă o blocare şi un refuz al comunicării, transformând-o într-un proces (iniţiatic) ne-reflectabil şi în ultimă instanţă ne-reflectat autentic şi care, de aceea, de fapt, este expus şi supus tendinţelor categoriale vectoriale ale desfăşurării existenţialului secretului. Din acest motiv cum vom vedea într-un capitol următor - iniţierea nici nu ne poate înfăţişa fenomenul întreg-unitar al secretului. Numind „secret" (das Geheimnis) ceea ce i s-a înfăţişat, Heidegger nu numai că ţinteşte şi vede mult mai departe decât orice se numeşte îndeobşte „mistere", dar nici nu se întâlneşte în fond cu aşa ceva. Dacă înţelegem căile pe care înaintează Heidegger, atunci realizăm şi faptul că pe ele nu se află „mistere", în schimb ele ne conduc la confruntarea noastră autentificaţiilă cu guvernarea secretului, adică cu fenomenul lui trunchiat. * * * Fenomenul întreg-unitar al secretului nu se înfăţişează şi nu se încheagă decât în experienţa tematizării sale efectuată de către Dasein-ul ce, tinzând către autenticitatea lui, se prinde şi pe sine însuşi în interiorul actelor sale interogatoare. Aceasta nu este „concluzia" unui raţionament, ci o constatare fenomenologică a cărei însemnătate trebuie surprinsă în adevărata ei amploare. Căci ea nu înseamnă în esenţă nici mai mult şi nici mai puţin decât faptul că fenomenul întregunitar al secretului nu se încheagă niciodată nici în experienţa celui care îl înfruntă căutând şi expus lui, şi nici în cea a secretizantului. 175 Numai că tocmai aceasta este una dintre trăsăturile fundamentale ale fenomenului secretului, şi de aceea ea trebuie fixată şi penetrată de gândul meditaţiei. Ea ne arată că fenomenul existenţial al secretului „funcţionează" în fond şi în esenţă potrivit unor tendinţe care sunt nu numai autonome, dar şi de necuprins cu privirea, şi care de aceea îi scapă în fond Dasein-ului al cărui existenţial adică mod de a fi este. Secretul este un existenţial, adică un mod de a fi al Dasein-ului, pe care însă Dasein-ul niciodată nu-1 posedă şi nu-I domină în întregul său unitar, ci, dimpotrivă, el devine în esenţialitatea ultimei instanţe dominat de tendinţele vectoriale ale propriului său existenţial. Existenţialul secretului devine deci reificat şi de aceea reificarea lui nici nu poate fi surprinsă în „termeni pur existenţiali", fiind necesară şi elaborarea termenului său categorial. Fenomenul întreg-unitar al secretului nu este un fel de „tip ideal** al secretului, de care „cazurile concrete de secrete" să se apropie mai mult sau mai puţin exemplar, ci este chiar sensul ultim adică fiinţa - „cazurilor concrete" ale secretului. Şi chiar din acest motiv este necesar ca el să ghideze descoperirea cazurilor concrete, proble- matizând şi articulând deschiderea lor probabilă şi prealabilă, avertizând în acelaşi timp şi în mod la fel de articulat şi cu privire la capcanele şi fundăturile des-coperirii lor. Chiar această trăsătură a fenomenului secretului este aceea care, de exemplu, trimite şi orientează cercetarea lui, în primul rând şi cu precădere, în direcţia „fostelor secrete". Numai că „fostele secrete" - în aparenţă nu mai sunt secrete, deci ele chiar ca secrete sunt mai Nimic, sau aproape Nimic. Deci pentru a putea fixa şi înţelege acest „mai" Nimic, şi pentru a putea apoi desluşi cu ajutorul lui şi „cazurile concrete" de „foste secrete", este necesară experimentarea în şi prin meditaţie a fenomenului întreg-unitar al secretului. Dasein-ul care se prinde pe sine însuşi în interogaţiile tematizărilor sale devine apoi conştient şi de faptul că el doar meditează. Adică, nici nu dezvăluie curios fiind secrete, nici nu tinde la dobândirea unor secrete concurente, şi nici nu investighează ca detectivii secrete ascunse. El nu cade apoi nici în plasa atracţiei facile şi de suprafaţă din punctul de vedere al înţelegerii fenomenului 176 secretului vreunei „iniţieri". Căci ştie că acestea sunt alte moduri şi caracteristici de a fi ale Dasein-ului (său), în care el nu ar mai putea în fond deloc medita „despre" secret. Totuşi, însuşi fenomenul secretului este acela care izbindu-ne în covârşirea destinului nostru istoric solicită meditaţiei şi seriozitatea de a nu cădea în plasele capcanelor sale. De aceea, nu înţelegem probabil corect şi în întreaga ei amploare nici presiunea prezentului „acum"-ului nostru de a ne năpusti urgent asupra „fostelor secrete" ale trecutului nostru recent, pentru a aduce la suprafaţă conţinuturile lor îngrozitoare şi reificate. Trebuie să fim din capul locului conştienţi de faptul că însăşi această întrebare şi problematizare provine în mod direct din chestionările raporturilor dintre secret şi Nimic. Căci altfel nici nu ne-am întreba, ci ne-am apuca cu hărnicie de ceea ce „este" de tăcut. Legătura dintre secret şi Nimic nu înseamnă de loc faptul că dacă acum, de exemplu, ne năpustim asupra unei „foste" arhive secrete, atunci acolo ar trebui să găsim „chiar Nimicul". Dimpotrivă, acolo noi vom întâlni suficiente texte şi pretexte pentru cercetări sârguincioase, amănunţite şi îndelungate. Oricât ne-am învârti însă neavizaţi şi neavertizaţi meditativ în mijlocul dosarelor mai mult sau mai puţin ordonate şi coerente, nu vom putea realiza şi înţelege din ele Nimic- nicia acelei puteri, care în modul său de a fi a realizat acest mecanism uriaş, care şi acum, deci ca „fost" fiind, îşi etalează mai mult pseudo-impunătoarea sa enormitate, decât Nimic-nicia lui. Nimic-nicia secretă, şi prin secret, a „fostelor" puteri, nu poate fi înţeleasă - în mod efectiv şi articulat - decât dacă ne apropiem de „fostele" lor secrete, punând accentul în primul rând nu pe „fost", ci pe „secret".48 Acest orizont nu este însă în nici un chip asigurat nici atunci când zi de zi „dezvăluim" secrete jurnaliere şi nici atunci când ca „oameni de ştiinţă" cotrobăim în „fostele secrete". Pentru a putea realiza enormitatea Nimic-niciei vinovate a „fostelor puteri" şi pentru a putea face într-adevăr trecută „fostitatea" 4 8 Analizele noastre cu privire la raportul dintre socialism şi secret şi în special cele legate de arhivele secrete ale fondurilor secrete de bibliotecă demonstrează, credem, în mod satisfăcător şi „aplicativ", justeţea acestei poziţii. 177 lor, este necesară înţelegerea întregului unitar al acelui fenomen care, în Nimic, duce şi conduce la el însuşi, adică la secret. Fără înţelegerea acestuia, vom rămâne la fel de supuşi şi expuşi Nimicului şi nimicnicirilor sale, care, atât sub chipul puterilor nimicnice, cât şi sub "cel al secretului, va guverna la fel de nestingherit rătăcirile noastre lipsite de orizont. în concluzie: în urma analizelor, fenomenul existenţial al secretului s-a dovedit a fi totuşi mult mai cuprinzător decât existenţialul propriu-zis al secretizării. El a trebuit de aceea creionat din perspectiva întregului său orizont care s-a deschis analizei fenomenologico-existenţiale. Cu aceasta însă nu s-a întâmplat în fond altceva decât că s-au deschis noi orizonturi şi noi căi tematice, pe care meditaţia trebuie să şi le asume în continuare. 178 CAPITOLUL V „FOSTELE" SECRETE - „Fostitate" şi trecut „Istoria devine negată nu pentru că este «falsă», ci fiindcă ea rămâne -fără a mai putea fi însă propriu-zis însuşită ca prezent totuşi, activă şi în prezent." Martin Heideggery „Ar fi de aşteptat, ca oamenii să-şi amintească trecutul şi să-şi imagineze viitorul. Dar, de fapt, atunci când ţin discursuri... despre istorie, ei şî-o imaginează prin prisma propriilor experienţe, iar atunci când încearcă să cântărească viitorul, fac referiri la presupuse analogii din trecut: aceasta până ce, printr-un proces dublu de repetiţie, ei îşi imaginează trecutul şi-şi amintesc viitorul." Lewis Nanier 2 Motto: De mai muite ori, pe căile analizelor noastre de până acum, ne-am izbit deja de problema „fostelor" secrete şi de cea a „fostităţii" secretelor. Ea ni s-a înfăţişat însă în primul rând ca o chestiune metodologică, ivită pe parcursul interogaţiilor despre modalităţile în 1 Vezt Martin Heidegger Phänomenologische Interpretationen zu Aristoteles. Fenomenológiai Aristoteles-interpretációk, în Existentia, Suppíementa,. Vol. II., Szeged-Budapest, 1996-1997, p. 9. 2 Apud: Lamm, Leonard J. Ideea de trecut. Istorie, ştiinţă şi practica în psihanaliza americană, Editura „Sigmund Freud", Binghamton & Cluj, 1995, p. 83. 179 care secretul ar putea fi în genere abordat şi tematizat de către un „subiect" care, în mod necesar, se defineşte ca fiind agentul unei meditaţii publice. Tot cu această „problemă" ne-am întâlnit însă şi atunci când ne-am confruntat cu modul în care secretul îşi realiza intimitatea raportului său cu Nimicul. Inevitabil se ridică de aceea şi acum întrebarea: care este de fapt legătura secretului cu această predilecţie a manifestărilor şi trimiterilor sale „către" propria sa „fostitate"? Pentru a putea răspunde, va trebui să revigorăm întrebarea despre posibilitatea tematizării adică a „studierii" secretului. Adică: Cum putem, sau cum am putea în genere studia ceva ce oarecum prin definiţie este retras, ascuns, obstrucţionat şi interzis? Secretul este secret tocmai pentru ca nimeni neavizat să nu aibă acces la el! Dar fară „intrare" în secret, cum ar putea fi el studiat şi cunoscut? Cum se poate deci „intra" în secret şi ce înseamnă în fond „a studia" secretul? La modul cel mai general şi de aceea doar ipotetic căile de a ajunge la „conţinutul" secretului adică la acel „ceea ce" al lui sunt: iniţierea; trădarea; divulgarea şi spargerea secretului. Propriu-zis, iniţierea înseamnă comunicarea şi transmiterea secretului ca secret. Ea este deci o comunicare electivă, însoţită de procedee particulare menite să asigure şi să garanteze şi păstrarea lui viitoare. Trădarea secretului înseamnă - iarăşi propriu-zis - transmiterea secretă a unui conţinut secret dobândit deci prin iniţiere unei alte structuri secretizante, oponente şi/sau concurente. Trădarea este deci ieşirea secretă dintr-o structură concretă de secret, dar nu înseamnă totodată şi ieşirea din categoria şi din orizontul categorial al secretului.3 Divulgarea este aducerea la cunoştinţă publică a unui conţinut secret dintr-o structură secretă, în funcţie de competenţa subiectului divulgării. Ea rupe ce-i drept carapacea secretului, dar de regulă nu transborda în sfera publică decât „conţinuturile" propriului segment de implicare şi de competenţă. 3 Atât la problematica „iniţierii", cât şi la cea a „trădării" vom reveni mai explicit şi mai pe larg în capitolul dedicat „complotului". 180 Spargerea secretului înseamnă distrugerea lui ca secret, distrugere iniţiată îndeobşte din exteriorul lui şi având în vedere pe lângă actul însuşi al desfiinţării în primul rând conţinuturile lui ca atare. Lăsând acum la o parte problema dacă au sau nu acces la înţelegerea teoretică a esenţei categoriale şi existenţiale a secretului, este totuşi limpede faptul că nici iniţiatul, nici trădătorul şi spionul nu sunt „subiecte" ale meditaţiei publice despre secret. Aceste ipostaze sunt deci cum am mai spus închise subiectului public al meditaţiei. Căci el se află iarăşi cum am mai spus într-o opoziţie funciară şi existenţială cu tema cercetării şi meditaţiei sale. 4 Caracterul şi natura existenţială a acestei opoziţii articulează şi specifică legătura tematizatoare, într-un mod cu totul şi cu totul aparte. Căci datorită ei, simpla asumare tematizatoare a ceva cum este secretul va însemna în mod automat şi faptul că, pe parcursul tematizării, tematizatorul însuşi se va prezenta în aşa fel, încât, de fiecare dată, tematicile prezente ale întrebărilor şi chestionărilor sale îi sunt - şi îi vor rămâne în principiu închise. Altfel spus: în nici un prezent, secretele prezente nu pot fi studiate şi tematizate de către nici un tematizator publici!! Această situaţie şi poziţie deopotrivă hermeneutică şi existenţială măreşte în mod considerabil - şi oarecum destinai locul şi rolul metodologic a l , fostelor secrete" în şi pentru înţelegerea secretului ca atare. Altfel spus: ca temă, secretul însuşi trimite tematizarea ei în mod predilect şi privilegiat către „trecut" ca fiind domeniul şi dimensiunea preponderentă în care el devine cu precădere accesibil. Apăsaţi de evidenţa, dar şi de greutatea acestei trimiteri, noi trebuie să ne întrebăm acum dacă în ea într-adevăr ni se înfăţişează o cale practicabilă prin simpla aplicare a mijloacelor ştiinţifice (istoriografice) şi hermeneutice deja cunoscute ale comprehensiunii sau nu cumva, prin oarba ascultare a acestei chemări, noi devenim mai degrabă prizonierii unei fundături instituite de către secretul însuşi prin efectuarea unei „rupturi" în timp? Adică, trebuie să ne întrebăm mai explicit: ce sunt de fapt, fostele secrete"? 4 Vezi: Capitolul II. 181 „Fostele" secrete sunt desigur secretele trecute. Ele sunt deci secretele pentru care renunţarea ia natura lor secretă adică tocmai la natura lor de secret a devenit posibilă ori inevitabilă. Cele ce „au fost secrete, astăzi deja-nu-mai-sunt secrete. în şi prin ele, noi studiem şi medităm totuşi ceea ce au fost ele atunci când existau ca secrete şi se pare că - numai prin ele putem spera şi înţelegerea categorială a existenţialului secretului pentru a afla apoi şi modalităţile convieţuirii noastre autentice cu secretele prezente (şi la care nu avem deci acces). Se observă cât de ambiguu suntem nevoiţi să utilizăm termenii „au fost" şi „trecute". Când devine în fond un secret „fost secret"? E limpede că atunci când el ajunge sau este adus în sfera publică. Sfera publică este lăcaşul propriu-zis de deces al secretelor. Fostele secrete sunt deci secretele „decedate". Sfera publică primeşte cadavrele decedatelor secrete şi le incorporează în timpul său public. Cu trecerea acestui timp public, fostele secrete trec apoi împreună şi nediferenţiat de şi cu tot ce trece în el. „Fostele secrete" sunt prin urmare într-un fel de două ori trecute: până ce nu se sting, secretele nici nu pot trece, deşi, desigur au un „trecut". Şi secretele prezente au un „trecut", dar acest lucru nu le face încă „studiabile". Aşadar secretele, spre deosebire şi de trecutul „prezentului public", nu devin studiabile decât cu condiţia decesului lor anterior trecerii lor. Intrarea în „istorie" a secretului se realizează, deci, In acest mod caracteristic dedublat. Trecând în „istorie" împreună cu cele trecătoare, fostele secrete fac şi ajung ca ceea ce va deveni din ele în mod complet şi definitiv trecut să fie chiar ceea ce ele „au fost" ca secrete. Aici însă nu este vorba pur şi simplu despre ceea ce s-ar putea numi superficial şi încă într-un mod neînţeles - „irecuperabilul" din „obiectul" de cercetare a istoriei. Dimpotrivă, faptul că secretele devin trecute în acest mod dedublat şi că ele se prezintă cercetării şi meditaţiei publice responsabile şi exigente în mod exclusiv sub forma „fostelor secrete" înseamnă în primul rând că ele instituie în mod expres un tip ciudat de „trecut", adică un trecut care din contră nu trece. Cercetând şi studiind „fostele secrete" împreună cu „restul" evenimentelor şi proceselor „regăsibile" în trecut (adică cu mijloacele 182 cercetării ştiinţifice neavertizate meditativ), noi lăsăm neatins de comprehensiune exact nucleul lor esenţial, categorial. Neatinse nici de procesul istoric al trecerii timpului public şi nici de comprehensiunea existenţială, „fostele secrete" rămân totuşi agăţate atomizat într-un trecut ce nu trece, lăsându-ne în permanenţă cum am mai subliniat expuşi şi lipsiţi de apărare în faţa forţei lor categoriale din toate timpurile. Apoi, de regulă şi pe deasupra, secretele mai participă şi activ la trecerea lor. Aceasta desigur nu trebuie deloc înţeles ca şi cum ele ar colabora cu acele linii de forţă ce le periclitează viaţa, ci pur şi simplu că ele au tendinţa de a se lichida atunci când pericolul dezvăluirilor devine de neînfrânt. Distrugerea documentelor, a dosarelor şi a evidenţelor secrete etc. intră în automatismul categorial firesc al secretului. în concluzie: se pare că secretul instituie un raport special cu timpul. Mai precis, temporalitatea noastră se manifestă şi se articulează într-un mod aparte în raportul nostru cu secretul. Trimiţându-ne într-un mod privilegiat şi exclusiv în trecut şi fixându-ne, lipindu-ne acolo sub forma unei dimensiuni privilegiabile în prezent, secretul tinde să ne închidă posibilitatea de a institui şi de a problematiza în mod autentic timpul în întreaga complexitate a tuturor dimensiunilor sale. Cu cât ne trimite însă secretul mai insistent în trecut, cu atât ne aflăm noi şi prin el şi cu ajutorul lui mai dezarmaţi şi mai indecişi faţă de viitor, dar şi faţă de prezentul pe care acest viitor ni l-ar putea deschide. Dar tot tematizarea fenomenologică a secretului este - astfel şi aceea care ne conduce şi încă în modul cel mai articulat posibil la nevoia tematizării predilecte şi particulare a trecutului. Iar prin aceasta ea ne aduce şi în pragul întâlnirii cu o „problemă" care şi ea este pe de o parte epocală pentru prezentul istoric al regiunii noastre, dar care, în acelaşi timp, vizează şi articulează şi o „categorie" centrală, fundamentală şi perenă a filosofiei: timpul. Pare a fi un loc comun constatarea că asupra prezentului Europei Centrale şi de Est domneşte trecutul. Este vorba de o anumită orientare a mentalităţii şi a experienţei, de multitudinea altfel stereotipă a căutărilor de sine sub forma „identităţilor", dar şi de 183 confuziile legate de viitor. Totuşi, trecutul domneşte aici asupra prezentului nu prin faptul că el (se) continuă, adică durează (încă), ci prin acela că el într-un mod cu totul ciudat şi special nu trece. Desigur, reflexele întoarcerii către trecut, discutarea, disecarea şi cercetarea supradimensionată a trecutului trădează şi caracterul problematic al prezentului, dar şi al viitorului. Doar atunci şi acolo poate în aparenţă inunda trecutul prezentul, unde şi când nu numai viitorul, dar şi prezentul sunt problematice în adâncurile lor. Trebuie totuşi ridicată şi susţinută întrebarea: Ce anume din fiinţa trecutului face posibil ca el să domine ceva cum este prezentul? Filosofía cunoaşte „problematica" trecutului ca fiind înainte de toate chestiunea unei dimensiuni a timpului. Această viziune domină oricare tratament filosofic al trecutului. în ea este deci vorba nu atât de problematizarea unei eventuale preponderenţe sau a „specificului" trecutului, ci mai degrabă de chestiunea apartenenţei sale de problematica şi conceptualizarea „mai generală" şi cuprinzătoare a timpului. Din multe puncte de vedere, cu totul esenţiale, acest tratament este desigur justificat. Rămâne însă profund problematic faptul dacă el asigură sau nu şi suficiente temeiuri pentru tema ti zarea şi comprehensiunea acelei situaţii şi probleme cu care noi suntem în mod efectiv confruntaţi acum? Deşi Martin Heidegger şi cercetările impulsionate de gândirea lui sunt acelea care ridică problematica timpului şi a temporal ităţi i, cu profunzimea cea mai consecventă, cred că nici investigaţiile sale nu sunt în măsură să ne ofere mijloacele necesare comprehensiunii gravelor probleme legate chiar de chestiunea trecutului cu care ne confruntă nu numai istoria noastră recentă prin felul în care ea ne înfăţişează problematica secretului, dar şi întregul nostru secol, incluzând războaiele lui mondiale, dar şi istoria de după 1989. Nu încape nici o îndoială asupra faptului că „istoria" acestui secol fusese de mai multe ori invadată de „trecut*' şi de problemele lui „nerezolvate", „neclarificate" şi de nestăpânit Este tot atât de neîndoielnic şi faptul că, de fiecare dată, „tratarea" acestor probleme a dus la faliment. Oare doar caracterul problematic al prezent(urilor) este acela ce le expune dominaţiei trecutului, sau în însăşi fiinţa trecutului este ceva ce-1 face de fiecare dată când problema lui 184 redevine centrală de ""nestăpânit"' pentru prezent? Eşuările şi falimentele noastre permanente, în raport cu trecutul, nu înseamnă în fond şi faptul că nu cunoaştem ceva esenţial despre el, şi că de aceea probabil, nu cunoaştem ceva decisiv nici despre felul în care noi ar trebui de fapt să ne şi raportăm la el? De. unde provine totuşi acest caracter enigmatic al trecutului cu care se confruntă orice apropiere serioasă de el? Nu provine el oare chiar din faptul că trecutul este totdeauna ceva ce deja-nu-mai-este? Oricât ne-am strădui să „legăm" în „timp" sau în „istorie" trecutul de prezent şi de viitor, tot nu putem face abstracţie completă de faptul că el deja-nu-mai-este şi că tocmai aceasta este sursa probabilă de unde provin toate problemele ontologice, epistemologice şi „practice" adică existenţiale legate de el. Totuşi, chiar meditaţia despre acest a-nu-mai-fî-deja care devine însă de neocolit pentru cercetarea „fostelor secrete" lipseşte din meditaţia despre trecut! Unde însă întrebarea lipseşte ca întrebare, acolo nici răspunsul nu poate fi dat cu uşurinţă la prima ei ivire. Căci, în fond, de aceea lipseşte ea, fiindcă nu este adusă în focarul orizonturilor „teoriilor". Nu ne rămâne de aceea decât să ne lăsăm cuprinşi şi încercaţi de acea mirare originară şi „naivă" - care alimentează filosofía de la începuturile sale şi să ne întrebăm: ce înseamnă în fond fiinţa care deja-nu-mai-este, adică ¿eyVz-ne-mai-fiinta?5 Dar: ceea ce nu-mai-este, şi ceea ce deja-nu-este, acela a FOST!!! Fostitatea este deci aceea care „poartă" deja-ne-fiinţa. De aceea, cu privire la trecut, trebuie acum examinat felul în care el trecutul de fapt se constituie în şi din raportul nostru cu FOSTITATEA. „Dejane-fiinţa", „Fostitate" şi „trecut" nu sunt nici pe departe sinonime, ci probabil că - în coapartenenţa lor sălăşluieşte ceea ce Paul Ricoeur 5 Şi aici exprimarea românească întâlneşte dificultăţi dar şi şanse greu surmontabile ori realizabile.' Căci termenul „deja" fusese adus în completă desuetudine în special prin filiaţia sa franceză şi în primul rând prin tematici pur speculative, cum ar fi cea a lui „deja vu". Cu greu i se mai poate păstra astfel originalitatea, care totuşi este necesară pentru a putea gândi cu el ceva cum este „trecutul". De aceea, îl vom utiliza în această legătură cu „mai", atrăgând însă atenţia şi asupra dificultăţilor de gândire şi de exprimare. 185 numea ..enigma trecuitâţii trecutului'' (passeite du passe), adică chiar a caracterului de „a fi trecut al trecutului.6 Trecutul nu este ceva ce ne-ar ti dat imediat şi nemediat, şi care astfel ar putea fi contemplat ca atare. Insă, despre multe ce nu sunt neapărat de domeniul trecutului se poate spune că nu ne sunt date în mod imediat. în ce constă deci specificul „medierii" trecutului?, De obicei la această întrebare se răspunde cu propoziţia potrivit căreia ceea ce specifică şi determină „medierea" care se leagă de trecut este „distanţa temporală" care-1 desparte de prezent. „Distanţa temporală" devine astfel ceva ce trebuie „învinsă", „depăşită", „surmontată" etc. pentru a putea apoi ajunge oarecum nemediat şi imediat la „trecut". Şi într-adevăr, aceasta este poziţia care poate inconştient domină şi orientează funcţiile (memoria) şi construcţiile (ştiinţele istorice) preocupărilor noastre în raport cu trecutul. Trecutul devine astfel ceva ce-şi dobândeşte „specificul" tocmai prin orientarea direcţiei (distanţei) temporale care-1 separă de prezent. El nu are fiinţă deosebită sau particularizată de cea a prezentului, ci ceea ce îl specifică articulându-1 aceea nu este decât diferenţa „lungimilor" distanţelor temporale care în direcţia prealabilului îl separă de prezent. Aceasta este concepţia trecutului ca „fost prezent", sau mai precis ca „prezent care a fost". Adică: trecutul nu este de fapt altceva decât temporalitatea din prealabilul timpului. Deci, doar timpul mai bine zis temporalitatea este acela ce-1 deosebeşte şi separă trecutul faţă de prezent, şi aceasta se bazează pe presupoziţia că trecutul nu are „fiinţă" deosebită de cea a prezentului, ci doar un „timp" dimensional deosebit de cel al acestuia. De aceea, şi problema centrală şi supremă a tehnicilor psihologice şi literare (Marcel Proust), dar şi a ştiinţelor istorice nu este decât surmontarea şi învingerea acestei distanţe temporale, ori prin regresul la ceea ce se îndepărtează, ori prin reconstrucţia şi aducerea în prezent (adică: prezentificarea) a ceea ce se acoperă prin distanţarea sa permanentă în timp. în orice caz, dificultatea centrală efectivă, atât pentru memorie, cât şi pentru cunoaşterea istorică, pare a fi un timp schiţat în permanenta lui îndepărtare. 6 Vezi: Ricoeur, Paul Temps et recit, Paris, 1985, Tome III, p. 245. 186 Adică, un timp care operează cu şiruri succesive de „acum"-uri şi de „prezent"-uri şi care pe neobservate a pătruns şi în gândirea lui Husserl, deşi el a introdus în conceperea „prezentului viu" (lebendiges Gegenwart) atât re-tenţia trecutului apropiat, cât şi pro-tenţia viitorului (apropiat), tară a lua însă în mod explicit în calculul analitic şi eventualitatea unui trecut (să-i spunem „îndepărtat") ne-reţinut, dar şi în legătură cu care trebuie totuşi ridicată chestiunea organicităţii raportului său cu „prezentul".7 în mod evident, şi la acest „trecut" noi putem ajunge doar întorcându-ne într-un prezent în care el încă a fost un trecut reţinut, şi de aici într-un prezent, căruia chiar el i-a fost miezul viu şi reţinător... Altfel spus: cu aceasta nu am evitat încă în nici un caz problema insistentă a „fostităţii". însă, toate acestea nu arată decât faptul că problematica trecutului nici nu este în fond ridicată ca fiind o problematică a fiinţei, ci doar ca una a timpului şi care continuă să se lege de ea într-un mod la fel şi nealterat de enigmatic. Şi se pare că nici Heidegger nu a reuşit să se debaraseze complet de ceea ce Derrida numeşte cu justeţe în fond - „metafizica prezenţei" (metaphisique de la presence). La fel, numai într-un context similar, au cu adevărat sens şi cele susţinute, de exemplu, de istoricul Fernand Braudel, care afirmă că valoarea de adevăr şi de obiectivitate a cercetărilor sale istorice nu rămâne cu nimic în urma adevărurilor şi a „obiectivitătii" cercetărilor sociologice, deşi acestea din urmă investighează evenimente contemporane lor.8 Nici esenţa acestui raţionament nu poate fi decât faptul că, dacă cu ajutorul metodelor sale ştiinţa istorică surmontează într-adevăr dificultăţile ce se îngrămădesc în faţa ei, atunci obiectul şi adevărul ei vor străluci în aceeaşi lumină în care se află adevărul şi obiectivitatea ştiinţelor care studiază evenimente prezente şi contemporane cercetărilor. Cu alte cuvinte: între trecut şi prezent, între cercetarea fenomenelor trecutului şi cele ale prezentului, nu există diferenţe relevante ontologic, ci doar deosebiri metodologice, iar ceea 7 Vezi: Husserl, Edmund Vorlesungen zur Phänomenologie des inneren Zeitbewusstseins. Sonderausdruck aus: Jahrbuch für Philosophie und phänomenologische Forschung, Halle, 1928, pp. 40-41. Vezi: Braudel, Fernand Écrits sur l'histoire, Paris, 1969, pp. 28-45. 187 ce totuşi precizează aceste diferenţe, acela rămâne statutul temporal al obiectelor ţintă. în fond este vorba de „prezenturi" contemporanprezente şi de „prezenturi" cândva-prezente iar istoria este scena permanent deschisă a timpului, pe care defilează necontenit prezenturi care retrăgându-se în dosul neluminat al scenei îşi pierd, treptat şi poate chiar în mod doar aparent, contemporaneitatea lor cu spectacolul, căci acolo ele sunt şi pot fi totdeauna regăsite, revizitate şi «identificate de către farurile memoriei şi ale ştiinţei istorice, aprinse special în acest scop. Trecutul este deci, în primul rând şi cu precădere, fost prezent, şi doar eventual FOST. Adică el nu este decât modificarea temporală - „în" timp?, „prin" timp? a prezentului însuşi. El este modificarea legată de timp a prezenţei; este prezent modificat de timp şi prezenţă modificată: cum domină timpul prezenţa, tot aşa domină prezentul timpul. Astfel însă şi reflexia ontologică ou privire la trecut se reduce la reflexia cu privire la (acest) timp, căci ceea ce modifică prezenţa surprinsă ca un fel de esenţă generală, acela este şi rămâne totuşi timpul. Iar de aici se iveşte şi reapare desigur mereu problema „puterii timpului", problemă care leagă timpul în primul rând de „trecerea" lui şi care fixează totodată trecerea timpului ca fiind sursa şi originea „naşterii" trecutului. Dar, oare prin faptul că timpul „trece", se şi constituie deja ceva cum este „trecutul"? Şi ne este oare trecutul chiar într-atât la îndemână, încât doar „distanţa temporală" ca o sarcină hermeneutică şi metodologică ne separă de el? Sau dacă nu cumva în locul reflexiei generale despre „timp" şi despre „trecerea" lui ar trebui mai degrabă să aşezăm de fapt tematizarea expresă a problematicii TRECUTULUI, formulând întrebarea directă şi cutremurătoare: Ce înseamnă în fond faptul că ceva deja-nu-mai-este? Adică întrebarea pentru care nu acel „Cum anume?" al fostului deci, cum a fost ceea ce a fost este importantă, ci însuşi faptul că el a FOST, adică: dejanu-mai-este? Deci: Ce înseamnă de fapt FOSTITATEA? „Fost" înseamnă înainte de toate ceva ce „a trecut", ce deja nu mai stă în picioare şi ceva ce deja nu mai este. Cunoaşterea istorică 188 afirmă şi susţine totuşi în mod cu totul îndreptăţit faptul că trecutul nu poate fi confundat cu „ne-fiinţa".9 într-adevăr, cuvântul „fost" în toate limbile mei nu spune de fapt „ne-fiinţă", ci rosteşte tocmai fiinţa-în-trecut(ul)-timpului, adică fiinţa-în-felul-trecutului şi la timpul trecut. Ce altceva înseamnă însă a fi la/în timpul trecut decât: a nu-mai-fi-dejaV. Numai că în istoria metafizicii de la începuturi până la Heidegger fiinţa înseamnă înainte de toate prezenţă. Prezenţa este aceea ce leagă în mod privilegiat fiinţa de timp şi prin aceasta timpul de prezent. De aceea, şi problema centrală cu privire la fiinţa trecutului va fi totdeauna: cum anume este trecutul prezent. Şi Heidegger cercetează, de fapt şi în esenţă, prezenţa trecutului şi de aceea ajunge el să afirme că trecutul este în fond o privaţiune constituită ca aspect (eidos), deci că el este chiar prezenţă sub forma şi în chipul lipsirii. Trecutul într-adevăr nu este deci „nimic", ci este ceva căruia i s-a refuzat cumva prezenţa, şi care, din acest motiv, se prezintă „în prezent" în aspectul unei lipse şi lipsiri (Abwesen). 1 0 Lipsa înseamnă şi aici îndepărtare şi distanţă: ceea ce lipseşte, acela se află „la distanţă" şi nu este prezent, dar însăşi îndepărtarea lui, adică lipsa lui este totuşi prezentă şi constituie „fiinţă". Gândirea trecutului ca fiind „prezenţă prin lipsire" surprinde desigur multe aspecte esenţiale privind anumite specificităţi ale prezenţei trecutului. însă chiar şi pornind din analizele noastre din capitolul anterior, care au tematizat deja problema „lipsei", rămâne totuşi extrem de problematic, în ce măsură specifică lipsa tocmai trecutul? Nemaivorbind că prezentarea a ceva sub forma lipsei nu este doar complexă şi complicată, dar şi extrem de eterogenă. Să luăm însuşi exemplul lui Heidegger dintr-o lucrare anterioară în care el expune şi interpretează mai explicit gândirea steresis-ului, adică a lipsei: „Bicicleta a plecat" Prin această propoziţie noi nu afirmăm că bicicleta „a dispărut", ci că ea lipseşte. Când ceva lipseşte, 9 Vezi: Faber, Karl-Georg Theorie der Geschichtwissenschaft, München, 1971, p.40. 0 Vezi: Heidegger, Martin Zeit und Sein in: Zur Sache des Denkens, Tübingen, 1969, pp. 12-13. 189 atunci el desigur nu este prezent, însă iritarea provocată de lipsa lui este totuşi prezentă în mod insistent.11 Totuşi, cum anume prezintă şi mai ales: cum anume constituie lipsa tocmai şi exact trecutul? Căci, dacă spun că: „Bicicleta a plecat.", deci că ea deja-nu-mai-este-a\c\ sau acolo, atunci prin aceasta încă nu este deloc limpede, din toate acestea, ce anume este acela ce într-adevăr „a trecut"? Deşi acum bicicleta lipseşte, totuşi în această lipsă care desigur rămâne „a ei" se prezintă deopotrivă bicicleta însăşi (ca ceea ce lipseşte); fostitatea prezenţei sale, dar şi prezenţa lipsei sale. Deci, ceea ce a trecut de fapt, acela este chiar (fosta) lui prezenţă! Adică: degeaba se află undeva bicicleta, acolo unde ea fusese înainte şi unde noi acum îi simţim lipsa, se află doar golul lipsei sale, adică bicicleta lipseşte, şi chiar în modul în care tocmai fosta ei prezenţă a trecut. Chiar dacă ar fi deci adevărat că trecutul se prezintă totdeauna în chipul lipsirii, totuşi lipsa însăşi încă nu specifică trecutul, ci mai degrabă tocmai trecutul este acela ce ne îndeamnă să pătrundem mai adânc şi mai articulat şi în gândirea lipsei. Căci probabil că în lipsă trecutul mai mult se ascunde decât se manifestă sau mai precis se prezintă doar ascunzându-se. Apoi: dacă o aşteptăm, şi atunci bicicleta este prezentă de fapt sub forma lipsei, chiar dacă ea nici nu fusese acolo înainte. întradevăr, şi ceea ce va urma adică viitorul se poate prezenta sub forma lipsei. Or, şi în această lipsă se manifestă ceea ce lipseşte; şi se articulează şi lipsa însăşi, dar împreună cu ele se prezintă totuşi cu totul şi cu totul altceva decât trecutul. Heidegger însuşi este acela care afirmă în Zeit und Sein, că viitorul nici nu începe până când ceea ce vine nu este dezvăluit ca lipsă, deci ca lipsind.1 2 Lipsa nu specifică deci nici pe departe doar trecutul, ci mai degrabă ea înseamnă o intervenţie şi/sau o modificare mai cuprinzătoare şi „mai generală" în prezenţă şi a prezenţei, despre specificitatea căreia rămâne să ne înştiinţeze doar şi iarăşi numai direcţia temporalităţii. Trecutul este o lipsă într-o anumită direcţie Vezi: Heidegger, Martin Despre esenţa şi conceptul lui <bYHL la Aristotel, în H.M. Repere pe drumul gândirii, op. cit , p. 168. 12 Vezi: op. eh., p. 12. 190 temporală, iar viitorul într-o alta. Numai că, totuşi, diferenţa dintre cele două „tipuri" ale lipsirii este tocmai aceea că trecutul lipseşte deja-ne-mai-fxmă, iar viitorul încâ-ne-fimd. Altfel spus: din „pura" lipsă, noi încă nu putem deloc afla ce anume este trecutul! Pentru a putea afla ce este în fond trecutul, trebuie de aceea să trecem dincolo de simpla fixare a privaţiunii care constituie lipsa, şi să ne întrebăm în primul rând asupra a ce anume înseamnă de fapt chiar „în cadrul şi în interiorul" lipsei acest „deja-nu-maF. Fiindcă numai el ne mai rămâne ca ceva ce totuşi ne-ar putea înştiinţa despre modalitatea adică şi despre specificul lipsirii în trecut. Căci, trecutul lipseşte chiar ca Fost-fiind, şi tocmai de aceea ajunge el la prezenţă exact ca fiind FOST! Numai că toate acestea înseamnă în continuare şi faptul că amintita privaţiune rămâne în continuare, într-un fel sau altul, legată de timp, şi că în aparenţă şi într-un mod încă necunoscut tot timpul singur va fi iarăşi acela care introduce privaţiunea în prezenţă, modificând-o ori în direcţia prezentului, ori în cea a viitorului. Deci că timpul, trecând, face trecut ceea ce este, şi tot el, trecând, aduce ceea ce va fi, dar că tot el este acela care trecându-se şi extinzându-se ţine laolaltă toate ce au fost, sunt şi vor fi... însă, pentru a putea străpunge aceste aparenţe reale sau aparente şi pentru a putea într-adevăr ajunge la „specificul" trecutului, noi trebuie să depăşim temporalitatea lui surprinsă doar în înţelesul lipsei fixate ca privaţiune şi care este în fond numai temporalitatea lui „deja-nu" şi să examinăm şi temporalitatea deja-ne-mai-fiinţei. Până atunci însă, mai sunt necesare câteva degajări. Când vorbim despre „trecut" considerându-1 ca pe o dimensiune, ca pe o ex-stază, ori chiar ca un atribut privilegiat al unui concept totuşi abstract al „timpului", atunci poate tară să vrem noi recurgem la acea definiţie a lui, după care timpul este măsura mişcării. Dar, ce a trecut, de exemplu, în fond şi de fapt, din ziua de ieri în ziua de ieri? Evident, „ziua" ca unitate temporală este în primul rând ce a trecut din ea ca fiind „de ieri". „Din ea" a mai trecut însă şi tot ceea ce deşi le repetăm zi de zi este totuşi specificat în ea ca fiind „de ieri". Tot aşa, a mai trecut şi ceea ce „în ea" am isprăvit şi am dus la bun sau ne-bun sfârşit, şi aşa mai departe... în ziua „de ieri", deci, 191 despre care neîndoielnic am stabilit că „a trecut", „măsurăm" de fapt o serie de mişcări extrem de eterogene. In orice caz, nu strică să fie iarăşi avut în vedere şi stabilit faptul că, în cazul în care în „ziua de ieri" ne întrebăm asupra a ce înseamnă „a trece" şi ce înseamnă „trecutul", atunci noi trebuie să ne adresăm întrebarea referitoare la ceea ce în ea într-adevăr a trecut, şi nu în general la ceea ce în ea s-a întâmplat ori „a avut loc". în acelaşi timp, este cazul să ne întrebăm şi dacă nu cumva pe acest parcurs şi pe neobservate, acest timp şi această unitate nu a devenit oare şi propria sa măsură trecătoarei Deci dacă acest concept al timpului este într-adevăr corespunzător pentru a surprinde, cu şi prin el, trecutul? El „măsoară" mişcarea, măsurându-se pe sine trecând, şi de aceea el se arată pe sine însuşi ca fiind tocmai „producătorul" trecutului. Dar, de exemplu, în durată, trecutul înţeles în sensul de „de atunci" este de fapt trecutul prezentului care durează ca ne-trecut. De aceea putem spune că: „De două zile se desfăşoară lucrarea care durează trei zile". Ceea ce în ea trece acela durează, adică ţine. între timp însă zilele „trec".13 Când însă însăşi durarea trece, atunci ea devine de fapt trecut în sensul FOST-ului. Adică, atunci când ceva se termină, se sfârşeşte, se abandonează sau chiar se nimiceşte. „Trecutul" asupra căruia se apleacă cu predilecţie ştiinţa istorică de exemplu, este în primul rând trecutul durărilor trecute. Desigur, şi acest trecut poate fi studiat doar în măsura în care din ţinerea lui totuşi ceva se mai men-ţine. Adică, rămăşiţele, urmele, documentele, rezultatele şi consecinţele asupra cărora se poartă studiul istoriei. Numai că astfel, pe neobservate, deja dispunem chiar de două trecuturi: de trecutul în sensul de „de atunci" şi de „trecut", şi am spus că „de atunci" este trecutul care durează iar „trecutul" ni se prezintă prin cele ce se men-ţin din durările trecute. Insă amândouă se regăsesc într-un fel şi în prezent, numai că trecutul care durează este propriu-zis prezent în sensul în care cel ce este prezent, se prezintă împreună cu Vom analiza mai târziu acest trecut al lui „de atunci", care este de obicei şi în mod impropriu considerat ca fiind pur şi simplu „trecutul duratei". 192 Trecutul lui, iar trecutul care se men-ţine este doar simultan cu prezentul. Aceasta este, propriu-zis, imaginea cea mai fidelă „despre" trecut a prezentului interpretat în sensul de „acum". El cuprinde şi încă în modul simultaneităţii şi trecutul. Doar astfel are şi poate avea sens de exemplu propoziţia: „Acum se lansează nava spaţială către planeta Marte şi acum este deschis şi British Museum." In „acum", nava spaţială care decolează şi rămăşiţele care se men-ţin şi s-au men-ţinut din vremurile străvechi sunt într-adevăr simultane. Chiar acesta este însă aspectul cel mai problematic al timpului înţeles ca o desfăşurare şi ca un şir de „acum"-uri. Adică faptul că el articulează trecutul trimiţând în primul rând şi în mod preponderent la deja-nu-mai-acum, şi de aceea el se şi închide înţelegerii specificului FOSTITĂŢII tocmai închizându-se în propria lui trecere şi desfăşurare. în el, ceea ce s-a men-ţinut din ceea ce a FOST şi astfel chiar FOŞTITATEA însăşi devine, simultan cu cele „de acuma", în schimb, tocmai „de atunci"-ul ca deja-nu-mai-acum va fi în primul rând acela care „a trecut". Trecutul duratei este deci „de atunci"-ul şi aceasta va fi în „acum" acela, care este deja-nu-mai-acum. De aceea, în acest trecut nici nu se poate regăsi ceva ce într-adevăr a FOST, căci în el orice şi tot ce „este" deja-nu-mai-acum, acela „a fost". în trecutul „de atunci"-ului, interpretat ca deja-nu-mai-acum, se amestecă deci complet atât dejanu-mai-acum-ul duratei, cât şi acel nu-mai-acum al FOSTITĂŢII, care din ea eventual nu s-a men-ţinut. Şi invers: orice FOSTITATE care deci nu s-a men-ţinut devine de fapt şi ea trecutul „de atunci"-ului, făcând astfel să dispară şi să se piardă în fond tocmai caracterul de „fost" al FOSTITĂŢII. Iar specificul FOSTITĂŢII, care însă s-a men- ţinut, se face dispărut prin faptul că el devine simultan cu „acum". Prin urmare: noi nu putem înţelege FOSTITATEA, nici din trecutul „de atunci" al duratei, şi nici din trecutul şirurilor de „acum". Apoi: FOSTITATEA nu poate însemna deodată şi împreună şi „de atunci" şi „deja-nu-mai-acum", cel puţin nu în sensul în care din ele am putea înţelege ce înseamnă în fond că ceva a FOST. 193 Căci FOSTITATEA este un mod deaJiVA Ea este modul de a fi a ceea ce deja-nu-mai-esle\\\ Şi invers: a nu-mai-fi-deja este chiar acel mod aparte, în care ce a FOST „este"!!! Tot ceea ce a FOST nu se prezintă de fapt decât în orizontul dejane-mai-fiinţei. De aceea, putem presupune că, în cazul în care reuşim să aflăm mai multe despre ceea ce înseamnă a „nu-mai-fi-deja", atunci poate putem afla mai multe şi despre fiinţa şi esenţa trecutului sau că măcar putem deschide orizonturi pentru punerea şi formularea mai explicită, mai articulată şi autentică a întrebării ei. Expresiile „a nu-mai-fi-deja", „deja-nu-mai-fiinţă" poartă desigur în sine o negare. Şi încă o negare condusă asupra fiinţei. Negarea fiinţei ne trimite - mai bine zis, ne re-trimite însă la Nimicul. Nimicul rămâne una dintre temele cele mai interesante, incitante şi caracteristice ale fiîosofiei secolului nostru. Deşi ne-fiinţa ce se alipeşte fiinţei sau „golul" din fiinţă etc. au reprezentat totdeauna o sfidare şi o iritare pentru filosofie, totuşi, chestiunea Nimicului nu a devenit problema unor tematizări explicite şi nici elementul unei dispoziţii problematizante fundamentale, decât pe parcursul acestui secol. Asta şi datorită generalizării aşa-numitului „post-modernism", cu care originarmente el nu ar avea chiar nimic de a face. Totuşi, prin tematizarea Nimicului, noi începem să luăm mai în serios faptul că fiinţa noastră nu se află deloc aşezată pe fundaluri sigure care ar deveni imuabile şi indubitabile chiar şi în îndoielile noastre..., ci trebuie să ne gândim mai aplecat asupra modurilor în şi pe care Nimicul intră în , jocurile" vieţii noastre, dar şi asupra rolului pe care î l , joacă" de fapt în vieţile noastre. Aceasta este însă situaţia şi cu „trecutul". Căci modernitatea părea să găsească chiar în trecut fundamentele cele mai solide ale înaintării prezentului: dacă prin cunoaşterea istorică noi putem urmări „în" trecut atât antecedentele, cât şi desfăşurarea propriu-zisă, dar şi consecinţele evenimentelor, atunci el trecutul devine, sau apare ca fiind singura dimensiune sau ex-stază reală a timpului. Numai că marile eşecuri şi marile sfidări ale acestui secol scot în evidenţă tocmai şubrezimea acestui fundament al trecutului, pe care însă noi ne încăpăţânăm în continuare să „ne bazăm" ca pe o certitudine a siguranţei. 194 Tematizând chestiunea „fostităţii" secretelor, am ajuns la tematizarea FOSTITĂŢII ca atare şi de aici la acea concluzie negativă bifurcată că, pe de o parte, în conceptele noastre de „trecut" şi de „timp" nu dispunem încă de suficiente articulaţii satisfăcătoare, cu care am putea într-adevăr gândi ceea ce avem de gândit şi că, pe de altă parte, nici trecutul însuşi nu poate fi în fond gândit, tară o meditaţie explicită purtată asupra FOSTITĂŢII. Am văzut, însă, că la rândul ei FOSTITATEA nu poate fi gândită, fără gândirea „deja-ne-mai-fiinţei", şi aceasta ne-a recondus la chestiunea Nimicului, reprezentând prin excelenţă negarea fiinţei. Numai că, în expresia „deja-nu-mai-este", „deja-a-nu-mai-fi", negarea fiinţei este prinsă, cuprinsă şi articulată de către determinaţia temporală adverbială „deja". Doar astfel spune expresia „deja-nu-maieste" că a FOST. Ceea ce „nu este" în felul lui a ,JDEJA-nu-mai-fî", acela totdeauna a FOST. Prinzând şi cuprinzând din Nimic trimiterea negării fiinţei, acest DEJA o şi neagă însă. Aşa spune ea că ceea ce a FOST, acela „DEJA-nu-mai-este", dar că el nu este totuşi Nimic. Adică: el tocmai DEJA-ne-fiind, nu este Nimic. „Nu este" şi „nu Nimic" sunt şi ele, desigur, negări. Una neagă Fiinţa, cealaltă neagă însă Nimicul. Adunând şi strângând laolaltă cele două negări, DEJA ajunge să devină negare şi tocmai în şi prin aceasta specifică ea acel mod de a fi, în care ceea ce a FOST este. Purtând o negare care strânge laolaltă alte două negări, DEJA (nu) fixează aici de fapt o triplă negaţie. Tripla negaţie a lui DEJA-nu nu este însă „negarea negaţiei" care se mişcă în schema tezei, antitezei şi sintezei. Dimpotrivă: ea neagă, în acelaşi timp, două negări care şi ele se neagă reciproc. DEJA-nu este strângerea laolaltă şi aducerea la simultaneitate a acestor negări. Aşa spune adverbul temporal adus la negare că: ceea ce a FOST, acela „DEJA-nu-mai-este", adică, acela nu este nici Fiinţă, dar nici Nimic. Prin urmare: ca negativ, adevărata „funcţie" a lui DEJA-nu este tocmai NICI-ul, adică NU-ul căutător. FOSTITATEA apare deci acum ca fiind constituită prin tripla negare ajunsă la simultaneitate în NU-ul căutător al NICI-ului. De aceea, ea nu este pur şi simplu un „concept lipsă" şi nici un „gol" în fiinţă, ci este chiar fiinţare dispunând de propria ei fazare. 195 Să analizăm însă lucrurile mai în amănunt. FOST este deci ceea ce deja-nu-mai-este. Luat în sine, „nu este" spune: „nu fiinţează", „nu există".1 4 Numai că ceea ce „nu este" acela poate foarte bine şi să „numai-fie-deja", dar şi să „nu-fie-£wc<5" etc. De aceea este limpede că „nu este" e de fapt numai un prezent al şirului de „acum"-uri, în care „<fe/#-nu-acum"-ul şi ,,£ncdkiu-acum"-ul se prezintă tocmai şi deopotrivă ca «e-fiind. „Nu este" e totdeauna prezentul luat în sensul de „acum", numai că în aşa fel, încât ceea ce se „prezintă" ca negat în el, acela se prezintă de fiecare dată ori „deja", ori „încă" ne-fiind. De aceea, „nu este" e de fapt după expresia lui Kant un nihil privativum, ale cărui „obiecte" se prezintă în golul unui permanent „acum". Indiferent că la modul concret ce este ceea ce „a fost", „va fi" ori doar „poate fi", ele se pot manifesta aici numai în golul orizontului lui „nu este". Primul „deja", iar celălalt „încă" nu este. Ce altceva deschide însă acest orizont, decât însăşi căutarea? Doar despre acela putem „şti" că el sau ea „nu este", pe care ce-i drept inutil, dar l-am căutat şi/sau îl căutăm! De aceea, „nu este" se constituie de fapt şi de fiecare dată doar în orizontul modalităţii deficiente a căutării, ca fiind totuşi tocmai tensiunea „acum"-ului. Desigur, noi putem căuta-cerceta şi trecutul, şi viitorul şi aceasta nu pare să fie o căutare goală... Fiindcă în trecut noi regăsim FOST-uI, iar în viitor ni se promite înfăţişarea a ceea ce VA FI. între timp însă nici nu ne dăm seama că totuşi nici unul „nu este". Primul „deja", iar celălalt „încă". în ciuda acestui fapt, de fiecare dată când în căutările noastre găsim ceva ce „a fost" sau ceva ce „va fi", noi ne aflăm în fond, şi totuşi, în golul orizontului lui „nu este": doar de aceea căutăm noi trecutul, fîincă el dej a-nu-mai-este, şi aceeaşi este şi situaţia inversă cu viitorul. 1 4 în mod efectiv, întreaga meditaţie care urmează se bazează pe acea particularitate a limbii maghiare de a exprima negarea verbului „a fi" printr-un cuvânt aparte: „nincs". Prin urmare, în această limbă, negarea lui „este" nu se exprimă prin sîmpla-i alăturare a negativului „nu" cum se întâmplă în majoritatea limbilor („nu este" în română; „ist nicht" în germană; Js not" în engleză; „n'est pas" în franceză etc.) ci printr-un cuvânt aparte şi comprimat. Adică într-un fel aparte, care de aceea şi „dă de gândit'' într-un mod oarecum aparte, fără însă ca prin aceasta şi gândirea lui să fie dusă „Ia o parte". 196 Ce-i drept, de aceea căutăm, însă nu şi asţfelX Noi căutăm, cercetăm şi problematizăm trecutul nu ca ceva ce, de fapt, deja-numai-este, ci, dimpotrivă, ca pe ceva ce, deşi trecut fiind, totuşi în primul rând, este. Numai că, trecut fiind, el este tocmai FOSTITATE, care deci vrând-nevrând se aşază şi se află în golul orizontului lui „nu este". Şi chiar de aceea nu înţelegem de regulă ceea ce a fost, fiindcă nu realizăm faptul că în constituirea FOSTITĂŢII intră inevitabil şi golul orizontului lui „nu este". Să recapitulăm: până acum am văzut că în deja-ne-mai-fiinţa care constituie FOSTITATEA, sensul propriu-zis al lui DEJA este de fapt NU-ul căutător al NICI-ului; ca ne-fiind-DEJA, FOST-ul pare că „nu este" nici Fiinţă, şi nici Nimic. Acum însă trebuie să ne întoarcem din drum şi să ne întrebăm şi despre sensul temporal al NICI-ului. Deci, cum anume îl specifică de fapt NICI-ul pe DEJA? Evident, în felul în care DEJA-nu-ul aduce la simultaneitate tripla negare tocmai în modul NICI-ului. însă, dacă funcţia negatoare a adverbului temporal DEJA devine aici NICI-ul, atunci funcţia temporala a negativului căutător al NICI-ului va fi NICICAND-ul sau NICIODATĂ!!! Ca NU activ şi căutător, NICI-ul îl aduce - „din" timpul prins şi conectat (deja) de către temporalitatea adverbului pe NICICÂND-ul în DEJA, deoarece chiar el va fi „timpul" ajungerii la simultaneitate al triplei negări. Şi tocmai „în" aceasta este FOSTITATEA ca fiind tripla negare adusă la simultaneitate de către energiile NU-ului căutător al NICI-ului, şi în care se strâng deci laolaltă, într-un mod particular şi poate chiar privilegiat Fiinţa, Nimicul şi (deja) şi Timpul. Credem că este inutil să insistăm asupra faptului că aici nu este deloc vorba de reinventarea negativă a augustinismului, ci, dimpotrivă, chiar despre scoaterea la iveală şi despre arătarea lipsei sale de fundament. 197 Excurs: Despre NICICÂND şi NICIODATĂ (Adică: Despre NICI-CÂND-NICI) 1) Expunerea temporalităţii „fenomenului culpei" la Heidegger Problematica timpului şi, în general, tematizările legate de ea străbat întreaga operă a lui Martin Heidegger. Poate înţelegem însă mai bine, mai nuanţat şi mai articulat concepţia lui despre timp, dacă ne îndreptăm atenţia în primul rând nu pe analizele directe şi frontale ale timpului, ci pe acelea în care această concepţie este pusă să funcţioneze în mod efectiv. Astfel, analizele legate de problematica morţii, de cea a conştiinţei morale (Gewissen), dar şi de fenomenul culpei etc. sunt de aşa natură, încât ele pot scoate în evidenţă multe aspecte ale temporalităţii (noastre), care din alte perspective pot rămâne invizibile. Aici nu avem spaţiu decât pentru examinarea sumară a temporalităţii „fenomenului culpei". Cum se ştie, Heidegger vorbeşte despre „culpabilitatea originară" a Dasein-ului, însă fără ca aceasta să aibă vreo legătură cu „păcatul originar" din învăţătura iudeo-creştină. Dar cum este totuşi Dasein-ul în mod originar culpabil şi în culpă (Schuldigsein)? Dasein-ul există în aşa fel, încât el este aruncat în lumea existenţei sale. Aceasta înseamnă în primul rând faptul că el nu se aduce pe sine la prezenţă, mai precis niciodată nu el se aduce pe sine la prezenţă. Totuşi, în existenţa lui, el se defineşte ca propria-i putinţă de a fi, ce-i aparţine congenital, dar care nu este aşezat, fundamentat, întemeiat adică adus la viaţă şi existenţă de către el însuşi. Existând, el nicicând nu poate astfel ocoli sau depăşi faptul de a fi 198 aruncat în lume. El nu poate apoi nici decupa - „elibera" şi contempla din existenţa lui, faptul că el este şi că trebuie să fie, pentru a le putea conduce ulterior la prezenţă într-un mod oarecum „purificat". El nu poate lăsa faptul de a fi aruncat în lume nici „în urma" lui, ca pe un eveniment care deşi a avut loc, totuşi ar putea fi dezlipit de desfăşurarea prezenţei sale. Dimpotrivă: cât timp există Dasein-ul ca grijă, grija lui rămâne grija faptului de a fi. Deşi este aruncat în lume, Dasein-ul este totuşi temeiul (Grund) putinţei de a fi a Sinelui său, care este ea însăşi putinţă de a fi temei. Dar un temei care, la rândul său, nu a fost nicicând aşezat de către Sine însuşi. Deci, între existarea Dasein-ului ca temeiul propriei sale putinţe de a fi Şinele şi între temeiul care 1-a aruncat (1-a adus) în lume, se instituie totdeauna un hiatus. Natura existenţială a hiatus-ului îl specifică pe acesta ca fiind culpă, dar totodată ca fiind ceva originarmente propriu existenţialităţii Dasein-ului, adică: culpă originară. Este însă foarte important să observăm, de la început, că Heidegger circumscrie şi fixează acest hiatus în primul rând cu ajutorul unor adverbe de timp („înainte de", „apoi", „între timp" etc). Este la fel de important de remarcat că între timp el accentuează necontenit că, în fond, faptul de a fi aruncat în lume înseamnă, în primul rând, că nicicând şi niciodată Dasein-ul existent nu îşi aşază el însuşi propria sa temelie adică temelia naşterii sale şi că, la urma urmelor, ex-clusivitatea acestui „niciodată" şi a acestui „nicicând" este în aceea care îl apasă pe el şi în greutatea şi apăsarea dispoziţiilor.16 Numai că noi totdeauna şi de fiecare dată ştim că temeiul sau fiinţarea-temei (Grund-sein), care aduce la prezenţă Dasein-ul şi care de aceea îl şi precede totdeauna, acela este chiar părintele lui. Prin temeiul lui există oricare Dasein ca fiinţare-temei aruncat în lume. însă, tocmai din acest motiv: „Şinele, care ca atare, trebuie să-şi aşeze propriul său temei, nicicând (nie) nu-1 poate domina pe acesta; existând, el trebuie totuşi să-şi asume fiinţa lui de a fi temei (Grundsein)".17 16 Vezi: Heidegger, Martin Sein und Zeit, op. c i t , p. 284. 1 7 ibidem. 199 Dar tocmai acest „nie", adică tocmai acest .nicicând" şi „niciodată" este de fapt acela pe care a trebuit să-1 numim mai înainte „hiatus" şi despre care am spus că Heidegger îl fixează şi circumscrie cu ajutorul adverbelor de timp. Acum însă putem deja vedea mai limpede că acest „nicicând" sălăşluieşte de fapt în de-fazările existenţiale fixate cu ajutorul adverbelor de timp. Propriul temei de origine precede de fiecare dată Dasein-ul, şi încă în felul în care precedentul lui este tocmai actualitatea putinţei de a fi temei al altor Dasein-uri precedente întemeietoare (Grund-sein) (adică: a părinţilor). De-fazarea nu provine doar din faptul că aici este vorba despre raporturi dintre Dasein-uri diferite, ci din fixarea unor raporturi determinate „temporal" între Dasein-uri determinate fundamental (Grund). Deci că Dasein-ul: „Nicicând (nie) nu este existent înaintea temeiului său, ci numai provenind din el şi numai ca fiind (el însuşi) atare (adică: temei)."1 8 Fiinţa de a fi temei înseamnă totodată şi faptul că asupra existenţei noastre niciodată nu dispunem de puteri depline. Acest NU este inclus în sensul existenţial al faptului de a fi aruncat în lume, adică în acela că de fiecare dată când Dasein-ul începe să existe propriu-zis ca temei al Sinelui său, atunci el deja este şi propria lui nimicnicie. Căci el deja poartă o existare anterioară, care nu a fost întemeietă de el însuşi, dar pe care el trebuie totuşi s-o asume. De aceea, el este originarmente culpabil, iar această culpabilitate reprezintă şi nimicnicia temeiurilor Sinelui. Numai că această „nimicnicie" stă tocmai în nicicând-\i\ cuibărit în de-fazările existenţiale ale lui „înainte" şi „apoi", despre care acum iese la iveală şi faptul că ele nici nu constituie în fond un „hiatus" care ar trebui sau ar putea fi pur şi simplu umplut cu „momente" şi „durate" temporale. Dimpotrivă, ceea ce sare în ochi este chiar faptul că acest nicicând nu este deloc „gol" din punctul de vedere al momentelor şi al duratelor, ci e tocmai ceva pe care noi îl parcurgem şi-1 trăim în întregime şi „de la început, până la capăt". Altfel spus: „nicicând" şi „niciodată" ating din plin existenţa noastră temporală şi temporalitatea noastră. Ele trebuie deci luate cât se poate de serios şi analizate ca atare. 1 8 ibidem. 200 2) Analiza lui „nicicând" şi „niciodată" (nici-când-nici) Ca în cazul cuvintelor Nimicului, şi în cel al lui „nicicând" şi al lui „niciodată" va trebui să încercăm să pătrundem atât în semnificaţia şi sensul existenţial al simplei lor regăsiri în limbă, cât şi în articulaţiile cuvintelor lor din diferitele limbi. Ce caută, ce exprimă şi ce semnifică în fond în limbă în, probabil, toate limbile cuvinte ciudate cum sunt „nicicând"* şi „niciodată"? în toate limbile, cuvintele „nicicând", „niciodată" etc. exprimă în fond ceva ce nu poate avea loc în timp; ceva ce nu-şi găseşte locul în timp şi care de aceea este „expulzat** în afara timpului. El este negat de timp, dar în acelaşi timp, şi el neagă timpul. în mod straniu, în fiecare dintre aceste negări, timpul însuşi apare însă articulat în alt şi alt chip. Când spunem „niciodată", atunci timpul este negat în articulaţiile sale „datale". „Data" este în „niciodată" aceea care nu este databilă. Spunând însă „nicicând", noi prindem în negaţie timpul luat într-un sens categorial. în el timpul ca şi categorie se epuizează în negaţie. Iar în expresiile „în veci" sau „nici în veci'*, timpul este deja chiar părăsit, trimiterea negativă făcându-se la „veşnicie**, adică acolo unde nu mai este timp. Pentru a putea articula ceva ce nu-şi găseşte locul în timp, trebuie deci să negăm şi timpul, adică trebuie să purtăm o negaţie şi asupra timpului. Negând timpul, noi ne deschidem însă şi negărilor timpului, în primul rând gândind că imposibilităţile, care ne presează să ne exprimăm în aceste cuvinte „potrivite", provin de fapt din timpul însuşi şi sunt în fond impuse chiar de către „persoana" lui. Probabil că şi din aceste motive, noi nu ştim mai nimic despre această negare legată de timp, deşi în ea se exprimă - poate tocmai extrema reflexivitate a raporturilor noastre faţă de propria noastră temporalitate. Or, această reflexivitate extremă în raport cu propria noastră temporalitate nu poate fi gândită nici oricând, nici cu oricare cuvânt, dar nici „nicicând". Ci doar atunci şi doar acolo unde ea se impune ca o experienţă a gândirii culpabile. Ei deja nu-i rămân 201 iarăşi decât „cuvintele", pentru a putea apoi încerca şi pătrunderea în articulaţiile îmbinărilor lor. Ce spun însă, acestei gândiri, aceste cuvinte? De exemplu, limba franceză spune „niciodată" în primul rând prin cuvântul ,jamais". Şi etimologic, ,jamais" numeşte ceva ce nu mai are deja vreun „plus", sau vreo rezervă în timp. 1 9 Astfel adică complet epuizat cuvântul ajunge să poarte sensuri extrem de variate de la „timp determinat" şi „veşnicie", până la „niciodată".20 Spre deosebire de aceasta, cuvântul „nie" al limbii germane înseamnă pe de o parte „nici un timp" şi, pe de altă parte, exprimă o negare care are loc de fiecare dată? Iar prin cuvântul „never" - „noever" limba engleză spune de fapt „veşnic nu" sau un „nu veşnic". Nici unul dintre aceste cuvinte nu conţine şi nu poartă însă Nu-ul căutător al „nici"-ului. Pe acesta îl regăsim doar în numele românesc şi/sau în cel unguresc al lui „mc/când" şi al lui „mc/odată". Despre cel românesc deja am vorbit, şi de aceea este cazul ca acum să adâncim de fapt doar să prelungim analizele noastre în direcţiile pe care ni le indică cuvintele lor ungureşti. Şi numele maghiar al ,,nicicând"-ului SOHASEM este un cuvânt compus, care porneşte şi el de la Nu-ul căutător al Nici-ului. El nu porneşte numai, dar şi revine la „Nici". Adică, el se află de la început până la capăt deci la amândouă capetele în orizontul acestui Nu căutător. Pe deasupra, el este şi un cuvânt compus multiplu: prima lui parte SOHA fiind şi el unul compus, format prin contopirea negativului SEM (nici), cu adverbul HA, utilizat în sensul de „când". SOHA spune deci deja el singur „nicicând". Totuşi, SOHA, în sine, nu face decât că pe baza şi prin energiile Nici-ului căutător îl trimite şi îl expulzează pe „când" în Nimic. Sensul său adevărat este SEMMI-KOR, aşadar „când"-ul în Nimic. în acest sens spunem, de exemplu, că efectul „nicicând" nu-şi precede 1 9 Vezi: Dauzat, Albert; Dubois, Jean; Mitterand, Henri Dictionnaire étimohgique de la langue français., op. c i t 2 0 Vezi: Littré, Emile Dictionnaire de la langue français, Édition integrale, Paris, 1967. /2I Vezi: Wörterbuch der deutschen Gegenwartsprache, Berlin, 1981. 2 0 2 cauza sau că mărul care se dezlipeşte de creangă nicicând nu-şi ia calea către cer. Se vede că, de fapt, „când"-ul expulzat în Nimic circumscrie şi împlineşte de fiecare dată şi un „totdeauna": totdeauna aşa şi aşa, şi „nicicând" altfel. Dar SOHASEM care tradus în oglindă este NICICÂND-NICI spune, şi mai ales face, mult mai mult. Căci el nu numai că îl aduce, dar îl şi fixează pe „când" în tensiunile coordonatelor Nici-ului căutător. El nu spune deci doar „Nici", şi nici doar „Nici Nu", ci „Nici... Nici". Adică al doilea „nici" nu este un Nu ulterior care doar întăreşte şi sprijină negarea „când"-ului, ci este chiar re-trimiterea (prin Nici) „când"-ului tot la Nici. Dacă primul Nici trimite deci „când"-ul în Nimic, atunci celălalt Nici trimite Nimicul în Timpul în care se şi articuleză de fapt Nicicând-ul. Prin „când"-ul prins în tensiunile Nici-urilor deci prin „când"-ul ne-re-găsit Nimicul îşi face de fapt intrarea în Timp. în felul acesta Nimicul devine însă chiar databil în timp, spre deosebire de „nicicând"-ul simplu, al cărui „când" are loc de fapt totdeauna, căci el se află aşezat doar în Nimic. în , w*ci-când-m'cf", însă, chiar când-ul Nimicului are loc. Despre el noi nu mai ştim doar că, până când există „când", el nu există niciodată, dar şi că niciodată nu se întâmplă ca „nici-când-nici"ul să nu aibă un „când". Iar acest „când" este de fiecare dată, şi încă într-un mod databil, Nimicnic. * * * Ce înseamnă însă toate acestea pentru înţelegerea FOSTITĂŢII? în primul rând ele înseamnă faptul că de acum înainte trebuie să privim cu mult mai multă circumspecţie „datele" (inclusiv pe cele cronologice) care se îngrămădesc în faţa şi în jurul FOSTITĂŢII. Adică, trebuie să ne întrebăm mai insistent în virtutea cărui drept utilizăm noi de fapt aceste date tocmai în scopul înlocuirii FOSTITĂŢII? Deci: ce spune în fond ontologic „Când a FOST ceea ce deja-nu-mai-este"? şi în ce fel constituie acesta TRECUT? Până acum am văzut că FOSTITATEA este o triplă negaţie strânsă laolaltă de către Deja-nu-ul care în realitate funcţionează în 203 felul Nu-ului căutător al Nici-ului, şi în care se adună şi se strâng laolaltă într-un mod cu totul particular Fiinţa, Nimicul şi Timpul. De aceea ontologic vorbind FOST nu înseamnă deloc „cândva" sau „într-un anumit timp anterior". Căci, în principal şi în primul rând, FOSTITATEA nu are un sens interior timpului, şi el nu este nici spaţiul-timp sau timpul spaţializat. Dimpotrivă: ceea ce a FOST rămâne pe de o parte nemodificabil şi, totuşi, pe de altă parte e ceva ce deja-nu-mai-este. De aceea, spuneau grecii că ceea ce a fost, nici Zeii nu-1 pot nici modifica, dar nici face nepetrecut. Dar nu înseamnă, deloc, că ceea ce a FOST, acela este pur şi simplu închis, ci dimpotrivă, înseamnă tocmai că el într-un fel „iese" în afara timpului. Eternitatea aparentă a FOSTITĂŢII este însă chiar „nicicând"-ul analizat mai înainte. Iar sensul temporal nu cel din „interiorul" timpului al FOSTITĂŢII este tocmai acela că ea evidenţiază faptul că „nicicând"-ul aparţine temporalităţii noastre ca fiind Nimicul care, deşi se găseşte cuibărit în defazările sale, îl scoate totuşi „în afara" timpului. Prin urmare FOSTITATEA nu constituie, în nici un caz, în mod automat şi de la sine TRECUTUL. Căci FOST-ul desprins de timp tocmai că nu trece. Doar de aceea poate fabrica conştiinţa care se auto-intitulează „istorică", din ceea ce a „fost**, un canon obligatoriu pentru prezent şi pentru viitor, sau îl poate „muta" în timp, fiindcă FOSTITATEA nu este în mod automat fixată în trecut. Astfel încât ceea ce a FOST să devină într-adevăr TRECUT, el trebuie să fie făcut să treacă. A face ca ceea ce a FOST să treacă, aceasta este o sarcină existenţială umană, căreia filosofía trebuie să-i deschidă orizonturi. Fiindcă FOSTITATEA, ca mod particular de a fi, se află şi ea în fond în faţa unor posibilităţi multiple. Şi Sartre spune că expresia „a fost" (etait) este tranzitivă şi încearcă să ilustreze acest lucru prin următorul exemplu: dacă spun că „Paul a fost obosit" atunci cu aceasta spun şi faptul că Paul cel prezent actualmente este şi cel responsabil pentru „fosta" lui oboseală, adică pentru oboseala lui „din trecut". Adică, fiinţa, fiinţarea prezentă este aceea spune Sartre care este fundamentul trecutului.22 Vezi: Sartre, Jean-Paul-L'Être et le Néant, Paris, 1980, pp. 152-153. 204 Să examinăm însă mai amănunţit acest exemplu. în primul rând, trebuie precizat când anume spunem noi că „Paul a fost obosit."? Evident doar atunci când Paul deja-nu-mai-este obosit, adică atunci când oboseala lui „a trecut". Dar, cum „trece" în fond oboseala lui Paul, adică cum devine ea FOSTĂ oboseală? Trece oare oboseala în aşa fel încât pe lângă ea „trece timpul"? Nicidecum! Oboseala trebuie să fie trecută cumva pentru ca ea să devină FOSTĂ oboseală. Altfel spus: Paul trebuie să se odihnească şi doar astfel oboseala lui poate deveni FOSTĂ oboseală. Fără aceasta, inutil trece între timp timpul, oboseala lui Paul nu numai că nu va trece, dar, dimpotrivă, ea se va adânci. Pentru a face trecută oboseala lui, Paul trebuie deci sau să ducă la bun sfârşit sau să întrerupă acel ceva în care el de fapt s-a obosit, şi trebuie să se odihnească. Atunci însă oboseala lui devine într-adevăr FOSTĂ oboseală. Nu este apoi deloc indiferent la ce anume spunem noi atunci că „Paul a fost obosit." Dacă spunem aceasta în sensul că „Paul a fost obosit." la capătul unei zile pline de activităţi reuşite şi că el şi-a făcut trecută oboseala lui printr-un somn întins şi sănătos, atunci aceasta se referă la o stare produsă şi eliminată zi cu zi, pe care Paul o face trecută lichidând-o şi nimicind-o. Deci, dacă în genere FOSTITATEA este tranzitivă, atunci ea tranzitează aici în „nimic", căci a doua zi dimineaţa Paul nu va mai simţi nimic din fosta lui oboseală. în alte împrejurări, propoziţia „Paul a fost obosit." are însă cu totul alt sens. Dacă, de exemplu, el a avut o sarcină sau un angajament, pe care nu 1-a putut îndeplini deoarece „Paul a fost obosit.", atunci FOSTITATEA oboselii lui nu se face trecută doar prin somn şi doar prin odihnă. Inutil se odihneşte Paul între timp şi inutil trece între timp timpul însuşi, FOSTITATEA oboselii lui va suna ne- trecut în continuarea şirului zilelor sale trecătoare. Doar când Paul şi-a corectat deficienţa, atunci vom putea spune că FOSTA lui oboseală aparţine deja într-adevăr TRECUTULUI, adică într-adevăr a trecut. Deci, dacă în genere FOSTITATEA este tranzitivă, atunci ea acum a tranzitat în trecut. Numai că din toate acestea reiese chiar faptul că în sine FOSTITATEA nu este deloc tranzitivă, ci se află tocmai „în afara" timpului şi că în fond de noi depinde dacă o nimicim, sau o facem 205 TRECUT. însă fără aceasta ea nu trece deşi poate de mult nu-maieste-deja. Căci FOST1TATEA adică ceea ce deja-ne-mai-fiind nu este totuşi Nimic ajunge de fapt în temporalitatea lui nici-când-nici, adică se desprinde de timp. Aceasta nu înseamnă deloc că ceea ce a FOST, acela nu a fost, este sau va fi „nicicând", ci unicul fapt că el este tocmai modul de a fi care este cuibărit în defazările temporale înstăpânite de către nici-când-nici. Adică în temporal itatea desprinsă de timp. Dar nu este o enormitate să se afirme că FOSTITATEA este desprinsă de timp, din moment ce noi o putem data cronologic şi, în mare, şi ştii ce a fost el atunci, când el „a fost" prezent? Numai că, tocmai agitaţia agresivă cu care se presează la suprafaţă datele cronologice şi restul informaţiilor ne deturnează de fapt de la înţelegerea FOSTITĂŢII. Fluturând „când-ul" şi „ce-ul", cronologia şi restul datelor „istorice" îngreunează în fond gândirea FOSTITĂŢII, căci acoperă tocmai deja-ne-mai-fiinţa lui. Dar nici un fel de prezentare sau de prezentificare a „trecutului" memoria ori cunoaşterea istorică nu-i poate conferi FOSTITĂŢII „altă fiinţă", decât deja-ne-mai-fiinţa!!! Ea rezidă în fond ca atare chiar şi în memorie şi în cunoaşterea istorică, deşi tocmai presiunea aducerii ei în prezent se străduieşte cel mai insistent să ascundă faptul că ceea ce se prezintă în ele, acela deja-nu-mai-este, şi că ea nu este tocmai deja-ne-mai-fiind. Propriu-zis chiar din acest motiv putem sau am putea învăţa ceva din trecut, şi tocmai de aceea poate fi trecutul într-adevăr sursa libertăţii şi autenticităţii umane, pentru că el ne-mai-fiind-deja îşi pierde de fapt acea presiune a obligativităţii pe care datele temporale şi informaţionale despre el o cară şi o poartă totuşi la suprafaţă. însă, desigur, nu de la sine. Să revenim puţin, căci problema mai are şi un alt aspect, strâns legat de analizele anterioare. Ar trebui să putem înţelege: cum anume, ceea ce s-a men-ţinut din ceea ce a FOST poate deveni simultan cu prezentul, dar care, între timp, în privinţa temeiului său aparţine totuşi de ceva ce deja-nu-mai-este. Cum este deci posibilă această aparentă „alunecare" în timp, şi pe ce fundamente ontologice se află aşezată ea? 206 Esenţa problemei se organizează în jurul esenţei „prezentificării". Nu este cumva esenţa prezentificării tocmai faptul că ea aduce ceva din „trecut" la simultaneitate cu prezentul, cu scopul de a-1 oferi înţelegerii şi interpretării? Nu are prea mult sens să intrăm aici în discuţia de altfel mai mult metodologică a problemei „documentului", a „monumentului", a „rămăşiţei" şi a „urmei". Dar trebuie precizat că prezentificarea nu înseamnă nici comprehensiunea automată a trecutului, şi nici a face trecutul prezent, ci ea este o condiţie necesară a comprehensiunii trecutului care se întemeiază pe faptul esenţial că, prin ceea ce s-a men-ţinut din el, trecutul se prezintă de fiecare dată în simultaneitate cu prezentul. Şi adevărata problemă constă tocmai în aceea că aici se „arată" în simultaneitate cu prezentul chiar ceva ce deja-nu-mai-este. Prin urmare, „problema prezentificării" nu numai că nu elimină, ci, dimpotrivă, aprofundează importanţa problematizării deja-ne-mai-fiinţei şi prin urmare cea a FOSTITĂŢII. Căci tocmai aceasta se dovedeşte a fi acea structură ontologică care este capabilă să strângă şi să prindă laolaltă pe de o parte distanţa temporală cronologic fixată şi remontabilă, dar, pe de altă parte, şi acea proprietate a FOSTITĂŢII ca ea prin prezenţificare să se prezinte în simultaneitate cu oricare prezent. Este adevărat faptul că istoria şi tradiţia influenţează deciziile prezentului care inevitabil conţin şi trimiteri către viitor. „Trecutul" are deci „o performanţă structurantă" în privinţa selecţiilor care se desfăşoară în prezent. 3 Atât memoria, cunoaşterea istorică, cât şi comprehensiunea tradiţiei sunt totdeauna selective. Adică: imaginea despre trecut a nici uneia nu cuprinde de fapt tot ceea ce „a fost14. în mod scolastic acest fapt ar putea fi exprimat prin aceea că niciodată sfera noţiunilor de „imagine a trecutului" şi cea a FOSTlTĂŢII nu se suprapun. Ce s-a întâmplat însă cu acea FOSTITATE, care deşi a avut loc, totuşi nu a fost păstrată nici de memorie şi nici de restul imaginilor şi construcţiilor despre trecut? Evident, această FOSTITATE s-a nimicit. 23 Vezi: Bergmann, Wemer Az idő a szociológiában. Szakirodalmi áttekintés az időszociológiai elmélet és kutatás helyzetéről, in Idöban élni. Történeti-szociológiai tanulmányok, Budapest, 1990, p. 136. 207 Trebuie să fim conştienţi de faptul că simpla posibilitate a nimicirii FOSTITĂŢILOR ridică şi poartă probleme ontologice extrem de serioase şi importante. Adică probleme care nu pot fi pur şi simplu diluate şi spălăcite în afirmaţia că: „Istoria sistemului nu este o simplă mulţime a faptelor şi datelor pe care sistemul le lasă necontenit în urma lui, ci este istoria performanţelor selective care se adeveresc în sistemul însuşi (sic!) care-i păstrează în propria lui opţiune. De aceea, îi aparţin nu numai cele ce au fost selectate, dar şi cele care nu (sic!) au fost.. . , t 2 4 Altfel spus, problema celor care nu au fost selectate este îngropată în mod definitiv. Şi aceasta nu se întâmplă altfel nici în cadrul „celei mai modeme conştiinţe istorice", deşi ea „temporalizează (verzeitlich) trecutul" (N. Luhmann) deosebind orizontul propriu de trecut al prezentului, de prezentul din trecut, chiar dacă în felul acesta s-ar părea că iese în evidenţă un moment important al conceptului de timp, adică „reflexivitatea" lui care se dezvăluie prin interconectarea dimensiunilor sale. 2 5 Trecutul devine deci iarăşi pe de o parte fost prezent şi, pe de altă parte, trecutul prezentului. Nu încape de aceea îndoiala că prin „modalizarea reflexivă" noi de fapt îngropăm mai adânc problematica FOSTITĂŢII, căci, definind-o pe de o parte ca fost prezent şi pe de alta ca vârsându-se în prezent, ea rămâne determinată din perspectiva prezentului şi a prezenţei, şi nu din cea a FOSTITĂŢII sale. Prezentul şi prezenţa sunt acum ceea ce se înfeudează asupra FOST-ului, şi din acest motiv situaţiile existenţiale, în care lucrurile se întâmplă chiar invers, rămân pur şi simplu de negândit şi de neînţeles. Aceste situaţii existenţiale sunt caracterizate tocmai prin faptul că, în locul trecutului prezentului, apar şi se îngrămădesc la suprafaţă chiar alte foste prezenţe... Că, de exemplu, aici în Europa Centrală, 1848 (!) este prezent mai viu şi mai articulat în conştiinţa oamenilor şi încă cu ocazii importante cum sunt cele ale alegerilor decât 1971, de care ne despart totuşi doar 28 de ani. Deci că nu de „modalizare reflexivă" trebuie vorbit aici, ci de schimbare de „loc" temporal, care 2 4 idem, p. 138. 2 5 idem, p. 139. 208 desigur nu este deloc întâmplătoare, ci poate avea loc de fiecare dată în condiţiile în care „conştiinţa despre trecut" nu mai este structurată măcar de vreo tradiţie aflată în vigoare, ci de ştiinţa istorică clasică. Căci ea ocoleşte cu predilecţie tocmai acest trecut „apropiat" (adică, trecutul prezentului) însă umple cu sârg golurile astfel instituite cu datele şi cu informaţiile FOSTELOR prezenţe. (Sunt foarte interesante în acest sens constatările Alinei Mungiu, ale cărei cercetări psihosociologice aduc la suprafaţă cât de selectivă este de fapt memoria maselor sociale româneşti tocmai în privinţa trecutului apropiat, şi că în golurile astfel instituite apar date şi informaţii desigur „neştiinţifice" provenite din trecuturi mai îndepărtate.) 2 6 Adevărata sarcină şi problemă este de a înţelege felul în care este posibil ca aceste informaţii - în pofida fixităţii lor cronologice să-şi poată schimba locul lor în timp? Dacă în genere este oare suficient să se vorbească aici doar despre o conştiinţă „falsă", ne-ştiinţifică sau inautentică a timpului şi a „istoriei"? Şi cum ar putea fi „îndreptată" această conştiinţă? Oare pur şi simplu publicând datele corecte şi ştiinţifice? Conţin însă în şi de la sine aceste date şi faptul că lucrurile şi evenimentele despre care ele ne înştiinţează, totuşi, dejanu-mai-sunt, sau, dacă nu cumva, tocmai acest „aspect" este mai degrabă acela pe care ele îl acoperă în primul rând? Dar fără acest deja-nu-mai-este, este oare posibilă vreo conştiinţă autentică a trecutului? Căci fără ea, trecutul nu este decât FOSTITATE oricând posibilă! Adică, un FOST care tocmai că nu trece, fiindcă el nici nu este atras în TRECUT. Este foarte important, de aceea, ca atunci când vorbim despre „trecut", să examinăm şi să înţelegem precis ce anume este acela care din el într-adevăr a trecut, şi cum se raportează el la ceea ce în schimb nu a trecut, adică durează sau chiar se naşte. Ce înseamnă, de exemplu, faptul că la vârsta de 18 ani, cu mine s-au întâmplat cutare sau cutare lucruri sau că eu atunci am comis cutare şi cutare fapte? Căci, în mod evident, eu nu-mai-sunt-deja de 18 ani şi nici-când-nici nu voi mai fi în situaţia de a putea fi de 18 ani. Eu totuşi sunt, iar de " Vezi: Mungiu, Alina Românii după '89. Istoria unei neînţelegeri, Bucureşti, 1995, pp. 125-131. 209 18 ani am fost. îmi pot aminti deci cele întâmplate sau înfăptuite atunci, iar amintirile mele pot fi în principiu întărite de mine prin discuţii, lecturi sau informaţii suplimentare de orice fel despre ele. Pot deci realiza că toate acestea sunt ale mele şi îmi aparţin, chiar dacă de unele dintre ele aş dori de fapt să scap sau să mă eliberez. în mod obişnuit la toate acestea se spune că „acesta este trecutul meu", cu care eu sunt şi trebuie să fiu împreună. Dar oare acest „sunt" şi „trebuie să fiu" nu înseamnă totodată şi faptul că de 18 ani am FOST şi de acea deja-nu-mai-sunt, dar şi faptul că nici-cănd-nici nu voi mai fi?!? Totuşi, cum poate deveni atunci, din FOSTITATEA celui de al 18-lea an al vieţii mele, TRECUTUL meu? Oare doar aducându-mi aminte de el sau „mărturisindu-1", sau mai degrabă numai şi în primul rând atunci când şi dacă precizez şi faptul că deja-nu-mai-sunt de 18 ani şi că nici-când-nici nu voi mai fi. Din simpla amintire de conţinut al FOSTITĂŢII, încă nu se constituie ceva cum este trecutul, căci pentru constituirea TRECUTULUI este necesară şi deschiderea existenţială a „deja-ne-mai-fiinţei" şi a „niei-când-nici"-ului. Fără ele, nu există deloc ceva cum ar fi TRECUTUL. Numai atunci ne putem într-adevăr elibera de cele ce au FOST şi de cele ce am FOST noi înşine, dacă realizăm şi faptul că ele nici-când nu-vom-mai-fi-deja. Altfel spus: men-ţinerile, sus-ţinerile şi eliberările noastre nu se decid în fond atunci când gândim „timpul" ca fiind durabil sau dimpotrivă „trecător", ci doar atunci când realizăm faptul că trecutul nu priveşte pur şi simplu Timpul, ci pe noi înşine, adică dacă înţelegem şi fixăm raportul dintre deja-nu-mai-este şi nici-cândnici ca pe o sfidare în care cât timp suntem ne şi aflăm aşezaţi. Aceasta înseamnă în acelaşi timp şi faptul că trecutul Timpului şi timpul Trecutului nu sunt deloc chestiuni identice. în şi între ele se deschide şi se instituie de fiecare dată acea defazare cu care ne-am întâlnit şi cu ocazia analizei lui nici-când-nici. Adică trecutul fixat sub forma tuturor lucrurilor întâmplate (res gestae) se articulează nu doar în funcţie de diferenţa lui cu „relatările" despre ele (historia rerum gestarum), ci el este specificat de un şir întreg de elemente şi momente extrem de eterogene. 210 Deşi din altă direcţie, dar mânat de considerente oarecum similare, şi Jacques Derrida ajunge să vorbească despre „timp mort" şi despre „trecut absolut", atunci când face referiri critice la concepţia husserliană a „conştiinţei timpului".27 Dar ce înseamnă acest timp mort şi trecut absolut? Cum altfel ar putea „muri" adică ex-stinge timpul, dacă în el nu ar putea figura ceva cum este şi nici-când-nici-ul? De aceea nu este deloc întâmplător că unul dintre temeiurile reviziunii psihanalizei a devenit tocmai reconsiderarea concepţiei sale despre trecut. Iniţial psihanaliza a fost de părere că, pe de o parte, întâmplările trecutului (personal) se păstrează reprimate în subconştient, şi că, pe de altă parte, ele acţionează totuşi ca factori cauzali şi în condiţiile prezente ale vieţii psihicului. La fel, reconstrucţia şi reconstituirea trecutului fuseseră echivalate în psihanaliză cu examinarea cauzelor dosnice ale (rjerturbărilor) comportamentului actual.2 8 Insă aici doar cu titlu secundar este vorba de probleme epistemologice şi metodologice, fiindcă la fundament se află ascunsă o tematică propriu-zis ontologică şi existenţială. Fiindcă a ieşit ia iveală că de fapt este imposibil de stabilit dacă într-adevăr există o relaţie veridică între trecutul adus la suprafaţă, pe parcursul analizei, şi ceea ce s-a întâmplat în realitate în acest trecut. Apoi s-a conştientizat mult mai profund şi faptul că raportul psihanalizei şi al trecutului nu este doar şi în primul rând o chestiune teoretică, ci una terapeutică, care trebuie mai degrabă să conducă pacientul la o nouă poziţie şi la o nouă atitudine faţă de trecutul său. Or, esenţa acestor modificări şi reconsiderări constă - ontologic vorbind tocmai în scoaterea la iveală a faptului că, propriu-zis, patologia psihanalitică nu este altceva decât „acţiunile" FOSTITĂŢII ne-trecute ale traumelor anterioare. Iar noua poziţie şi atitudine dobândită pe parcursul terapiei constă tocmai în faptul că pacientul poate deja într-adevăr realiza că trecutul este, pe de o parte, ceva deja Vezi: Derrida, Jacques Lingvistică şi grammatologie, în Pentru o teorie a textului, Bucureşti, 1980. 2 8 Vezi: Lamm. Leonard J. laeea de trecut, op. cit., p. 56. 211 încheiat şi stabil, dar care ca atare aparţine totuşi, pe de altă parte, lumii prezente a experienţei sale psihice, adică este tocmai trecutul lui. Ce altceva are loc şi se întâmplă în esenţă aici decât că se fac trecute FOSTITĂŢILE desprinse şi de aceea singur ne-trecătoare din timp. Adică: din punct de vedere psihanalitic, evoluţia normală se caracterizează prin faptul că pentru ea trecutul este chiar TRECUT şi nimic altceva, dar în cea patologică tocmai caracterul de trecut al acestui FOST devine cumva problematic. Ceea ce este deci sigur, în ambele cazuri, acela este FOSTITATEA lui, însă ceea ce devine problematic în patologie acela este tocmai caracterul de TRECUT al acestei FOSTITĂŢ1. Dar să ne reîntoarcem acum la o problemă care a fost deja amintită de mai multe ori, dar care nu a putut fi până acum luminată într-un mod satisfăcător. Este vorba de acea posibilitate, pe care orice FOSTITATE o poartă, de a se nimici. în principiu, FOSTITATEA nimicită este o deja-ne-mai-fiinţă dispărută fără urmă. Despre ea nu ştim nici când anume a fost, şi mei măcar că „a fost", căci ea nu apare ca lipsă nici în orizontul uitării. Posibilitatea nimicirii FOSTITĂŢILOR nu este totuşi o posibilitate „abstractă", ci una articulată tocmai existenţial în şi de către modurile noastre de raportare la ele. Nimic nu demonstrează şi nimic nu întăreşte mai mult posibilitatea nimicirii FOSTITĂŢILOR, decât tocmai grija cu care omul istoric îşi înconjoară „trecutul". îngrijindu-1, el doreşte de fapt să-1 salveze de la pericolul şi de la posibilitatea nimicirii. Este apoi limpede şi faptul că însăşi nimicirea se leagă într-un fel de „trecerea" în trecut, şi tocmai din acest motiv vedem noi exact trecutul ca fiind cel mai intens expus posibilităţii de a se nimici. De aceea gândeşte şi Hegel „trecerea" (dispariţia)29 ca fiind trecerea de la fiinţă la nimic. Desigur, el înţelege prin aceasta înainte de toate „dispariţia" şi „încetarea", deci ceva mediat, care ajunge la ne-fiinţă printr-un fel de rezultat De aceea se şi leagă la el dispariţia şi încetarea în condiţiile unui Aujkeben destul de străin timpului - totdeauna de devenire. Oricum să legăm însă, dispariţia şi încetarea adică trecerea de devenire, tocmai în raportul ei cu timpul, ea Vezi: Hegel, Georg Wilhelm Friedrich Ştiinţa logicii, Bucureşti, 1966, pp. 87-88. 212 „devine" totuşi definitiva şi chiar din acest motiv ceea ce „a trecut" nu este de fapt ne-fiiinţa pură, ci exact deja-ne-mai-fiinţă. Nu este întâmplător că în esenţă şi Sartre împinge întreaga problematică a „Neantului" tocmai în trecut: „Neantul scrie el nu este; Neantul «este fost»; Neantul nu se neantizează; Neantul «este neantizat»." („Le Néant n'est pas; le Néant «est été»; le Néant ne se néantise pas; le Néant «est néantisé».")30 Amestecând însă în acest fel problemele trecutului, ale Nimicului şi ale nimicirii, noi poate închidem totuşi posibilitatea de a surprinde în adevărata sa nuanţare şi greutate problematica existenţială a Nimicului, care după cum am văzut se încheagă încă o dată ca fiind organic legată de cea a trecutului. Fiindcă „trecutul" despre care vorbim de obicei adică trecutul fără FOSTITATE poartă în mod aproape destinai acea duplicitate, că el este necontenit pe de o parte trecutul prezentului şi, pe de altă parte, totuşi ceea ce a fost (în sensul a ceea ce „a avut loc"). Numai că, din acest unghi de vedere, rămâne neproblematizată atât posibilitatea re-găsirii unor chestiuni care au fost uitate de mult timp, dar şi aceea, ca din acest trecut unele fapte să fi dispărut şi prin urmare să se fi „pierdut" în mod definitiv. Adică, cele care s-au nimicit. Cu cât ne străduim însă mai insistent să umplem golurile astfel instituite cu construcţii sistemice, cu atât ne putem îndepărta mai mult de adevărata problematică a FOSTITĂŢII şi, împreună cu aceasta, de asumarea faptului că nimicirea este totuşi una dintre posibilităţile reale ale FOSTITĂŢII, de care ea nu ar putea dispune dacă „trecerea" şi împreună cu ea - temporal itatea noastră nu s-ar afla ea însăşi şi de la început în vreo relaţie cu Nimicul. Căci Nimicul nu se află doar la capătul FOSTITĂŢII, ca fiind una dintre posibilităţile sale efective* ci ea poate fi o asemenea posibilitate doar cu condiţia de a participa chiar şi în constituirea ei. Nimicul este o caracteristică şi o componentă a felului de a fi şi de a se raporta la şi în lume şi prin ea la Fiinţă a omului. El nu „este" nici „în" om şi nici „în" lume, dar el (se) crapă şi (se) fisurează tocmai în existenţialele prin care omul fiinţează, adică este la Fiinţă. Vezi: Sartre, Jean-Paul L'Être el le Neam, idem, p. 57. 213 El nu este deci vreo limită marcată prin destin, nici vreun blestem, şi nici deficienţa vreuneia dintre modalităţile noastre de a fi şi care ar solicita astfel corecţii adecvate. Ci omul fiinţează şi este în aşa fel, încât în existenţa lui se naşte şi intervine totdeauna şi Nimicul. El Nimicul nu este deci temeiul „exterior" al tuturor negativităţilor faţă de care noi am fi complet neputincioşi, şi nici expresia imperfecţiunilor noastre, faţă de care se cer elaborate programe ample de acţiune, ci este una dintre tonalităţile fundamentale şi pline de tensiuni ale aflării noastre în lume, care şi mobilizează comprehensiunea fiinţării tocmai în direcţia determinării protejării noastre în raport cu „nimicnicirile" lui determinate. Nimicul nu se află deci - ca un fel de regiune „goală" nici „în om", nici „în fiinţă" sau „dincolo" de fiinţă, dar el apare şi survine de fiecare dată atunci când se petrece şi se înfăptuieşte existenţa intra-mundană a omului. In aceasta se naşte şi nimicniceşte Nimicul, şi din acest motiv leagă Heidegger problematica metafizică, care ne conduce la el, tocmai de împrejurarea constituantă ca în întrebarea ei să fie prin şi cel care o întreabă. Aşa că, în "Nimic", nu se află nici un fel de „nihilism". în ciuda acestora, majoritatea meditaţiilor despre trecut se străduie să elimine din el tocmai negativitatea deja-ne-mai-fiinţei, sacrificând-o pe altarul fetişist al continuităţii timpului şi al întâmplărilor.31 S-ar putea ca filosofía să creadă într-adevăr că astfel ea a salvat oarecum trecutul de „trecere", asigurându-1 pentru prezent, dar rămâne extrem de problematic dacă prin aceasta ea salvează şi prezentul de trecut... Fiindcă nici nu se ridică întrebarea sau problema că, poate, trecutul trebuie „salvat" nu atât de trecere, cât mai degrabă de FOSTITATE, şi că, poate, aceasta nu se înfăptuieşte şi nici nu se poate înfăptui altfel, decât prin a o face TRECUT. Tot aşa nu se pune nici problema că trecutul nu se naşte de fapt pur şi simplu prin trecerea timpului, ci în modul în care, în temporalitatea lui, omul oarecum produce FOSTITĂŢI, la care apoi se şi raportează într-un fel sau altul. De aceea, niciodată nu se întâmplă astfel încât, deşi există FOSTITATE, să nu existe „trecut", în schimb se poate întâmpla foarte Unul dintre exemplele cele mai elocvente în acest sens este tocmai lucrarea lui Hans-Georg Gadamer Wahrkeit und Methode. 214 bine să existe un trecut care tocmai că nu trece. Prin aceasta el nu devine însă „prezent", ci doar domină şi inundă prezentul. Deşi în alt context am mai vorbit despre această chestiune, poate nu este totuşi inutil ca, pentru fixarea ei, să amintim încă două exemple relativ recente. Este vorba de două volume editate de Facultatea de Istorie a Universităţii din Bucureşti, care, privite împreună, luminează extrem de sugestiv problemele pe care le examinăm aici. Primul se intitulează Miturile istorice româneşti (1995), iar al doilea Miturile comunismului românesc (1995). Un studiu din primul volum care analizează miturile legate de Voievodul Mihai Viteazul, examinând manualele şcolare de istorie ajunge la concluzia că manualele prezintă persoana acestui domnitor ca pe un contemporan permanent al generaţiilor succesive. în schimb, analizele şi constatările celuilalt volum scot în evidenţă tocmai golurile, obstacolele şi dificultăţile cercetărilor dedicate istoriei recente ale României comuniste, arătând că una dintre consecinţele acestora este tocmai memoria găunoasă „despre" această istorie. Intre timp însă, domnitorul din secolul al XVI-lea rămâne (permanent) contemporan, adică el nu este „trecut" ca TRECUT, ci este tocmai „prezent" ca un FOST aşezat în găurile defazările memoriei vii şi actuale. Or, acest lucru nu este posibil decât cu condiţia ontologică ca, deşi ne-trecute, FOSTELE evenimente ale unui „trecut" îndepărtat „în timp" să fie totuşi în măsură de a se aşeza în găurile memoriei unui trecut recent sau apropiat, care va fi şi va rămâne astfel condamnat la defazare, tocmai în raportul său organic cu viul veritabil al procesului formării şi conturării sale efective. Accentuăm: problema nu este aici de a califica dacă acest „procedeu" sau această mentalitate este sau nu „ştiinţifică" ori autentică. Ceea ce interesează este doar ce anume din „fiinţa" trecutului şi din raportarea noastră legată de ea întemeiază şi face posibilă o atare situare a lui. Dacă însă analizăm şi mai atent lucrurile, atunci realizăm şi faptul că aici nu se întâmplă doar o alunecare în timp şi doar o schimbare de „loc" temporal, ci are loc şi o modificare de calităţi ontologice. Adică: FOSTITATEA devine de fapt pur şi simplu DE ATUNCI. Numai că, 215 spre deosebire de FOSTITATE al cărei sens ontologic este în principal deja-ne-mai-fiinţa sensul ontologic principal al DE ATUNCI-ului, este tocmai deja-fiinţă. Deja-fiinţa luată în sensul de DE ATUNCI este totuşi fixată în primul rând nu în sens de „prezent", ci în cel al duratei care ţine. „Deja" legat de DE ATUNCI, trimite deci şi aici în primul rând la precedent şi la anterior, dar îl fixează pe acesta ca fiind ceva care ţine durând. Or, aceasta tocmai că nu este FOSTITATE, căci ceea ce „trece" în DE ATUNCI, acela durează ţinând. Şi acest aspect scoate însă la iveală faptul că ceea ce se numeşte de obicei şi pur şi simplu „trecut", acela este de regulă constituit din elemente extrem de eterogene din punct de vedere ontologic: din FOSTITATE şi din DE ATUNCI. Iar ceea ce este în mod deosebit interesant, important şi remarcabil în acest „trecut", acela este exact faptul că FOSTITATEA în sine nu trece, iar DE ATUNCI-ul durează... Ce este acest trecut enigmatic, care pe de o parte durează şi pe de alta nu trece? DEJA trimite desigur la trecut chiar şi în deja-fiinţa legată de DE ATUNCI. Tocmai despre aceasta am spus că în timpul înfăţişat ca un şir de acum-uri este chiar deja-nu-mai-acum. Apoi, DE ATUNCI nu este pur şi simplu fixarea unui început în prealabilul timpului, şi nici „de... şi până" atunci-ul unei durate, ci durata DE ATUNCI-ului ţine. De exemplu: clădirea în care scriu astăzi, clădirea Bibliotecii Centrale Universitare din Cluj a fost dată în folosinţă în anul 1906. DE ATUNCI în ea funcţionează această instituţie. Numai că, între timp, i s-a demolat gardul; i s-au adăugat noi construcţii şi au decedat şi câteva generaţii dintre angajaţii şi cititorii ei... Deci, trecutul stării actuale a clădirii şi a instituţiei se „compune" în acelaşi timp dintr-o serie de factori, care ca DE ATUNCI deja-sunt, dar şi din altele care, ca fiind FOSTE, deja-nu-mai-sunt Această eterogenitate a acestui trecut nu poate fi diluată în formule dialectice alunecoase. Dimpotrivă, doar atunci identificăm şi fixăm în mod autentic trecutul acestei clădiri şi al acestei instituţii, dacă fixăm elementele sale care deja-nu-mai-sunt tocmai ca deja-ne-mai-fiind, iar cele care deja-sunt tocmai ca deja-fiind, şi nicicum atunci când ne angajăm în refacerea 216 condiţiilor iniţiale, sau la reînvierea personalului decedat... şi aşa mai departe. Din punctul nostru de vedere este deci foarte important să specificăm, încă o dată, că ceea ce numim de obicei „trecut", acela este ontologic vorbind extrem de complex şi eterogen. Şi mai importantă este realizarea faptului că trecutul nu se constituie în fond niciodată prin simpla „trecere" a timpului. Ceva cum este trecutul se constituie doar în şi prin existenţialitatea existenţei, adică în şi prin faptul că omul istoric men- ţine ori continuă anumite lucruri, iar pe altele le lasă ori le întrerupe; pe anumite lucruri le păstrează iar pe altele le lasă pieirii sau chiar le nimiceşte; pe altele însă tocmai le face trecute. Altfel omul însuşi „trece" doar ca FOST, fără să fie sau să devină el însuşi TRECUT. Dar tocmai din acest motiv, FOSTITATEA şi FOSTITĂŢILE trebuie cunoscute şi cercetate. Numai că cercetarea şi cunoaşterea lor trebuie să fie ghidate şi întemeiate chiar de deschiderea ontologică şi existenţială a caracterului lor de FOST. Şi doar pe această bază sunt posibile şi construcţii şi narative istorice într-adevăr autentice. Aceasta desigur nu este o sarcină deloc uşoară, ci dimpotrivă una care e de multe ori chiar dureroasă. Dar tocmai din acest motiv este necesar şi important să se înţeleagă că a face TRECUT ceva ce a FOST nu are nici o legătură cu ceea ce de obicei se cheamă „uitare", „împăcare'* sau „resemnare", ci esenţa problemei rămâne în continuare de natură ontologică. Să luăm un exemplu într-adevăr îngrozitor cum este holocaustul din cel de-al doilea război mondial. Cum poate fi trecută enormitatea FOSTITĂŢII lui? Desigur, nu retrăindu-1 zi de zi în suflet şi nici negând existenţa lui. Făptaşii trebuie să-şi afle pedeapsa, iar victimele „liniştea" lor. Noi însă nu mai putem fi DE ATUNCI deloc liniştiţi! Dimpotrivă! Numai că astăzi trăiesc, cu precădere, nu făptaşii, ci urmaşii lor. Deşi ei nu poartă responsabilitatea „trecutului", trebuie totuşi să se confrunte cu el. Nu atât cu victimele însele, cât mai degrabă cu urmaşii victimelor care au supravieţuit încercărilor neomeneşti. Aceasta este o sarcină şi o sfidare uriaşă, dar în care noi trebuie să întrezărim printre altele aflate la îndemână şi posibilitatea de a 217 face holocaustul TRECUT. Numai astfel am putea avea şanse de a ne asigura ca el să nu se mai întâmple astăzi şi poate nici în viitor. Ontologic vorbind, oricare altă posibilitate chiar şi cele mai nobile, înălţătoare şi moralizatoare este o capcană. Un exemplu eclatant al unei asemenea capcane este tocmai o frază de altfel extrem de „binevoitoare" ~ dintr-un interviu cu Hanno Loewy, directorul unui institut din Hamburg, care cercetează fenomenul holocaustului: „De împăcat nu se pot împăca spune directorul decât urmaşii care nu poartă responsabilitatea trecutului. In chestiunea holocaustului constituie însă o problemă faptul că nu este egalitate (sic!) între urmaşi: urmaşul făptaşului deja nu mai este făptaş, însă urmaşul victimelor este şi el victimă (sic!), căci se intenţiona (sic!) şi împiedicarea venirii sale pe lume.*'32 Adică: de această dată FOSTITATEA holocaustului nu se lasă TRECUTĂ tocmai din cauza caracterului ne-trecător al calităţii de a fi victima lui. El rămâne de aceea ne-trecut, fierbând în continuare în opacitatea deja-ne-maifiinţei FOSTITĂŢII sale. Caracterul enigmatic al trecutului constă în primul rând deci în faptul că noi îl surprindem ca pe un dat „natural" (timpul) şi nu ca pe o zonă a posibilităţilor existenţei noastre. Desigur, trecutul nu este o posibilitate în sensul că el ar putea să „nu fie". Se poate însă întâmpla foarte bine - cum de altfel se şi întâmplă de regulă - ca pur şi simplu să nu vedem posibilităţile care rezidă tocmai în el. Cum se întâlneşte şi cum se împleteşte însă FOSTITATEA şi DE ATUNCI-ul în acest trecut? Căci, trecutul este sau pare a fi în fond „unul singur", numai că nu ştim din ce şi cum este el „compus". Pentru a putea răspunde la această întrebare, trebuie să revenim pe scurt la câteva aspecte legate de analiza FOSTITĂŢII. Am văzut că în FOSTITATE, adverbul de timp „deja" strânge de fapt laolaltă aducându-le la simultaneitate tripla negaţie: nici Fiinţă, nici Nimic şi nici Timp. Astfel, NICI-uî a devenit de fapt adevărata funcţie a lui „deja", iar concreţiunea temporală a NICI-ului s-a dovedit în fond a fi NICI-CÂND-NICI-ul. Despre acest nici-când-nici a reieşit, însă, că tocmai prin el intră de fapt Nimicul în timp, des-prinzând de el în săptămânalul: 168 Ora, (Budapest), nr. din 24 ianuarie, 1995. 218 FOST1TATEA. Iar odată constituită, FOSTITATEA este atrasă şi cuibărită în defazările la fel de existenţiale ale temporalităţii (noastre). Din acest motiv, am susţinut că, până când existenţa omului este constituită prin faptul de a fi aruncat în lume, nici-când-nici-ul se renaşte mereu. Analizele legate de DE ATUNCI ne ajută însă acum să realizăm şi faptul că nici-când-nici-ul se instalează şi are „loc" totdeauna atunci când omul (Dasein-ul) se confruntă (prin culpabilitate) tocmai cu faptul că el DEJA este, adică, existenţa lui are totdeauna deja un anumit DE ATUNCI, pe care el trebuie să-1 asume, dar care nici-cândnici nu provine din fiinţa lui de a fi temei. Aceasta înseamnă însă şi faptul că nici-când-nici-ul desprins de timp nu se comportă deloc în mod neutral în defazările temporalităţii, ci posedă afinităţi elective care-1 atrag şi-1 trimit tocmai către trecut. în primul rând prin faptul că însuşi acel a-fi-Deja, care deschide în fond defazările, este în esenţă tocmai trecutul în sensul de DE ATUNCI. In al doilea rând prin acela că, în interiorul defazărilor, nici-când-nici-ul se regăseşte totdeauna dirijat către „prealabil". Prin urmare, nici nu mai este vorba aici doar de afinitatea privilegiată a lui nici-când-nici faţă de trecut, ci tocmai de osmoza FOSTITĂŢII cu DE ATUNCI în „trecutul" astfel constituit în acest trecut FOSTITATEA şi DE ATUNCI se întrepătrund, dar se şi confundă, căci în el tot ce a FOST poate liniştit dura şi orice ce durează DE ATUNCI poate apărea liniştit ca fiind deja depăşit, şi invers, în funcţie de nevoile momentane ale unui oricând „acum", dar care pe nevăzute rămâne, totuşi, expus dominaţiei „trecutului". £>in aceste motive, cred că Sartre nu are deloc dreptate atunci când vede diferenţa dintre trecut şi prezent în faptul că trecutul ar fi ceva „în sine", iar prezentul ceva „pentru sine". Dimpotrivă, ceea ce aici ar putea fi în genere „în sine", acela nu este deloc trecutul, ci tocmai FOSTITATEA desprinsă de timp. în schimb TRECUTUL propriu-zis este totdeauna pentru sine, fiindcă el este totdeauna trecutul unei fiinţări care ea însăşi este „pentru sine". Adică, deschizându-se şi eliberându-se posibilităţilor sale cele mai proprii, ea învaţă să facă TRECUT ceea ce a FOST. 219 într-adevăr, una dintre concluziile cele mai importante ale meditaţiei despre FOSTITATE şi TRECUT este probabil tocmai aceea că ea pune într-o nouă lumină faptul, obişnuit şi în aparenţă consumat, că TRECUTUL nu este un simplu FOST, în raport cu care noi nu am mai avea nimic de tăcut. Ea atrage atenţia nu numai asupra faptului că noi trebuie să ne raportăm într-un anumit mod determinat la FOSTITATE şi că în aceasta filosofía ne poate încă deschide noi orizonturi, dar scoate la iveală şi faptul că în fond noi totdeauna ne şi raportăm la ea de exemplu, în prea numeroasele noastre „gesturi comemorative" - însă fără a concepe această raportare ca fiind TRECEREA FOSTITĂŢII, ci, dimpotrivă, mai degrabă ca fiind tocmai prezentijicarea ei . 3 3 Numeroasele rescrieri şi transcrieri ale istoriei atât de obişnuite şi conjuncturale în regiunile noastre; selecţia, ascunderea şi chiar secretizarea documentelor trecutului etc. nu sunt în fond nici ele altceva, decât diferite moduri de a ne raporta şi de a ne comporta faţă de „trecut", care s-ar putea, ce-i drept dintr-un punct de vedere cu totul abstract, să nu „influenţeze" ceea ce a FOST, totuşi sunt modalităţi prin care FOSTUL este făcut „trecut". Numai că îndeobşte ele sunt modalităţi prin care în ciuda oricărei drasticităţi a intervenţiei - FOSTUL tocmai că nu trece. Modernitatea şi în special ştiinţa istorică, a cărei naştere se leagă de ea, obiectualizează trecutul. Astfel s-a creat o situaţie care este complet nouă în raportul umanităţii istorice faţă de propria sa temporalitate. Spre deosebire de temporalitatea constituită pe baza continuităţii tradiţiei, de acum se deschide necontenit defazarea desfăşurată pe linia sciziunii dintre istorie şi memorie. în fond, memoria mea se poate remonta începând cu sfârşitul deceniului şase din acest secol. Numai că tocmai despre perioada aceasta şi despre cea care o urmează nu sunt sinteze istorice. Altfel spus: memoria nu mai este şi nicicând deja nu mai este sprijinită, susţinută şi integrată în posibila organicitate a vreunui „trecut continuu". Numai că trecutul memoriei mele este tocmai trecutul formării şi articulării fiinţei mele Vezi: Politique de la mémoire. Commémorer la révolution, (Colectiv), Lyon, 1993, pp. 191-199. 220 care încă nu a trecut, ci, dimpotrivă, se află şi se găseşte din plin în căutările faptului de a fi aruncat în lume. Obiectualizat, trecutul a devenit apoi şi singura dimensiune reală şi de aceea privilegiată a timpului. Dacă la vremea lui, Sfanţul Augustin putea încă susţine cu naturaleţe că, dacă există trecut, atunci el nu poate fi decât în prezent şi că prin urmare la vremea aceea, tocmai prezentul îi apărea lui ca fiind singura dimensiune „reală" a timpului, atunci de la modernitate încoace, noi trăim de fapt în fisura defazării crăpăturii dintre memorie şi istorie.3 4 Nu întâmplător, modernităţii i se spune în mai multe limbi: „Timp Nou" (Neuzeit; Temps Nouveaux: Újkor etc). Căci doar de atunci experimentează omul timpul ca fiind ceva ce se înnoieşte mereu, sau ca ceva ce trebuie re-înnoit necontenit.35 însă experimentarea timpului, ca fiind ceva ce se reînnoieşte, înseamnă în mod necesar şi o anumită experimentare chiar dacă doar epifenomenală a defazărilor sale. Oricât ar fi de adevărat că, în realitate, tradiţia nu se transmite în mod nealterat şi nemodificat, şi că în fond permanenţa ei este doar închipuită, tradiţia produce totuşi un statut al continuităţii existenţiale, în care ontologic nu se instituie sciziunea dintre istorie şi memorie. Dimpotrivă, tocmai defazarea istoriei şi a memoriei este condiţia care face de fapt posibil ca tradiţia să poate apărea ca fiind ceva, pe de o parte, deja problematic, dar, pe de altă parte, şi ca ceva ce este dezideratul tainic al revisărilor stărilor paradisiace. Tot din acest motiv însă: „Tradiţia nu poate fi cum spune Kristóf Nyiri purtătoarea unei veritabile conştiinţe istorice, şi nici purtătoarea unei conştiinţe autentice a trecutului. (s.n.) t t 3 < î Obiectualizând trecutul, ştiinţa istorică găseşte în el fericită timpul întreg în totalitatea dimensiunilor sale: trecutul în trecut, prezentul în trecut şi viitorul în trecut. Toate fiind în trecut - şi într-adevăr nicăieri altundeva „realmente" trecutul devine realmente 3 4 Vezi: Fericitul Augustin Confessiones. (Mărturisiri), Bucureşti, 1994, p. 344. 3 5 Vezi: Kosellek, Reinhard - Vergangene Zukunft. Zur Semantik geschichtlicher Zeiten, Frankfúrt am Main, 1995, pp. 12; 33; 58. 36 Vezi: Nyiri, Kristóf Hajnal István időszerűsége în Ny. K, A hagyomány filozófiája, Budapest, 1994, p. 134. 221 singurul „timp real". De aceea, el va fi şi privilegiatul, dar şi preţios. Nici nu se pune problema că, totuşi, noi am găsit aici timpul întreg, în doar una dintre dimensiunile sale. Cum, de altfel, nu se ridică nici întrebarea dacă nu cumva astfel se deschid şi portiţele posibilităţii dominaţiei trecutului. Deci dacă re-înnoindu-se tot timpul, nu cumva lasă nepăsător în urma lui timpul un trecut ne-trecut, ci doar „revolut"? Hermeneutica este desigur una dintre formele conştiinţei problematizării acestei posibilităţi şi situaţii: cum poate fi asigurată organicitatea raportului cu tradiţia în timp ce mai nou timpul însuşi se reînnoieşte trecându-se necontenit? Prima străpungere istorică efectuată de către Martin Heidegger care se află de atunci pe calea uitării şi îndepărtării permanente este probabil împletirea hermeneuticii şi a fenomenologiei. Prin confluenţa ei cu fenomenologia, hermeneutica a pierdut primatul orientării sale către trecutul tradiţiei, fiind condusă fenomenologic vorbind către „lucrurile însele". Tradiţia nu mai este adusă din nou la prezent, ci efectiv la un nou prezent, a cărui noutate trebuie şi ea să fie determinată prin con-temporaneizarea (Mitzeitigung) sa fenome- nologică cu prezentul. Astfel, în Phänomenologische Interpretationen zu Aristoteles „obiectul cercetării filosofice" devine în mod explicit prezenţa aici a omului (das menschliche Dasein), care nu se împlineşte ca un fel de aplicaţie ulterioară, ci ea însăşi devine de acelaşi timp (mitzeitig) cu viaţa tactică.3 7 Ideea revine şi în Sein und Zeit, spunându-se că: fenomenologia Dasein-ului este hermeneutica în sensul originar al cuvântului", făcându-se precizarea că înţelegerea hermeneuticii, ca fiind metodologia ştiinţelor istorice ale spiritului, nu promovează decât sensul ei derivat Prin aceasta, desigur, hermeneutica se deschidea şi către receptarea noutăţii noului, chiar dacă istoric vorbind această noutate este prefigurată cu precădere ca fiind o avansare în decădere. Este cred cu totul greşită înţelegerea poziţiilor „critice" luate de către Heidegger faţă de tehnică, faţă de problemele umanismului şi 37 Vezi: op. cit , p. 8. 3 8 Vezi: op. cit , pp. 37; 38. 222 faţă de ştiinţa modernă, ca fiind expresia unui „tradiţionalism" desuet. Dimpotrivă, în ele tocmai noutatea tehnicii moderne, noutatea ştiinţei moderne etc. sunt fixate în mod critic, însă deschiderea către noutatea prezentului, a viitorului etc. este păstrată în mod nealterat. Or, tocmai această deschidere se pare că s-a pierdut pe drumul desfăşurării post-heideggeriene a hermeneuticii, care a redeschis de fapt şi locurile re-înfeudării trecutului textelor tradiţiei şi a tradiţiei textelor. Pe nesimţite, hermeneutica a devenit astfel tocmai un spaţiu şi un cadru pentru reîntoarcerea dominaţiei trecutului asupra prezentului, adică tocmai un cadru de adâncire a defazării şi a fisurării istoriei şi memoriei. Ea ajunge nu numai să uite de sarcina hermeneutică a prezentului, dar devine şi un for de ideologizare şi de legitimare metodologică a renunţării Ia tematizarea lui. Poate la modul cel mai dramatic, această tendinţă este exprimată de gândirea târzie a lui Paul Ricoeur care, într-un interviu din 1991, afirmă expresis verbis următoarele: „Eu cred că nimic nu este atât de opac şi de neclar, cât este tocmai prezentul în care trăim. Doar cei care vor veni peste 20 sau 30 de ani după noi vor putea să spună cine şi ce suntem noi acum. Dar noi trăim acum în opacitatea epocii prezente şi de aceea nu suntem în stare s-o calificăm... (s-n.)"3 9 Ce înseamnă însă în esenţă faptul că doar cei care vor veni la 2030 de ani după noi vor putea să spună cine suntem noi acum? Cei care vor veni la 20-30 de ani după noi nu sunt oare chiar progeniturile noastre, adică tocmai generaţia pe care noi o generăm? Dar dacă ei şi numai ei vor putea înţelege prezentul nostru, neinteligibil pentru noi şi neasumat de către noi, aceasta nu înseamnă oare că şi istoria devine de fapt articulată ca un şir de generaţii, care nu se înţeleg decât post festum? Deci: pentru a putea înţelege „prezentul" unei generaţii, se declară că ea trebuie să treacă? Dar trecerea unei generaţii nu înseamnă oare tocmai moartea ei? Deci, că viaţa fiecărei generaţii prezente se desfăşoară între efortul înţelegerii trecutului şi aşteptarea morţii ei viitoarei Adică tocmai în golul databil al defazării temporale între istorie şi memorie. 3 9 Vezi: Ricoeur, Paul Az „oltvány", az „ üledék" és az „emlékezet". Két beszélgetés Tóth Tamással, in: Magyar Filozófiai Szemle, 1997, nr. 5-6. 223 Nu este, de aceea, de mirare că în acelaşi interviu Ricoeur se trezeşte sincer surprins de faptul că în cele trei volume ale cărţii sale, Temps et recit, nu figurează deloc problematica memoriei. „Ca şi cum aş fi sărit peste ea", spune el uimit. Lipsa tematizării memoriei are însă consecinţe mult mai grave decât cele care ating performanţele şi calităţile unei cărţi. Fiindcă în cadrul problematizării ei devine mai precis, ar putea deveni pur şi simplu de neocolit chestiunea referitoare la cine anume îşi aduce aici aminte; cum şi-a dobândit el amintirile şi, în ultimă instanţă, devine inevitabilă şi constatarea că ea este totuşi şi de fapt memoria unor fiinţe prezente şi aflate încă în viaţă. Apoi, „Orice memorie este pătrunsă de ceva personal scrie cu profunzime Eva Ancsel şi din acest motiv, împreună cu orice moarte, dispare şi un trecut care nu mai poate fi recuperat şi pe care doar acel unic muritor îl purtase cu sine tocmai în acei fel." 4 0 Ruptura dintre memorie şi istorie, adâncită de această dată tocmai prin ocolirea problematizării memoriei, nu face decât să legitimeze dominaţia trecutului, căreia îi lărgeşte locul în fisurile defazărilor temporalităţii, pe care numai hermeneutica ajunge s-o consacre. Prin aceasta, ea devine însă nu doar „culpabilă" în sensul originar heideggerian expus aici ci chiar vinovată, căci transferarea - şi încă pe cale ne-testamentară a responsabilităţii efortului înţelegerii prezenţei unei generaţii, generaţiei viitoare care, pe deasupra, mai este şi progenitura ei nu mai poate fi în nici un chip interpretat în sensul inocenţei. Iar în aceste condiţii, meditaţia hermeneutică despre „originea răului" în lume, efectuată de către acelaşi Paul Ricoeur pe baza textelor tradiţiei, devine într-adevăr o intreprindere curioasă... „Putem greşi foarte mult în descrierea epocii contemporane..." se explică Ricoeur în acelaşi text, ca şi cum în descrierea trecutului am fi cumva scutiţi de greşeli... în regiunile noastre şi la vârsta mea, eu am citit deja vreo patru sau cinci „istorii" ale ţării mele şi poate şi mai multe ale poporului meu. Cele mai serioase dintre ele nu susţin decât că aceasta într-adevăr aşa trebuie să se întâmple, şi nu numai pentru „corectarea" greşelilor, ci fiindcă fiecare epocă şi generaţie trebuie 4 0 Vezi: Ancsel, Éva-Lélek, ido, emlékezés, Budapest, 1992, p. 15. 224 acum să asume, ea însăşi şi în mod propriu, trecutul său istoric împreună cu asumarea riscurilor „de a greşi". In fond nimeni nu vede de ce anume aceeaşi „relativitate" nu ar putea fi asumată şi în raportul hermeneutic faţă de prezent. în miezul problemei se află însă tocmai destinul tematicii aplicaţiei în hermeneutică. Concepând filosofía şi filosofarea ca fiind ea însăşi un existenţial, adică un mod de a fi factic al Dasein-ului, prin care el devine de fapt de acelaşi timp cu el însuşi, Heidegger refuză expresis verbis orice „ulterioritate" a aplicaţiei.41 Iar în Sein und Zeit el explicitează în mod concret capcanele hermeneutice ale tradiţiei. în urma lui, hermeneutica la Hans-Georg Gadamer deşi îşi pierde tocmai libertatea în raportarea sa la tradiţie, totuşi în dialogurile ei peste distanţele temporale ale trecutului, ea mai poartă grija „lucrului însuşi" care se prezintă în texte şi în interpretare şi momentul ei aplicativ este încă recâştigat, deşi fără capacitatea de a rămâne într-adevăr receptivă la noutatea noului. 4 2 Calea pierderii şi, mai târziu, a renunţării exprese a hermeneuticii la „prezent" şi apoi şi la „viitor" coincide cu degradarea şi cu dispariţia ulterioară a preocupărilor sale faţă de problematica aplicaţiei ei, împreună cu dezlipirea şi cu distanţarea ei de fenomenologie. Nimic nu este, de aceea, mai firesc decât să ajungem să citim la Gianni Vattimo că: „Viitorul fie că este un proces, o apariţie de noutate este astăzi garantat, în mod paradoxal de automatismele sistemului; ceea ce riscă să dispară e trecutul, adică acea continuitate (sic!) a experienţei, acea înlănţuire (sic!) a semnificaţiilor."43 Dar ce altceva înseamnă a renunţa la prezent (şi la viitor) sau de a lăsa prezentul pe seama „automatismelor sistemului", decât de a adânci prin consfinţire deci fără nici o resemnare spărtura istoriei şi a memoriei, adică tocmai defazarea temporală care se naşte şi renaşte o dată cu generaţiile care de fapt nici nu se nasc, ci doar curg, eventual. Dar tocmai din acest motiv am devenit, poate, atât de uşor dispuşi să ocolim câteva probleme care sunt şi rămân totuşi extrem de 4 1 Vezi: Heidegger, Martin Phänomenologische Interpretationen..., op. cit., p. 8. 4 2 Vezi: Gadamer, Hans-Georg Igazság és módszer, op. c i t , p. 201. 4 3 Vezi: Vattimo, Gianni Dincolo de subiect, op. cit., p. 13. 225 importante. Este vorba în primul rând de realizarea noutăţii ontologice a situaţiei noastre existenţiale în raport cu trecutul. Ce-i drept, pentru aceasta a fost într-adevăr necesar să se pună în paranteză marea categorie filosofică a timpului, căci numai astfel se promitea să se ofere posibilitatea ca pornind de la caracterul problematic al situaţiei noastre existenţiale să putem pătrunde, prin meditaţia culpabilă, oarecum separat, în specificul unei singure dimensiuni a lui. Doar astfel a putut deveni meditaţia despre FOSTITATE şi despre TRECUT o cercetare oarecum distinctă şi dezlipită de curentul atotputernic şi atotcuprinzător al conceptului absorbant de „timp". Apoi se ridică şi întrebarea dacă nu este cumva o proprietate a timpului însuşi mai precis a acestui concept al său ca el să se „arate" ca întreg în fiecare dintre dimensiunile şi extazele sale? Numai că în alt şi alt fel! Şi Heidegger a analizat situaţiile şi posibilităţile ca temporalitatea să se constituie pornind de la diferitele extaze ale timpului. El însuşi gândea temporalitatea autentică fiind constituită ca „pornind" de la viitor. Totuşi, nu a pătruns cu gândul în acea capcană a temporalităţii şi a timpului, încât el să se prezinte ca întreg desfăşurat în întreaga sa structură orizontală - în fiecare dintre extazele sale „luate separat" Cum de altfel nici diferenţele ontologice şi existenţiale ale FOSTITĂŢII şi ale lui DE ATUNCI nu i-au reţinut de fapt atenţia. * * # Prin opoziţia sa de principiu cu sfera publică, secretul exclude tocmai con-temporaneizarea cu el şi cu sine însuşi a subiectului meditaţiei publice care-1 tematizează. El însuşi ne împinge astfel către „fostele secrete" şi prin ele către trecut Simţind bănuitori forţa acestei deturnări, a trebuit să ne întrebăm asupra statutului FOSTITĂŢII secretelor şi prin aceasta ne-am şi trezit imediat în miezul unei probleme care ni s-a părut complet nelămurită. Cea a FOSTITĂŢII în genere şi prin ea cea TRECUTULUI. Astfel s-a dovedit că problematica secretului conduce mai departe, mai bine zis, deschide în continuare tematizarea FOSTITĂŢII. Fiindcă aşază FOSTITATEA în mod explicit în faţa 226 posibilităţilor sale proprii, dintre care una s-a dovedit a fi tocmai nimicirea. Pentru FOSTELE secrete, pentru FOSTITATEA secretelor, nimicirea este însă o posibilitate privilegiată, şi chiar „preferată". Căci ea împlineşte în fond secretul însuşi, refuzându-i astfel chiar, şi tocmai, statutul de a fi FOST. Faptul că FOSTELE secrete nu trec singure adică: chiar ne-maifiind-deja, ele pot rămâne secrete nu înseamnă deci pur şi simplu, cum ar ti părut până acum, că ele rămân imuabile într-un fel de depozit desprins al FOSTITĂŢILOR. în mod cert, FOSTELE secrete nu sunt doar acelea care se prezintă astăzi cercetării, purtând desigur şi ele particularităţi care sfidează şi provoacă în mod special comprehensiunea lor. Dimpotrivă, cu cât ne adâncim mai mult în realizarea naturii lor secrete, cu atât realizăm mai articulat şi faptul că şi ele ni se înfăţişează în fond în haloul într-adevăr obscur şi opac al Nimicului şi al nimicirii, care poartă şi el orizontul şi „atmosfera" pierderii lor definitive. Nu întâmplător, istoriile nu secrete, ci ale secretului în „comunism" sunt pline de constatările şi de fixările nici-când-nici-ului. Noi înşine, în cercetările şi analizele noastre aplicate şi aplecate asupra arhivei secrete ale fondurilor secrete de bibliotecă, a trebuit să ajungem de mai multe ori la concluzii care vizează fapte şi aspecte deloc neglijabile care nu vor mai putea fi reconstituite şi reconstruite nicicând din „fosta" lor realitate, dar care se prezintă astăzi tocmai prin FOSTITATEA ei. Căci, aparţine realităţii secretului lor şi secretului realităţii lor şi ştergerea urmelor lor. Desigur, aceasta nu poate însemna deloc renunţarea la avansarea în cercetarea FOSTELOR secrete, însă în mod cert ea trebuie să fie şi să rămână avertizată cu privire la acest aspect Trebuie deci accentuat că opacitatea şi obscuritatea haloului în care se prezintă FOSTELE secrete nu este în primul rând sau mai degrabă, deloc o incapacitate sau o lipsă de desăvârşire metodologică în raport cu ceva „încă necunoscut", ci face parte tocmai din fenomenalitatea secretului însuşi, fără de care el nici nu poate fi 227 gândit în manifestarea lui de sine. Prin urmare, secretul nu poate fi asumat tematic fără asumarea acestei opacităţi. De aceea nimic mai firesc să citim în Cartea neagră a comunismului. Crime, teroare, represiune şi tocmai în Addenda referitoare la România că „... estimarea numărului celor anchetaţi, condamnaţi sau morţi în timpul represiunii comuniste a devenit imposibilă (s.n.), datorită disparităţii arhivelor, gradului diferit de acces la ele şi a bănuielii că unele surse documentare au fost fie falsificate din start, fie distruse pe parcurs, (s.n.)" 4 4 FOSTITATEA secretelor conţine deci şi încă într-un mod articulat şi orizontul refuzului statutului lor de a fi FOST. De aceea, FOSTELE secrete iarăşi ne trimit şi ne împing în mod expres la gândirea Nimicului, şi în special la gândirea raportului său (nostru) cu Timpul, mai precis cu TRECUTUL şi cu „trecerea" lui. Or, tocmai acest aspect face extrem de dubioasă orice raportare „abstract sistemică" la globalităţi în a căror structurare participă şi secretul ca un element central. Căci exact peste aceste „goluri" sare ea, fără să le fixeze nici în şi nici pentru meditaţie. „Fostele secrete" nu trec singure! trebuia deci afirmat în repetate rânduri. Dar am văzut că mei TRECUTUL însuşi nu „are loc" chiar de la sine şi că temporalitatea noastră implică şi cheamă o responsabilitate prezentă faţă de el. Aceasta însă nu poate fi asumată fără asumarea caracterului nostru de a fi muritori. Tocmai din acest motiv nu avem însă noi timp să lăsăm timpul doar să curgă. Secretul ne stăpâneşte prezentul vieţii trimiţându-ne în trecut El domină deci asupra vieţii vii. De unde are el această „putere" şi „forţă"? aceasta va fi întrebarea pe care va trebui să o punem din nou. 4 4 Vezi: Cartea neagră a comunismului Crime, teroare, represiune, Bucureşti, 1998, p.729. . * 228 CAPITOLUL VI IPOSTAZELE SECRETULUI. COMPLOTUL. JURĂMÂNT ŞI SECRET Prin opacitatea în care trimite, tema complotului dobândeşte o fascinaţie cu totul deosebită. Teamă şi speranţă, resemnare şi eroism, revoltă şi represiune, incertitudine şi găsirea principiului explicativ universal, dezvăluire şi manipulare, trădare şi acte autentic purificatoare: toate acestea au fost şi pot fi legate de fenomenul complotului. Poate acestea sunt şi motivele pentru care aşa-numita „filosofie politică" cu rare excepţii, cum ar fi cazul Iui Nicolo Machiavelli - renunţă la tematizarea ei teoretică expresă.1 Mai mult „politica filosofică", precaută, suspicioasă, deschisă şi decisă la observarea şi transcenderea limitelor transparenţei obişnuite, se ocupă de ea. în acest sens îl numeşte Ignác Martinovics, complotardul revoluţionar maghiar de la sfârşitul secolului al XVIII-lea despre care vom şi vorbi mai pe larg pe împăratul austriac Leopold, 1 Machiaveili este primul teoretician modem al politicului, la care secretul dobândeşte un „loc sistematic" explicit pentru teoria şi practica guvernării. Astfel, guvernarea se bazează, după el, pe trei piloni pe care Principele trebuie să-şi aşeze concomitent puterea: legile, forţa şi secretul vicleniei. Vezi: Machiaveili, Nicolo Principele, Bucureşti, 1995, Cap.V-VII. Probabil din acest motiv, Machiaveili este şi rămâne printre puţinii teoreticieni care se ocupă şi de problema complotului în mod frontal şi explicit. Adică, el studiază complotul tocmai acolo şi în aşa fel în care el „există", şi nu ca pe un element al „imaginarului social" sau ai „imaginarului istoric", aşa cum el de fapt s-a consacrat în literatură în special după Revoluţia franceză. Vezi şi: Poulat, Emile L 'Esprit du complot în Politica Hermetica, Paris, 1992, nr. 6, dar şi Nicoară, Simona; Nicoară, Toader Mentalităţi colective şi imaginar social, Cluj, 19%, pp. 179-181. Tema politico-morală a secretului revine desigur şi mai târziu, în special la gânditorii englezi (de exemplu la Locke şi la Hobbes), dar nu ca un element central şi sistematic al politicului, ci, dimpotrivă, ca o sferă a intimităţii extra-statale, dobândind apoi în epoca luminilor şi o relevanţă organ izaţională, în special prin răspândirea şi teoretizarea francmasoneriei. Vezi: Kosellek, Reinhart Kritik und Kriese. Ein Beitrag zur Pathogenese der Bürgerlichen Welt, Freiburg/München, 1959, p. 29. 229 „philosophisc'j gesinnte Monarch", adică un monarh sensibil la contextele şi la orizonturi;e unor detalii ascunse şi abia perceptibile. în România, tema complotului are însă o actualitate şi o prezenţă deosebită. De la principiul explicativ cvasi-universal al tuturor evenimentelor zguduitoare din preajma lui decembrie 1989 şi a celor care au avut loc de atunci încoace, până la prefigurarea lui ca „singura soluţie" pentru crearea condiţiilor de depăşire a unei crize generale şi a unei prăbuşiri totale, tema complotului are o prezenţă aproape cotidiană, degradată, dar şi degradantă în acelaşi timp. Prezenţa sa degradată este însă tot atât de simptomatică, cum este de altfel şi „istoria" acestui capitol, al cărui destin se caracterizează printr-o ciudată dar expesivă sincronie cu tematica analizei sale. Prima sa variantă a fost scrisă în august-septembrie 1991, fiind textul unei comunicări la un colocviu internaţional dedicat temei „Complotului", care a avut loc la Sorbona în luna noiembrie a aceluiaşi an. însă, în timp ce-mi elaboram lucrarea, Mihail Gorbaciov, prim-secretarul reformist al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice de arunci, fusese capturat şi răpit de către complotiştii conservatori, iar la câteva zile după aceea minerii din Valea Jiului au invadat, iarăşi, capitala României, iar guvernul cât de cât reformist a fost nevoit să demisioneze. în 1994, tema a fost reluată şi regândită, cu scopul ca în noua ei variantă lucrarea să fie inserată într-un volum autonom de culegeri de studii.3 Şi această variantă a fost însă elaborată sub presiunea unei noi „mineriade", care a ameninţat, şi ea, serios democraţia şi statul de drept românesc. Iar acum, când m-am decis în primul rând din aceste motive s-o dezvolt pentru a fi inclusă şi în această lucrare în limba română, ne aflăm iarăşi la o distanţă de doar o singură lună, de noile ameninţări tot „minereşti" în aparenţă din ianuarie 1999, şi 2 Textul a fost publicat în Volumul nr. 6 al anuarului Politica Hermetica, din anul 1992. Este poate la fel de edificator faptul că, deşi Colocviul a avut loc doar la câteva luni după aceste evenimente, totuşi şi m mod surprinzător aproape nici una dintre lucrările prezentate de către autorii sosiţi, în marea lor majoritate din ţările occidentale, nu s-a angajat la examinarea frontală şi esenţială a fenomenului complotului. 3 Vezi: V. Király, István Határ Hallgatás Titok, Cluj, 1996, pp. 167-195. 230 tocmai în zilele acestea se desfăşoară alte noi acţiuni care vizează, şi acum, ameninţarea ordinii de drept. Formele de actualitate, în care se prezintă şi în care ne presează fenomenul complotului, nu pot constitui însă o bază pentru lămurirea lui. Dar ne împing şi ne ajută să ridicăm o întrebare mai cuprinzătoare şi poate mai adâncă în acelaşi timp. Anume, întrebarea de a afla: de unde provine această forţă (sau slăbiciune?) a (temei) complotului de a putea fi utilizat în fenomene şi în procese şi în comprehensiunea lor a căror diversitate, totuşi decisivă, merge tocmai până la incompatibilitate?4 Iar contribuţia, ajutorul pe care ni-1 dau presiunea de neocolit, greutatea şi masivitatea proceselor prezente este tocmai acel apel şi acea sfidare, care cheamă la elaborarea şi la conturarea mai îngrijită atât a modului nostru de a ne întreba, cât şi la cea a întrebărilor înseşi. Trebuie să ne dăm seama că fie şi dacă am fi tentaţi să acceptăm presupoziţia că forţa tematicii complotului, la care ne-am referit, se află în generalitatea ei categorială, care-i asigură atât polivalenţa utilizărilor, cât şi varietatea viziunilor, tot ar trebui să ne întrebăm despre temeiul pe care această generalitate se bazează şi care o structurează în raport cu principalele ei elemente, dându-i o configuraţie internă cu totul specifică. în mod firesc, în acest capitol nu ne vom putea concentra decât asupra elementelor care credem că sunt esenţiale şi centrale temei complotului, încercând totodată să le schiţăm în liniile lor generale. Analizând şi sintetizând definiţiile şi interpretările date termenului şi sinonimelor „complotului", ies la iveală următoarele elemente definitorii comune: Complotul este acţiunea concertată a mai multor persoane asociate în mod secret, în vederea realizării unor scopuri care sunt privite şi considerate ca fiind culpabile şi punisabile din punctul de vedere al ordinii de drept stabilite, şi care de cele mai 4 Vezi revoluţia din '89 concepută ca „complot", dar şi evenimentele de tot felul, petrecute de atunci, interpretate în acelaşi „fel". 231 multe ori - se îndreaptă către debordarea şi schimbarea formelor de guvernare şi a stărilor de dominaţie prezente? Două lucruri frapează, prin urmare, de la început, atunci când ne apropiem pe baza acestei sinteze de fenomenul complotului: primul este caracterul său secret, iar celălalt, riscul imens, la care se expun cei care se angajează în el. Căci, niciodată nu se complotează la lumina zilei, iar pedepsele prevăzute împotriva celor care se încumetau a complota au fost şi sunt în mod constant printre cele mai grave (moartea, excomunicarea, moartea simbolică, închisoare grea şi îndelungată etc). Se pune, de aceea, întrebarea: care este legătura dintre aceste două elemente şi trăsături ale complotului şi, prin urmare, care este sursa interioară, care alimentează şi face totuşi posibilă angajarea în complot respectiv depăşirea extremă a structurilor normative dintotdeauna în ciuda riscului capital la care se expun participanţii şi la care ei îi expun şi pe cei pe care-i vizează? Cum anume se naşte deci în complot acest raport specific între secret şi debordarea limitelor structurilor normative publice comune, cât şi între secret şi raportarea conştientă la riscul imanent al morţii, împreună cu posibilitatea conturată de a dispune şi de viaţa altora? Secretul nu este o „primă" trăsătură a complotului, pe care-1 întâlnim doar la primul pas, dar pe care apoi îl şi părăsim pătrunzând mai în adâncuri. Ci el este însuşi atmosfera şi orizontul în care existenţialul şi tema complotului prinde viaţă şi trebuie să fie gândit. Căci, el pune amprenta asupra tipului şi a modului de asociere a persoanelor implicate; el este chemat să asigure transcenderea sistemelor de interdicţii şi de pedepsire prezente, dar şt Ia protecţia proiectelor de acţiune şi de schimbare până la sosirea „momentului potrivit"; dar tot el permite şi ascunderea complotului ca atare, prezentându-1 apoi într-o cu totul altă lumină etc. Nici un complot nu poate fi ţesut însă fără ca participanţii să nu-şi asigure reciproc confidenţa lor prin acte formale ori nu de tipul jurământului. Jurământul în complot este desigur un jurământ secreţi 5 Vezi: Encyclopédie Ameriama, 1995; Der Grosse Brockhaus, 1957 §i Littré, Emile Dictionnaire de la langue française, 1967. 232 Dar ce înseamnă în fond Jurământ secret"? Pentru a putea afla răspunsul la această întrebare este necesar ca, în trecere, să insistăm puţin asupra chestiunii jurământului în genere. Excurs: Despre jurământ Ca tentativă şi ca procedeu de clarificare a unor situaţii care - chiar şi sub forma unui simplu dubiu, dar sunt conflictuale ori problematice, jurământul se regăseşte în practica popoarelor de pretutindeni şi din cele mai vechi timpuri. Cu cele mai diverse ocazii şi în împrejurări extrem de variate, oamenii îşi întăresc afirmaţiile, promisiunile şi legăturile lor, prin jurământ. El însoţeşte actele umane dându-le o greutate aparte, care face ca contururile lor să se creioneze mai evident şi mai apăsat. Ca invocare solemnă a unei sfere ontologice (Zeii, Cerul, Pământul etc.) sau valorice (Biblia, Coranul, Constituţia etc.) superioare ori cuprinzătoare, jurământul dobândeşte o tensiune, un dinamism şi un impuls interior, care îl împinge şi îl duce pe cel care jură spre depăşirea şi transcenderea semnificaţiilor aleatoare şi imediate ale actelor sale. Aceasta îi conferă însă jurământului un caracter intrinsec anticipator. „A anticipa" înseamnă a merge înainte în timp şi a configura în avans consecinţele recunoscute şi prevăzute ale actelor prezente. Prin aceasta, jurământul solicită, pretinde şi conferă actelor un plus de conştiinţă, un plus de luciditate calculatorie şi de responsabilitate. Promisiv sau nu, orice jurământ este - sub aspectul analizei structurii sale existenţiale anticipator.6 Invocând ca 6 Din punct de vedere deopotrivă formal şi material, jurămintele se împart de obicei în atestatoare sau confirmative care întăresc adevărul unui fapt sau veridicitatea unei afirmapj şi promisive, care certifică şi garantează sinceritatea şi seriozitatea unei promisiuni. Vezi: Encyclopedie Larousse, Paris, 1976. Desigur, aceste clasificări şi altele care derivă din ele sau li se asociază lor nu vizează structura existenţială a jurământului, care îi conferă însă în mod necesar un caracter anticipator din simplul motiv că el are în vedere în -mod necesar tocmai prefigurarea propriilor sale consecinţe. dovadă sau ca fundament al sincerităţii sau al adevărului o realitate superioară sau îngîobantă, jurământul este şi expresia recunoaşterii prealabile chiar şi în cazul lipsei formulelor exprese de execrare ale consecinţelor şi ale pedepselor întrevăzute pentru cazul falsităţii sau nerespectării sale, consecinţe care sunt instituite, prevăzute şi luate în calcul, întocmai prin acest raport. Acesta este motivul şi sensul pentru care, din cele mai vechi timpuri, pentru a fi într-adevăr valabile, jurămintele trebuiau să fie rostite sau confirmate până la capăt, cu voce tare şi într-un mod clar, comprehensibil, adică. Din caracterul anticipator al jurământului, se naşte însă şi o altă trăsătură a lui: cel de a fi creator, izvor şi sursă de obligaţii şi de drepturi. Indiferent de conţinutul lui intern, jurământul este un raport şi o legătură a căror structură existenţială comportă următoarele patru elemente: 1) cel care prestează jurământul; 2) cel care solicită şi primeşte jurământul; 3) ceea ce se jură (adică, conţinutul jurământului) şi 4) ceea ce este invocat în jurământ (adică, pe ceea ce se jură). Prin jurământ, cel care jură aşază în mod expres, în mâinile celui care primeşte ori solicită jurământul, dreptul de a se comporta faţă de el în funcţie de modul în care apoi se dovedeşte, se verifică sau se validează efectiv jurământul ca act de voinţă consimţit. Căci el exprimă, pe de o parte, recunoaşterea acelei sfere înglobante care este invocată în jurământ, dar exprimă şi împuternicirea pe care cel care jură o oferă prin actul său celui care îi „ia" jurământul. Jurământul este deci, pe de o parte, inserarea şi contactarea unei sfere ontologice şi/sau valorice superioare, dar, pe de altă parte, şi imanentizarea reflexivă şi actualizarea ideatică-anticipatoare nu numai a efectelor, dar şi a consecinţelor actelor. In jurământ, actele se găsesc deci articulate şi proiectate până la capătul lor. Care este însă, în mod originar, acest capăt? în aparenţă, el se situează acolo unde jurământul fals sau cel nerespectat îşi obţine pedeapsa. Pedeapsa însă nu este în realitate decât expresia unei pierderi de nivel şi de statut ontologic, adică a unei căderi ce devine doar fixată şi stabilită în pedeapsă. Desigur, astăzi putem şti foarte puţin despre originea jurământului. însă este cert că, încă în credinţa grecilor şi a hinduşilor 234 antici, jurământul fusese o practică la care nu numai oamenii, dar şi zeii înşişi erau supuşi. Şi Hesiod relatează că atunci când între nemuritori se isca vreun conflict sau se ivea vreun dubiu, Zeus o trimitea pe Iris să aducă, în cana ei de aur, apă din râul Styx. Cei aflaţi în conflict sau cei bănuiţi de minciună prestau jurământ pe această apă. Cel care jura fals, pe apa râului morţii, cădea pentru un an întreg - într-un somn inconştient, adică într-un somn a cărui profunzime tăcută fusese asemănătoare morţii.7 După Rudolf Hirzel, cele relatate de către Hesiod provin dintr-o formă şi mai veche şi originară a jurământului. Aceasta este jurământul pe orkhos, adică pe împărăţia morţii. Jurământul nemuritorilor pe apa Styxului nu este decât o formă în care această esenţă originară a jurământului a supravieţuit.8 Fără a intra în discutarea mitologică sau de antropologie juridică a rolului jucat de apa Styxului în această ceremonie, trebuie să remarcăm totuşi că relatările lui Hesiod şi consideraţiile lui Hirzel ne relevă faptul că, la origine, jurământul fusese considerat ca fiind un act care implica viaţa actorilor în întregul ei, respectiv, „până la moarte". Moartea nu stă însă la „capătul" jurământului pur şi simplu ca o pedeapsă. Căci ea ar atinge şi ar viza astfel doar jurământul fals. Jurământul fals s-ar dovedi în felul acesta a fi de cu totul altă esenţă decât cel veridic. Moartea este de aceea implicată în jurământ în calitatea ei originară, de limită imanentizată sub formă de posibilitate articulată şi circumscrisă printr-un act anticipator. Jurământul pe „împărăţia morţii" şi pe apa Styxului este oricum un contact cu posibilitatea morţii, pe care actul jurământului o face imanentă, punând în joc tocmai viaţa ca atare, deci în întregul ei întreruptibil. Contactul jurământului cu moartea face ca ea în calitatea ei de posibilitate existenţială ultimă - să fie anticipată în el nu in abstracte, ci printr-un act existenţial, totalizator şi de proiecţie a Dasein-ului. 7 Vezi: Hesiod Naşterea Zeilor (Teogonia) în Hesiod Opere, Bucureşti, 1973, pp. 47-49. Vezi: Hirzel, Rudolf Der Eid. Ein Beitrag zu seiner Geschichte, Leipzig, 1902, pp. 152-171. 235 La origine, moartea nu stă deci la capătul, la bordura jurământului ca simplu sfârşit pentru jurământul fals, ci ca o posibilitate existenţială anticipată în însuşi modul de a fi al celui care jură, ca fiind tocmai posibilitatea pierderii unui statut ontologic preferenţial sau privilegiat, adică posibilitatea unei căderi. Zeul mitologic nemuritor care prestează un jurământ fals, pe împărăţia morţii sau pe apa Styxului, cade tocmai într-un somn asemănător morţii. El suportă deci o cădere ontologică: devine chiar dacă numai pe durata unui singur an muritor. în această calitate, el va fi şi după revenire recuzat încă nouă ani de la masa comună a nemuritorilor. Jurământul este, deci, la originea şi în esenţa lui, un act de autentificare existenţială, care implică şi atrage în întregul ei fiinţa celui care-1 prestează. Falsul jurământ sau sperjurul nu înseamnă în consecinţă lipsa acestei autentificări, ci este eşuarea ei în raport cu şi în statutul ontologic şi/sau valoric al acestui întreg, deci căderea ei în sfera inautenticului. Această cădere este numai stabilită, şi apoi fixată în pedeapsă. Dar acest orizont interior care, pe de o parte implică fiinţa umană întreagă şi, pe de altă parte, îi oferă posibilitatea, ocazia şi prilejul de a fi întreagă, plasează jurământul în interregnum-ul diferenţelor ontologice fundamentale. Prin anticiparea existenţială implicită a morţii ca posibilitatea limită, certă, dar nedeterminată a fiinţei umane, jurământul se plasează dincolo de nivelul învălmăşirilor, conflictelor cotidiene rezolvate de obicei prin resemnare şi amânare, şi dincoace de acea sferă înglobantă, puternică şi stabilă, cu care invocând-o stabileşte totuşi un contact. Acest „locus" existenţial şi ontologic îi oferă jurământului, pe de o parte, puterea de a se constitui în sursă şi în izvor creator de drepturi, însă, pe de altă parte, tot el ascunde şi împiedică şi surprinderea esenţei sale veritabile, conducând apoi la fetişizarea sau la bagatelizarea lui. 9 9 Interdicţia evanghelică (Matei 5. 33-37) a jurământului şi solicitarea ca el să fie înlocuit prin simpla rostire a lui „da" sau „nu" exprimă doar intenţia şi idealul transparenţei depline a acestor situaţii dubitabile. Dar tot într-un spirit asemănător repune şi Kant în Religia în limitele raţiunii problema jurământului atunci când critică practica încetăţenită în jurisprudente civilă ca adevărul afirmaţiilor şi sinceritatea promisiunilor să fie întărite prin referirea la Dumnezeu şi la sacralitate. 236 Jurământul în complot este deci revenind jurământ secret. în contactul său cu secretul, jurământul primeşte însă în mod obligatoriu şi un element de conţinut specific: cel al tăcerii păstrate. De la jurământul medical până la jurământul funcţionarilor publici, de la jurământul societăţilor secrete până la cel al conspiratorilor, regula tăcerii se impune ca un element obligatoriu şi constitutiv în raport cu orice jurământ care se leagă de fenomenul secretului. Păstrată, tăcerea specifică jurământul în raportul său cu secretul ca fiind un jurământ necesarmente promisiv. Nu se poate jura în raport cu secretul în care cel care jură se şi implică, decât promiţând şi păstrarea lui. Prin acest jurământ, se pătrunde în sau tocmai se instituie, de fiecare dată regula tăcerii. „A promite" nu este decât actul prin care se angajează la împlinirea, efectuarea şi realizarea obligaţiilor cuprinse în conţinutul gramatical-logic al „textului" promisiunii. De aceea, a rosti, a exprima promisiunea, prin forţa ei ilocuţionară, înseamnă tocmai realizarea promisiunii ca acţiune.1 0 Ce se promite însă atunci când se angajează la tăcere? Căci, la prima vedere, tăcerea se prezintă ca fiind chiar abţinere, retragere şi neimplicare. Adică: ne-angajare! Tăcerea asumată prin jurământ trebuie deci să fie altfel decât aceea pe care o întâlnim în mod curent în ce fel se angajează deci cel care - prin jurământ se obligă a păstra tăcerea? Regula tăcerii este desigur un mod de asigurare a secretului, asigurare căreia jurământul îi serveşte drept garanţie. Ea exprimă faptul că secretul nu trebuie divulgat sau trădat. Altfel spus: regula tăcerii interzice comunicarea secretului, tară ca în prealabil să fi fost observat şi cântărit dacă sunt sau nu îndeplinite şi condiţiile păstrării lui viitoare. De aceea, jurământul cu privire la păstrarea tăcerii constituie, pe de o parte, tocmai inserarea „subiectului" în • rebuie de aceea precizat că aici ne interesează în primul rând chestiunea înţelegerii esenţei jurământului, şi nu problema judecării lui morale, teologice sau juridice. 10 Vezi: Austin, J.L. Hogyan cselekedjünk a szavakkal?, în Beszédaktus Kommunikácó Interakció, Budapest, 1971 şi Hare, R.M. The Promising Game, în Revue Internationale de Philosophie, nr. 70,1964. 237 această regulă şi, pe de altă parte, întărirea ei, printr-un aport de conştiinţă şi luciditate, semnificând totodată şi un aspect al garantării asigurării sale. Cum ar putea însă însemna jurământul o inserare în regula tăcerii dacă el nu ar însemna în acelaşi timp şi o inserare şi o intrare în însuşi secretul ca secret? Dar, a intra în secretul ca secret înseamnă în primul rând a-1 menţine şi a-i păstra. Pentru aceasta este însă necesar a-1 primi ca atare. La modul cel mai general cum am mai spus procesul obţinerii secretului ca secret, adică cel al comunicării secretului ca secret, se numeşte iniţiere. De aceea, jurământul în raportul său cu secretul, deci ca angajament la păstrarea tăcerii, face parte sau devine un element al iniţierii. Tăcerea păstrată, promisă ca regulă de conduită, se actualizează atunci şi acolo unde se apreciază că nu sunt întrunite condiţiile unui proces de iniţiere. însă ea însoţeşte şi înconjoară întregul proces de iniţiere, dar şi toate elementele şi aspectele „funcţionării" secretului. Secretul în întregimea lui apare ca fiind învăluit în tăcere. Tăcerea îşi dobândeşte însă completitudinea sa reflexivă propriu-zisă şi specifică - tocmai prin jurământ. Tot prin jurământ devine ea şi un element al iniţierii. Ca atare, jurământul cu privire la regula tăcerii dislocă tăcerea din ordinea actelor şi prescripţiilor cotidiene (de exemplu educaţia bunului-simţ la „discreţie"), ridicând-o la nivelul celor cultivate şi exersate ca disciplină. Nu întâmplător, multe dintre societăţile secrete ale popoarelor primitive retrăgeau în genere pentru o anumită perioadă dreptul iniţiaţilor de a rosti vreun cuvânt, iar şcoala şi confreria lui Pithagora poate fi considerată ca o adevărată pedagogie a tăcerii. Şi vechea biserică creştină pretindea şi educa la „disciplina arcani", dar regula disciplinară a tăcerii este prezentă şi cultivată şi la formaţiunile secrete modeme cum este francmasoneria sau alte societăţi iniţiatice contemporane." Tăcerea la care se accede deci prin jurământul implicat în iniţiere pe de o parte, îşi împlineşte caracterul şi statutul ei originarmenU " Vezi: SimmeL Georg Das Geheimnis und die geheime Gesellschaft, in Georg Simmel Soziologie, op. cit 238 exclusiv acustic, comprimând sensurile lui „a asculta", a lui „a înţelege auzind" şi a lui „a rămâne în muţenie", dar, pe de altă parte ca păstrată ea şi debordează nivelul pur acustic, tinzând la suspendarea în afara iniţierii a oricărui fel de comunicare (scrisă, gravată, gesticulată, sugerată etc.) a conţinutului său. Intrând, cu ajutorul jurământului, în sfera şi în orizontul mai larg al iniţierii, opusul tăcerii păstrate în secret nu va mai fi pur şi simplu luarea cuvântului, şi nici ruperea liniştii prin emiterea de sunete. Cuvântul care maschează, cuvântul care deturnează şi cuvântul care protejează ascunzând, vor fi desigur permise. Doar cuvântul care trădează şi doar cuvântul care divulgă sunt cele care vor fi interzise. în cele mai multe dintre ceremoniile iniţiatice (de exemplu în cele eleusine sau în cele masonice etc.) recipiendarul îşi prestează jurămânml cu privire la păstrarea secretului înainte de a lua contact cu conţinutul lui propriu-zis. Deci, conţinutul jurământului respectiv promisiunea cu privire la păstrarea tăcerii se referă în avans la un alt conţinut, pe care-1 prefigurează şi-1 anticipează ca pe un orizont care se deschide pentru a „intra" apoi în el „tot" secretul. De aceea, de fapt, jurământul se constituie într-o condiţie a posibilităţii secretului însuşi şi a împlinirii lui, respectiv în primul pas al iniţierii. Oricâte faze pregătitoare (purificări, tatonări, informaţii anterioare oferite în mod oarecum sugestiv etc.) ar sta înaintea iniţierii, ea propriu-zis începe sau se sincronizează cu jurământul. Ca început al unui proces de iniţiere, al cărui conţinut şi sens nu este încă pe deplin revelat, jurământul cu privire la păstrarea tăcerii aparţine încă atât sferei profane şi ca atare intră şi sub incidenţa reglementărilor publice - , cât şi fiind o deschidere care se angajează tocmai la primirea şi la păstrarea secretului ca atare sferei şi domeniului iniţiatic şi secret Jurământul cu privire la păstrarea tăcerii este deci pasul, gestul, puntea şi mecanismul trecerii de la profan la iniţiat, de la public la secret Ca o membrană de separare şi de mediere dintre cele două „zone" prin „locus-ul" privilegiat pe care-1 deţine în topografia iniţierii el are deci o dublă valabilitate: ne-iniţiată (profană) şi iniţiată; una profană şi una secretă. Numai că în jurământul cu privire la păstrarea tăcerii, valabilitatea lui ne-iniţiată, profană este recunoscută tocmai la limita ei, adică chiar în actul şi 239 momentul transcenderá şi părăsirii sferei publice.1 2 Ea reprezintă o aducere la limită şi ca atare o împlinire a jurământului ca act de valabilitate publică, dar este totodată şi depăşirea şi transcenderea acestei valabilităţi către o zonă unde reglementările publice nu mai sunt valabile şi ca atare nici nu se cer neapărat respectate. Sfera publică, neiniţiată, este desigur părăsită, depăşită, dar nu şi distrusă în existenţa sa, ci este tocmai avută în vedere şi de aceea nu rareori chiar dominată. (Recunoaşterea „dreptului la furt" la unele societăţi secrete africane, menţinerea unor practici cum este antropofagia la societăţile secrete din America de Nord, în ciuda faptului că în sfera publică a comunităţii ea este interzisă de mult etc., împreună cu prestigiul legislativ totuşi impunător al acestor societăţi stau dovadă pentru evidenţierea acestui fapt.)1 3 Prin iniţiere, se naşte un subiect care este nu doar mai mult, dar şi altceva decât cel care este sau fusese neiniţiatul. Iniţierea implică întreaga personalitate a subiectului într-un mod special: modificându-i statutul spiritual şi ontologic. Ea aduce o re-personalizare în care se dobândeşte pe de o parte conştiinţa limitelor şi a relativităţii normelor şi valorilor publice comune şi, pe de altă parte, ea conduce şi la Această caracteristica a secretului în general şi a jurământului secret, în special, de a transborda chiar şi jurămintele cu valabilitate publică este exprimată cu o admirabilă claritate într-un document francmason, care ei însuşi fusese publicat şi în care.se spune răspicat: „Nu trebuie făcut imposibil unui om de a se face Mason în secret (s.n.) în lumea profană. Este cazul funcţionarilor publici, al comercianţilor, al militarilor şi ai membrilor unei administraţii oarecare, ale căror interese personale depind de faptul de a nu fi persecutaţi pe motivul masoneriei lor. Nu trebuie oare să avem faţă de ei condescendenţa de a nu le compromite poziţia, averea şi grija pentru familiile lor?" Vezi: Conférence Maçonnique Universelle d'Anvers (1894), Bruxelles, p. 79. Or, militarii, funcţionarii publici etc. sunt tocmai persoane care prestează în public jurăminte cu ocazia consacrării poziţiilor lor. Iar documentul de mai sus exprimă foarte clar posibilitatea ca, prin secretul masonic, ele să fie totuşi transbordate, cu precizarea că intrarea în masonerie presupune şi ea un (ah) jurământ, însă unul secret Diferenţa de esenţă a celor două jurăminte este însă faptul că până ce jurământul public nu are valabilitate secretă, jurământul secret dispune şi de o efectivitate publică. Altfel, în loc de a fi o întărire şi o accentuare a jurământului, jurământul secret s-ar transforma într-o simplă relativizare a lui. 13 Vezi: Simmel, Georg idem şi Eliade, Mire ea Initiations, rites, sociétés secretes. Naissances mystiques, Paris, 1976. 240 instituirea condiţiilor posibilităţii depăşirii lor prin instaurarea unor noi raporturi normative. De aceea, iniţierea accede de fapt nu numai la conţinutul secretului care se comunică prin ea, dar şi la conştiinţa forţei secretului ca secret adică la conştiinţa forţei categoriale a secretului respectiv la acea capacitate imanentă lui de a se propulsa dincolo de sfera valabilităţii normative publice. Jurământul cu privire la păstrarea tăcerii, fiind un proces în care a priori încape tot secretul, reprezintă propriu-zis şi deschiderea către conştiinţa forţei categoriale a secretului ca secret, conştiinţă căreia iniţierea ce-i urmează îi dă apoi conţinutul şi tehnica. Or, această forţă este în primul rând tocmai cea a transcenderii tuturor normelor şi valorilor care, în orice context, apar ca fiind comune. Dar în procesul iniţierii, locul privilegiat la care propriu-zis poate fi înfăţişată forţa secretului ca secret este chiar cel al promisiunii cu privire la păstrarea tăcerii, adică jurământul. In el se înfăţişează forţa categorială ultimă a secretului ca secret, deci ca fiind tocmai forţa secretului ca atare, situată înaintea şi deasupra oricărui alt conţinut concret, care se vizează sau urmează a fi „primit" în parcursul iniţierii. în actul jurământului cu privire la păstrarea tăcerii se deschide deci orizontul deocamdată gol al depăşirii sferei publice către totalitatea de conţinut şi de tehnici ce vor intra apoi sub incidenţa regulii tăcerii, dar, în acelaşi timp, el este şi locul privilegiat unde se iveşte şi posibilitatea realizării forţei categoriale a secretului ca atare, deci ca forţă care poartă în sine condiţiile posibilităţii de transcenderé a tuturor normelor, valorilor şi conţinuturilor concrete, care, în orice context, sunt instituite ca fiind comune. Trebuie însă accentuat şi subliniat faptul că atunci când ne referim la forţa categorială a secretului ca secret ca fiind posibilitatea depăşirii structurilor normative comune din orice context - noi avem, iarăşi, în vedere şi faptul că această forţă este în cel mai înalt grad reflexivă, adică ea se aplică şi se apleacă şi asupra secretului însuşi. Prin urmare, în secret cum am mai spus în altă parte pot fi transgresate şi structuri normative care sunt la rândul lor ele însele secrete. 241 Pe baza acestor meditaţii pot fi deja înţelese şi interpretate şi fenomenele destul de des întâlnite care în mod preponderent au structura spionajului şi anumite tipuri ale trădării. Ele arată cum am mai spus faptul că orice conţinut al unui secret determinat poate fî transmis în secret unui alt secret. Acest lucru înseamnă, însă, că ruperea regulii tăcerii deşi ea reprezintă intrarea în secret şi încă în- tr-un mod în care el trebuie să încapă în întregime nu este neapărat şi o ieşire din categoria secretului. Dar, atunci, se ridică inevitabil şi întrebarea: la ce anume şi împotriva a ce anume stă de fapt ca protecţie şi garanţie jurământul, ca fiind tocmai promisiunea respectării regulii tăcerii? In mod evident, împotriva aducerii şi readucerii existenţei şi conţinutului său la sfera publică pe care a depăşit-o, dar şi împotriva secretului însuşilll însă, ce garanţii poate el aduce sau oferi împotriva unui orizont care se deschide, chiar prin el, în chiar el însuşi? Studiul acestei probleme in concreto este desigur extrem de dificil. Căci împreună cu faptul că el este supus problemelor şi capcanelor legate de FOSTITATEA secretelor, tratate în capitolul anterior caracterul secret al actelor, al formulelor etc. face ca în principiu să dispunem de „informaţii" şi „documente" extrem de reduse la număr. Câteva exemple, totuşi, trebuie menţionate, căci ele, aşezate în contextul analizelor cu privire la esenţa originară a jurământului şi în cel al cercetărilor despre regula tăcerii şi secret, pot constitui credem temeiuri şi pentru lansarea unor ipoteze comprehensive solide. Astfel, cercetările mai recente şi mai amănunţite ale raporturilor dintre „ius iurandi" şi „sacramentum militiae" la romani au scos la iveală şi statutul special pe care acest „sacramentum militiae" 1-a avut în rândul jurămintelor obişnuite, dar chiar şi în cadrul celorlalte în armata lor. „Sacramentum militiae" apare ca un rit iniţiatic secret, în şi prin care recrutul (tiro) devine soldat (miles), constituindu-se într-o legătură religioasă întărită de prezentarea de sacrificii şi de promisiunea păstrării tăcerii între militar şi superiorul său. în urma ceremoniei, soldatului i se conferă dreptul de a ucide, adică un lucru pe care legea, în alte condiţii, îl interzice în mod categoric. Deşi spre deosebire de formulele altor tipuri de jurăminte practicate la romani - formulele secrete ale sacramentului militar nu s-au men-ţinut, se poate totuşi presupune ca el avea o formulă de execrare, în care în caz de sperjur fusese prevăzută tocmai moartea trădătorului. Se mai ştie, apoi, că cel care odată intrat în spaţiul consacrat aî ceremoniilor de iniţiere - refuza totuşi jurământul cu privire la păstrarea tăcerii asupra celor auzite şi văzute acolo, era ucis pe loc, iar trupul lui lăsat să zacă amestecat cu cadavrele animalelor sacrificate cu ocazia ceremoniei.1 4 Se cunoaşte apoi şi faptul că printre motivele cele mai serioase de reproş faţă de francmasonerie a fost în permanenţă tocmai jurământul cu privire la obligaţia păstrării tăcerii, solicitat pe parcursul iniţierilor secrete, şi în mod special execrările care blestemau sperjurul prin invocarea unei morţi înfiorătoare pentru infideli.1 3 în toate aceste cazuri, problema nu este, credem, pur şi simplu aceea că în jurămintele secrete încercările, probele şi pedepsele prevăzute dobândesc un plus de gravitate şi de cruzime. Mai degrabă ele exprimă şi reacţionează la faptul că secretul nu este şi o limită pentru regula tăcerii în care el „intra" iniţial ca şi conţinut, ci îl debordează ca şi categorie. De aceea, limita tăcerii, ca promisiune şi ca garanţie a păstrării unui conţinut secret, nu poate fi, practic, decât limita existenţei - adică a vieţii - fiinţării, care a ajuns în preajma deţinerii acestui conţinut. Părăsind sfera de valabilitate a normelor şi valorilor publice, jurământul secret cu privire la păstrarea tăcerii transcende însă şi aria de valabilitate a jurămintelor prestate în această sferă. De aceea, se ridică acum întrebarea: cum se raportează jurământul secret la esenţa originară a jurământului însuşi? Am văzut că în jurământ - şi la origine - moartea ca posibilitatea existenţială ultimă certă, dar nedeterminată apare printr-o situare contextuală de autentificare a vieţii în raport cu întregimea ei. Moartea apare deci, aici, ca fiind ceva ce exprimă esenţa originară a 14 Vezi: Gáspár, Dorottya Az eskü a rómaiaknál és a sacramentum militiae, Budapest, 1980, pp. 38-43. 15 Vezi: Chevallier, Pierre - Quelque lumières inédites sur la question du serment maçonnique în Política Hermética, Paris, 1990, Vol. 4. 243 jurământului trimiţând tocmai la posibilitatea existenţială a unei căderi. Dar, în jurământul secret, viaţa şi moartea celui care îl prestează sunt tematizate în mod explicit, ca fiind garanţiile explicite ale păstrării lor reciproce. Părăsind sfera neiniţiată profană şi publică jurământul secret reiterează deci esenţa originară a jurământului, dându-i o reprezentare concretă şi înfăţişând în mod „sensibil" condiţiile în care viaţa celui care-1 prestează va avea un anumit sfârşit, având caracteristici precise. Ca atare, jurământul secret îi răpeşte morţii caracterul ei de a fi o posibilitate care dispune doar de certitudine nedeterminată. în sens figurat sau nu, cel care prestează jurământul secret cu privire la păstrarea tăcerii aduce ca garanţie a respectării jurământului său însăşi viaţa lui, ca pe un ne-întreg întreruptibil, dând totodată celui c&i~e-i primeşte jurământul şi dreptul de a-1 judeca fie şi simbolic exact sub acest aspect.1 6 Aruncând o privire asupra capitolului despre complot din Discuţiile lui Machiavelli despre Primele zece cărţi ale lui Titus Livius, observăm imediat că el nu se referă la altceva decât la un joc extraordinar şi complicat dar dăinuitor în timp ca structură - al secretelor. De la secretul încropirii planurilor până Ia secretul iniţierii tovarăşilor; de la secretul spionării până la cel al trădării, tot ce se întâmplă este învăluit în secret. Chiar prinţul însuşi este sfătuit de Machiavelli să-şi ţină în secret informaţiile sale despre un complot deja trădat, pentru a le putea utiliza (în public sau în secret) la momentul potrivit mai eficient, în vederea realizării propriilor scopuri.17 Este limpede că, la modul cel mai general, miza complotului este succesul sau un sfârşit, care este oricum o lovitură esenţială pentru participanţi. Iar succesul înseamnă, tot la modul general, o dominaţie nu numai asupra, dar şi în sfera publică! întreaga povară, toată dificultatea şi greutatea acestei mize, este însă pusă pe seama 1 Vezi: Brison, Luc Usages etfonctions du secret dans le pithagoreisme ancien în Le secret, op. cit , pp. 87-103; în special partea referitoare la cazul lui Hippasos. 17 Vezi: Machiavelli, Nicolo Beszélgetések Tius Livius első tiz könyvéről în Machiavelli Müvei, Budapest 1978, Voi. I. 244 secretului!!! Doar puterea şi eficienţa secretului pot alimenta speranţa succesului în pofida riscului esenţial!!! însă, riscul esenţial nu este trecut cu vederea ori neglijat de către secretul complotului, ci el este chiar prevăzut, anticipat şi cântărit ca fiind o posibilitate şi un pericol care ameninţă tocmai la capătul actului. Complotul însuşi este un act, la al cărui sfârşit imanent se află riscul esenţial ca o posibilitate asumată. De aceea, tot ce se întâmplă în „interiorul" complotului de la un capăt la celălalt poartă în mod concret amprenta conştiinţei acestei posibilităţi, a acestui risc şi a acestei asumări. Complotul nu este totuşi un act sinucigaş! El vizează „succesul", dar ia modul alternativelor disjunctive extreme. Acest „sau-sau" nu este însă o alternativă care se deschide pe parcurs, conturându-se mai apăsat pe măsură ce se apropie. Ci el se naşte ca un atribut, pe care angajarea în complot îl dobândeşte prin însăşi declanşarea şi esenţa lui. Apropierea lui îl poate contura doar cu privire la detaliile lui. De aceea din momentul intrării în complot, această alternativă se prezintă deja ca fiind tocmai la capătul lui. Intrarea în complot are însă ca element esenţial tocmai jurământul secret. Prin el se înfăţişează deci în formă concretă atât succesul, cât şi riscul esenţial. „Succes sau moarte": lucru care stă şi este la capătul complotului ca fiind pre-văzut şi aşezat acolo de la începutul lui. Indiferent ce anume se înţelege deci prin „succes" în conţinutul său incidental, el înseamnă depăşirea unei ameninţări concrete, prefigurate şi asumate a morţii. Moartea, ca ameninţare concretă, nu poate fi nici evitată şi nici ocolită în complot, ca într-un pericol oarecare... Ea poate fi doar depăşită!!! De aceea cei care depăşeşte ameninţarea morţii va putea domni nestingherit şi justificat şi asupra vieţii... Această dominaţie asupra vieţii se află şi ea prefigurată în jurământul secret al complotului sub forma unei chemări întemeiabile şi atestabile la depăşirea morţii, fiind tocmai conştiinţa posibilităţii succesului. De aceea, tot ce periclitează complotul, periclitează şi posibilitatea succesului său ca depăşire a ameninţării morţii, adică periclitează chemarea de a domina asupra vieţii. De aceea, a jura în complot la păstrarea tăcerii nu înseamnă pur şi simplu a actualiza jurământul în puritatea funcţiei sale de izvor 245 şi creator de drepturi, ci în cel de izvor şi creator de drepturi asupra vieţii şi morţii. Posibilitatea acestei decondiţionări rezidă tocmai în jurământul secret care îmbrăţişează şi primeşte întregul secret al complotului însuşi. Până ce, în jurământul comun, esenţa originară a jurământului aceea de a fi un act de autentificare existenţială, prin raportarea anticipatorie şi conştientă la moarte ca posibilitate umană ultimă certă, dar nedeterminată poate sta ascunsă, ca fiind ceva de care, în cotidianul mundaneităţii, rugim de obicei în jurământul secret, şi în mod special în jurământul secret al complotului; această esenţă survine în mod inevitabil la lumina înţelegerii şi interpretării. Jurământul desigur leagă. Dincolo de contacte, el stabileşte legături.18 Jurământul din complot leagă persoane în secret şi leagă secretul de alternativa „viaţă sau moarte" ca fiind un atribut intrinsec al complotului ca act Spiritul de interioritate, „esoterismul" complotului, devine astfel un mediu şi un instrument de contact de influenţare şi de dispunere asupra vieţii şi morţii. 1 8 Cel care în ultimele decenii a repus, la modul cel mai acut, problema jurământului este Jean-Paul Sartre, care în cartea sa, Critique de la raison diaJectique, Tome I, Paris, 1960, tratează jurământul ca pe o formă prin care „libertatea devine praxis-ul comun de a fundamenta permanenţa grupului care se produce pe sine însuşi în reciprocitatea mediată a propriei sale inerţii." (p. 439). Sartre are însă în vedere un fel de Jurământ comun", despre care nu este limpede în ce fel de raport se află cu jurămintele colective, dar care totuşi ar cuprinde „şi asumarea implicită a jurământului, ca fiind realitatea deja existentă a grupului (de exemplu, de către cei care sunt născuţi în grupul respectiv şi care cresc în e l ) " (ibidem) şi ar trebui deosebit de contractul social. Deşi, în scrierile sale polemice împotriva concepţiei sartriene, Raymond Aron scoate în evidenţă foarte corect inconsistenţa acestei concepţii scriind că „Dacă jurământul a fost depus nu de către mine, ci de către cei care mi-au precedat, ce mai rămâne din el, dacă nu un echivalent sartrian al contractului rousseauist?" (Vezi: Aron, Raymond Istoria şi dialectica violenţei. Bucureşti, 1995, p. 110) critica lui nu atinge totuşi fondul şi substanţa problemei jurământului. Amândoi presupun de fapt posibilitatea ca jurământul să poată fi cumva „moştenit". Dar, spre deosebire de valabilitatea „contractului", care se transmite pe parcursul schimbării agenţilor şi funcţionarilor care se angajează în executarea ei, valabilitatea jurământului este şi rămâne netransmisibilă. Şi asta din simplul motiv că el vizează fiinţa umană proiectată până la capătul autenticităţii ei. Deci el nu poate fi valabil „dincolo" de aceasta. Angajamentele asumate prin prestare de jurământ nu sunt de aceea nici transmisibile şi nici testamentabile! 246 Interpretând complotul prin prisma jurământului secret am înţeles însă şi faptul că tocmai prin el se deschide şi posibilitatea conştientizării forţei categoriale a secretului ca atare. Dar tot prin aceasta am înţeles şi faptul că ieşirea din complot (de exemplu, prin trădare) însă şi penetrarea lui (de exemplu, prin spionare) aparţin şi ele tocmai posibilităţilor categoriale ale secretului. Categoria secretului, în care complotul îşi găsise întemeierea, orizontul, tehnica şi protecţia, se dovedeşte de aceea a ii în esenţa ei autofagă şi ca atare un fundament a cărui putere nu poate ascunde în mod definitiv carenţa ce aparţine chiar esenţei sale. Acest aspect carenţial al structurii existenţiale a secretului nu se relevă însă decât în primul rând meditaţiei culpabile care se poartă asupra lui. Dimpotrivă, la prima ei pătrundere şi reluare existenţială, secretul îşi arată tocmai atotputernicia lui. Iar aceasta nu este deloc o „simplă" aparenţă, ci una compactă şi extrem de solidă, care invită cu precădere nu la depăşirea, ci mai degrabă la consacrarea ei. Dar cu atât mai mult aparenţa atotputerniciei secretului aparţine de fapt străfundurilor sale fenomenale, care sunt ca atare rareori aduse la suprafaţa lui. Căci, la suprafaţa lui, secretul rămâne dominat de tăcerea care-1 învăluie şi-1 înconjoară. Iar în miezul tăcerii se află interdicţia asumată în jurămintele din etapele şi în procedurile iniţierii. Pe tot acest parcurs însă, secretul se arată mai degrabă atotputernic decât fragil! Complotul este o formă eruptivă a existenţialului secretului. Prin complot, secretul intervine în modelarea sferei publice nu prin îndelungate paralelisme manipulatoare invizibile şi nici prin măşti terifiante sau acoperitoare purtate ori chiar arătate în public, ci prin erupţii decisive proiectate de flecare dată pentru a surprinde în imprevizibilul apariţiei lor. De aceea, secretul lui nici nu poartă de regulă altă „mască" decât cea a tăcerii. Mai precis, el nici nu poartă de fapt mască, căci masca deşi şi ea se leagă de secret este totuşi cu totul altceva decât tăcerea profundă şi articulată a complotului. 247 Excurs: Despre mască Pare un fapt general admis de către etnologi, antropologi şi de către istoricii religiilor că iniţierea ritualică este calea comunicării, respectiv a ajungerii la lucrurile „ascunse". Ei studiază amănunţit riturile iniţiatice, variantele lor, simbolurile legate de ele, încercând să descifreze totodată şi sensul, şi semnificaţia lor profundă. Dar astfel, ei studiază iniţierea tocmai fără secret, adică fără conştiinţa faptului că ea a fost, este şi va rămâne tocmai o formă specifică de comunicare legată de secret, în şi prin care secretul este comunicat chiar ca secret. Ei cercetează deci iniţierea fără a avea în vedere faptul că în spatele şi pe fundalul întregului „proces" se află şi lucrează de fapt existenţialul categorial al secretului. Totuşi, este probabil ca însăşi naşterea iniţierii să fie legată tocmai de naşterea secretului şi că prin urmare iniţierea şi secretul sunt de fapt congenitale. Chiar iniţierile tribale şi ,,riturile de trecere" în care devine implicată majoritatea membrilor comunităţilor se poartă şi se organizează de fapt în jurul unor secrete care sunt însă secretele întregii comunităţi, adică secrete care condensează specificul identităţii sale şi a căror divulgare sau trădare de exemplu, comunităţilor concurente ori duşmănoase - periclitează tocmai această identitate, afirmată, de altfel, şi în raporturile cu mediul natural înconjurător. De aceea, cei încă neiniţiaţi şi cei care nu se dovedesc a fi apţi sau demni de a primi secretul iniţierilor sunt de fapt excluşi din viaţa publică propriu-zisă a comunităţii.19 Analizate din punctul de vedere al secretului, faimoasele „societăţi secrete" ale triburilor societăţilor „primitive" se nasc şi se legitimează deja pe acest teren fecundat de secretul iniţierilor tribale. Ele exprimă tocmai un grad mai ridicat şi mai profund de conştientizare în raport cu secretul însuşi. Şi exact în acest context şi în acest orizont are loc şi acea schimbare de direcţionare şi de 19 Vezi: Van Gennep, Amoid Riturile de trecere, Iaşi, 1996, pp. 26; 28. 248 orientare dar şi acea consolidare care caracterizează şi particularizează aceste societăţi. Adică, faptul specificării deosebirii şi superiorităţii lor în cadrul şi interiorul comunităţilor.20 Iniţierea devine astfel nu numai un procedeu de însuşire a unor cunoştinţe şi aptitudini în posesia cărora iniţiatul se inserează în comunitatea extinsă a tribului ca membru responsabil al lui, ci ajunge şi la un statut ontologic particular şi superior, devenind membrul unei grupări care tocmai transcende tradiţiile şi tabuurile comune ridicându-se la înălţimea legiuitorului, adică la cea a creatorului şi a impunătorului legilor.2 1 2 0 Nu întâmplător remarcă antropologii şi istoricii religiilor asemănarea, continuitatea, dar şi aprofundarea care leagă iniţierile practicate In cadrul societăţilor secrete de cele tribale sau de cele „de trecere". Problema care le rămâne însă inexplicabilă este tocmai „naşterea" secretului lor. Vezi şi Mircea Eliade: „Societăţi de bărbaţi" şi societăţi secrete în E. M. Eseuri, Bucureşti, 1991, pp. 286-291. 2 1 Noul nivel şi noua calitate a raporturilor societăţilor secrete faţă de secretul însuşi atrag după sine şi un nou raport faţă de tradiţie şi faţă de modurile sale comune de transmitere. Aceasta se reflectă desigur şi în procedurile iniţierilor lor. în fond, iniţierea ca transmitere treptată însoţită de încercări şi de interdicţii şi legată de condiţionări exclusive a secretului, care prevede şi pedepsirea oricărei comunicări a secretului care ar avea loc în afara iniţierii înseşi, fixează procesul comunicării secretului ca secret tocmai ca reprezentând doar propria ei reluare şi repetiţie. Ea tinde prin aceasta să asigure şi condiţiile cele mai „purificate" pentru păstrarea şi transmiterea nemodificată şi neaherată a unei tradiţii. Astfel, iniţierea înseamnă nu numai asumarea unei sarcini hermeneutice mai explicite în raport cu tradiţia, dar şi conştientizarea prin conştientizarea riscului, imanent secretului, de a fi trădat ori divulgat pericolului denaturărilor care pot avea loc pe căile devenite comune ale transmiterii tradiţiilor. Cuvintele româneşti „tradiţie" şi „trădare" mai poartă încă prin coapartenenţa etimologiilor şi acea convergenţă a lor, care este trecută cu vederea chiar şi de către cercetători de talia lui Hans-Georg Gadamer (Vezi: Wahrheit und Methode, op. cit., Cap. III.) sau Kristóf Nyíri {Vezi: „ Tradition" and Related Terms în Doxa, Budapest, 1988, nr. 1-2 şi A hagyomány filozófiája, op. cit). Căci, cuvântul latinesc „trado", de unde provine şi „tradrtio", înseamnă în acelaşi timp şi transmitere, dar prin legătura lui cu „traho" şi trădare. (Vezi: A Ernout; A. Meillet Dictionnaire étymologique de la langue latine, Paris, 1937). Or, transmiterea secretului in afara iniţierii este sau trădarea, sau nimicirea Iui prin „degradarea" divulgării. De aceea în ceea ce ne priveşte suntem de părerea că procedura ritualurilor iniţiatice este produsă de fapt în primul rând de către secretul însuşi şi nu neapărat de către natura „religioasă" ori „sacrală" a conţinuturilor transmise. Secretul însuşi, prin 249 însă, pentru a se putea impune şi pentru a putea fi recunoscute şi legitimate, secretele trebuie să se „manifeste" cumva. Iar această manifestare trebuie să fie - cum am mai spus şi în celelalte capitole şi ea particulară. Căci ea nu poate fi nici dezvăluirea secretului, şi nici diluarea lui printr-un proces de extindere necontrolată. Dimpotrivă: pentru a fi recunoscut şi legitimat, secretul trebuie „arătat" şi „purtat" în sfera publică tocmai ca secret, adică în lipsa chiar a „conţinuturilor" sale determinate. Am văzut într-un alt capitol - că legislaţia publică cu privire la secrete îndeplineşte exact un asemenea rol: ea impune în fond secretul ca secret fără a fi de fapt în măsură să şi reglementeze domeniile lui de conţinut dovedindu-se astfel a fi doar forma interdicţională publică (goală) a secretului însuşi. Adică, ele sunt de fapt şi în mod necesar doar măştile pe care secretul le poartă în sfera publică şi prin care el şi penetrează în această sferă. Or, la originea lor, tocmai măştile deţin această caracteristică de a fi purtătorul în public al secretului ca secret, adică purtătorul în public al forţei sale categoriale pe care îl „arată" în puritatea golului lui, dar într-un mod condensat şi senzorial-sensibil. în ciuda acestui fapt, de regulă, problema „etnologică" şi „antropologică" etc. a măştilor este tratată tară tematizarea legăturii lor cu secretul, deşi ea - poate ne-ar putea ajuta şi la traversarea unei natura lui de secret, solicită ca existenţial transmiterea lui să se realizeze în condiţiile garantării păstrării sale viitoare, deci pretinde şi observarea graduală şi verificarea prin încercări şi probe a aptitudinilor şi a calităţilor de demnitate la confidenţă de către o autoritate născută şi ea în mod imanent în el. Adică pretinde şi produce un ritual gradat şi impunător. Ca şi în cazul misterelor, probabil că şi aici tot secretul este deci acela care conferă iniţierilor de diferite feluri şi orizontul sacraiităţii lor tocmai şi - prin „arătarea" imensităţii atotputerniciei lui. Oricum: ritualul însuşi nu poate produce, ci doar re-produce secretul! Secretul însă, pentru a putea fi comunicat într-un mod asigurat, şi de aceea treptat şi încercat trebuie să producă şi ritualul (iniţierii) propriei sale întăriri. Şî nu este mai puţin adevărat nici faptul că iniţierea conduce în acelaşi timp nu doar la însuşirea „conţinuturilor" secrete transmise, dar şi la relevarea forţei categoriale a secretului ca atare, pe care o înfăţişează tocmai în dimensiunile „sacrale" ale imensităţii atotputerniciei lui. 250 distanţe hermeneutice, care, între timp probabil sub influenţa creştinismului - , a şi devenit prăpastie.22 însuşi cuvântul „mască", cu care limbile „culturale" de la cele latine şi germanice, până la cele slave numesc fenomenul lui, exprimă deja această prăpastie. La originea lui se află un cuvânt arab - „mashara'' care însă înseamnă tocmai „glumă", „derâdere" etc.2' Arabii s-au întâlnit cu fenomenul măştilor probabil în timpul cuceririlor lor din Africa de Nord şi Asia Centrală, ca fiind o tradiţie care la ei deja a dispărut şi pe care de aceea nici nu au mai înţeles-o, părându-le ceva caraghios şi demn de derâdere. Cuvântul a pătruns în limbile europene cu mijlocire turcească, prin Balcani şi prin oraşele comerciale italiene. Aici a găsit însă - în creştinismul care a luptat extrem de hotărât împotriva oricăror forme de ritual preşi necreştin un teren deosebit de fertil, el răspândindu-şi practic peste tot expresia lipsei sale de înţelegere. Astfel, „masca" a devenit un fel de „util" al carnavalelor, al obiceiurilor populare exotice, al balurilor şi al cosmeticienilor... Pentru secret însă, masca nu este deloc înfăţişarea Iui eventuală sau pur ocazională, ci dimpotrivă tocmai modalitatea necesară a arătării de sine. De aceea, între secret şi mască există - iarăşi probabil, o relaţie de co-originaritate: secretul föra mască nici nu ar fi secret, iar masca fără secret ar rămâne - în cel mai bun caz o pură enigmă. în şi pentru secret, masca nu este deci doar o „altă faţă", ci este tocmai o faţă nouă. Ea este rezultatul iniţierii: este rezultatul şi simbolul naşterii noului statut al noului subiect născut şi forjat pe parcursul ei. Nou-născutul, re-născutul şi născutul din nou, are un nou nume, un nou statut, un nou comportament etc., dar şi o nouă faţă. Noua faţă se dobândeşte însă în secret, prin secret şi de aceea ea va şi Vezi: Frobenius, Leo Masken und Gehembünde Afrikas, în Abhandlungen der Kaiserl Leopold-Carol, Deutschen Akademie der Naturforscher, Bd. 74.1, Halle, 1898; dar şi Levi-Strauss, Claude La voie des masques, Paris, 1979 şt Antropologie structurală. Bucureşti, 1978. 2 3 Vezi: Kluge, Friedrich Etymologisches Wörterbuch der Deutsches Sprache, op. cit. 251 rămâne în permanenţă legată de secret. Ea va ascunde, dar ca faţă va şi înfăţişa adică va şi arăta secretul. In mască, secretul se arată tocmai înfaţişându-se. Ea este „publicitatea" secretului ca secret. „Publicitatea" ei nu ne poate însă duce în eroare: masca aparţine în întregime secretului. Ea îşi „poartă" de fapt întregul proces al confecţionării sale secrete, plutind în permanenţă şi în mod vizibil în jurul ei imaginea, experienţa, sentimentul şi puterea secretului. Deşi prezentarea lor are loc în condiţii ritualice precise, ceremonialul se organizează totuşi propriu-zis în jurul măştilor. Muzica, cântecul şi dansurile etc. nu fac altceva decât explică şi povestesc tocmai secretul ca secret al măştilor. Din acest motiv, prezentarea măştilor nici nu se constituie într-un proces de iniţiere, ci face doar vizibilă şi evidentă puterea secretului lor. Secretul deci nu se extinde în acest ritual, ci doar se arată tocmai ca fiind secret. în masca purtată public dar şi în spatele ei secretul se efectuează şi „influenţează". Masca poartă - şi încă în interiorul ei - şi opunerea la accesibilitatea sa. Din ea iradiază interdicţia reprezentată şi purtată a secretului. Ea nu doreşte doar să se ascundă recunoaşterii feţelor adevărate, ci vrea tocmai să fie recunoscută în stranietatea puterii sale. De aceea, purtarea măştilor nu este un simplu „spectacol de rebusuri" pe care spectatorii ar fi invitaţi să le desluşească şi să le „rezolve"... Dimpotrivă, ceremonialul purtării măştilor transmite tocmai interdicţia „ghicirii" şi cunoaşterii lor. Măştile poartă şi arată deci interdicţia ca un termen mediu între ascundere şi manifestare. De aceea, ele reprezintă şi o dislocare, o defixare şi o dinamizare a interdicţiilor, prin care acestea sunt aduse tocmai într-o stare de plutire. Interdicţiile interioare secretului şi cele exterioare se concretizează de fapt în maseză tocmai printr-o abstracţiune care este realizată de către secretul însuşi. Prin secretul lor, măştile - ca purtătoare obiectuale ale interdicţiilor poartă de fapt şi interdicţiile până la graniţa limitelor lor. Ele propulsează astfel secretul fiind la rândul lor şi ele propulsate de către secret tocmai deasupra interdicţiilor. Aici nu este vorba doar de faptul că în secret orice interdicţie poate fi încălcată, ci despre acela că devine chiar în puterea 252 secretului de a putea încălca şi încă în mod public orice interdicţie publică.2 4 în problema măştilor ne aflăm de fapt în faţa unui „model" în care în ciuda prăpastiei hermeneutice devine vizibilă atât coapartenenţa originară a interdicţiilor interne şi a celor publice legate de secret, dar şi rădăcina lor comună, originată în secretul însuşi. Faptul că ele istoric vorbind îşi pierd treptat „sacralitatea", tară a pierde însă „între timp" şi orizonturile lor categoriale legate de secretul însuşi, s-ar putea poate constitui într-o ipoteză dacă nu chiar dovadă că în fond nu sacralitatea ca atare induce secretul, ci, dimpotrivă, secretul este acela care-şi confecţionează, produce şi poartă „masca sacralităţii" forţei sale intrinseci. * * * Secretul complotului se maschează doar retrăgându-se în neauzibilul şi în invizibilul tăcerii. El se ascunde în întregime în inferioritatea vălului categorial al secretului. Şi complotului secretul îşi va arăta şi îşi va oferi de aceea tocmai imaginea atotputerniciei sale (aparente). De aceea, acum trebuie examinată mai amănunţit această aparenţă, care este cum am spus solidă şi închegată. Pentru această analiză ni se oferă aproape de la sine cazul complotului „jacobin" al lui Ignâc Martinovics. Astăzi ştim despre el că fusese concomitent aproape simultan agentul „turnător" al poliţiei secrete austriece; tovarăşul spiritual şi membrul mai multor loje francmasone (pe care de altfel le şi denunţa din când în când în secret); dar şi iniţiatorul şi organizatorul unui complot cuprinzător împotriva absolutismului imperial austriac. Toate acestea deodată şi împreună stârnesc desigur, consternare!!! Consternarea a fost de aceea reacţia şi atunci când în 1877 - Vilmos Fraknoi îşi publica primele rezultate ale cercetărilor sale efectuate în arhivele poliţiei secrete vieneze despre „personalitatea A se vedea şi nota precedentă despre dreptul dobândit în urma iniţierii de a dispune de bunurile altora, adică dreptul la furt etc. 253 contradictorie" a lui Martinovics. Atunci, Lajos Kossuth conducătorul revoluţionarilor maghiari paşoptişti, pentru care până atunci mişcarea jacobină a lui Martinovics se constituise într-un fel de precedent exemplar a declarat că „este o imposibilitate psihologică, ca el să fi fost într-adevăr un asemenea om". 2 5 între timp o parte din arhivele secrete s-au ars, iar altele s-au deschis şi, în urma cercetărilor şi a relatărilor istoricilor, astăzi „ştim" deja aproape tot ce este important de ştiut despre cele întâmplate. Ceaţa deci s-a risipit, consternarea a rămas însă până astăzi nealterată. Căci, inutil îl numim ca istoricii pe Martinovics „o personalitate contradictorie" sau „un carierist lipsit de scrupule"; ori ca francmasonii - „un aventurier debordant", deoarece nu putem încă înţelege cum anume sunt toate acestea posibile împreună, constituind un caz real şi efectiv? Adică, o acţiune deci un mod de a fi pe care autorul ei a proiectat-o nu ca pe un simplu act sinucigaş, ci ca fiind ceva efectiv realizabil cu succes! ?! Pentru noi, răspunsul vine deja aproape de ia sine. Doar în secret şi numai cu ajutorul secretului se poate închipui şi proiecta ca cineva efectiv să comploteze în secret împotriva acelei puteri pe care între timp o deserveşte tot în secret ca agent „turnător", valorificându-şi tot între timp şi tot în secret cunoştinţele şi experienţele sale dobândite prin participarea lui tot secretă în organismele secrete ale societăţilor secrete... Dacă există ceva care îl caracterizează într-adevăr pe Martinovics, acesta este gradul lui ridicat de conştiinţă în raport cu secretul. Ca mulţi alţi contemporani ai săi, preocupaţi de problematica teoretică şi practică a societăţilor secrete, şi Martinovics elaborează în 1787 o lucrare cu titlul Memoires philosophiques, în care tratează despre sensurile, rosturile şi dificultăţile de organizare a unor asemenea societăţi. Aici, examinează cu ochi critici sistemul şi practicile de organizare şi de admisiune ale societăţilor secrete ale Iluminaţilor bavarezi, dar şi ale Francmasonilor, fiindcă ele nu permit filtrarea Vezi: Fraknói, Vilmos Martinovics élete, Budapest, 1921, p. 4. 2 5 4 suficientă a candidaţilor, expunând astfel societăţile respective la pericolul degradărilor şi infiltrărilor.26 Martinovics este deci perfect conştient de faptul că punerea în funcţiune a secretului solicită clarviziune maximă cu privire la esenţa şi particularităţile lui. Apoi, începând din 1791, el devine agentul şi spionul plătit al poliţiei secrete austriece, adresându-şi rapoartele direct împăratului şi şefului poliţiei. Secretul i-a permis deci de această dată lui Martinovics să se afle în contact direct cu cele mai înalte oficialităţi şi foruri decizionale ale statului, rapoartele lui scrise în limba germană fiind de altfel pline de consideraţii dar şi de sugestii personale... Toate acestea nu-i arătau şi nu-i dovedeau altceva decât tocmai imensa forţă şi putere de penetrare a secretului. Pe baza acestor experienţe şi evidenţe, el se apucă de organizarea complotului său. Este de la început conştient de faptul că scopul lui nu poate fi o simplă „revoluţie de palat", ci punerea în mişcare a unor mari mase de oameni. De aceea, de la început, el proiectează organizarea a două societăţi secrete: Societatea Reformatorilor şi Societatea Libertăţii şi Egalităţii, pentru a putea atrage şi oameni cu convingeri mai puţin radicale, dar şi pentru a putea asigura între timp o conducere şi o orientare mai radicală în realitate. Astfel, membrii Societăţii Reformatorilor nu puteau avea cunoştinţă despre existenţa celeilalte societăţi, în schimb Societatea Libertăţii şi Egalităţii fusese iniţiată în secretul existenţei celeilalte societăţi. Ambele societăţi au avut un „Katehism" separat, pe care noii membri încorporaţi prestau un jurământ secret. Cooptarea membrilor se desfăşura între patru ochi, însă fiecare nou membru a trebuit să copieze cu mâna lui textul Catehismului" respectiv, garantând şi Societatea Iluminaţilor a fost înfiinţată în anul 1776 în Bavaria, la Ingolstadt, de către profesorul Adam Weisshaupt, devenind prin severitatea şi claritatea construcţiei sale un exemplu influent pentru multe alte societăţi secrete, fiind răspândită în cadrul masoneriei prin cooptarea masonului von Knigge. Vezi: Schindler, Norbert Aufklärung und Geheimnis im Illuminatenorden în Geheime Gesellschaften, Herausgegeben von Peter Christian Ludz, Heidelberg, 1979 şi Lambert, PierreAmaud Les sociétés secrètes de la Compagnie du Saint-Sacrement aux conspirations Carbonari, These, Grenoble, 1984. 255 certificând astfel faptul că a înţeles în mod clar conţinutul şi sensul asocierii şi organizării, cât şi faptul că el însuşi şi personal se angajează în ea. Ambele Katehisme precizează în mod clar şi limpede că cel care intră în organizaţie se angajează prin jurământul său la acte care-i pun în pericol viaţa. De aceea, formula de încheiere a jurământului suna astfel: ,JSă jurăm pe libertate sau pe moarte!''' Despre concepţia şi extinderea organizării, Kálman Benda scrie în felul următor: „Fiecare membru se obliga la cooptarea a încă doi membri noi. Organizarea se extindea în mod celular, fiecare cunoscându-i doar pe membrul de care au fost cooptaţi şi pe cei cooptaţi de el însuşi iar numele tuturor membrilor a fost cunoscut numai de către directori."" Martinovics a fost conştient şi de faptul că o organizare secretă de asemenea proporţii nu poate rămâne timp îndelungat nedescoperită agenţilor poliţiei secrete. De aceea, el a optat pentru extinderea rapidă a organizării, pentru a putea fi apoi declanşate cât mai repede şi mişcările populare avute în vedere. De fapt organizarea a şi avansat cu repeziciune şi în mod ciudat - ea nici nu a fost descoperită în urma vreunei trădări sau infiltrări secrete, ci pur şi simplu prin întâmplarea că Martinovics iară să fie de fapt bănuit de ceva a fost arestat cu ocazia unei razii de rutină, în urma căreia el de la sine însuşi şi fără să ştie că nu este nici măcar bănuit a început să facă dezvăluiri într-adevăr miraculoase pentru anchetatorii inocenţi şi uluiţi... De aici începând, firele complotului au fost desfăşurate cu repeziciune şi cu ajutorul vinovat al mărturiilor iniţiatorului său, dar care nu l-au salvat totuşi de la condamnarea la moarte fiind executat împreună cu directorii lui şi cu mulţi alţi oameni dintre care unii au fost atraşi fără nici o vină în întreprinderea lui. Este limpede că Martinovics cunoştea în aşa măsură şi în aşa fel fenomenul secretului, încât îl credea şi îl ştia tocmai atotputernic. Cu aceasta, şi nu cu referire la trăsăturile sale de caracter, se poate explica şi modul în care el utiliza secretul concomitent în direcţii total diferite. Vezi: Benda, Kálman Bevezetés in A magyar jakobinus mozgalom iratai, Budapest, 1957, Vol. I., p. LXXIX. 256 Căci, tocmai tendinţele categoriale ale structurii secretului sunt acelea care fundamentează, oferă şi deschid posibilitatea orientării lui chiar şi concomitent în direcţii extrem de diferite. Fără termenul categorial al secretului, „cazul Martinovics" rămâne tot atât de neînţeles, cum rămâne de neînţeles şi fenomenul complotului însuşi. * * * Dar tot legătura intrinsecă dintre secret şi complot explică şi modul degradat în care tematica complotului este astăzi prezentă şi în mentalitatea unor pături sociale destul de extinse ale societăţilor din Europa Centrală, în general, şi din România în particular. Este vorba despre mentalitatea pe care Alain de Benoist o numeşte nimerit „complotistă" şi care are tendinţa de a vedea în orice deficienţă rezultatul unor comploturi ascunse şi extinse. 2 8 Trebuie totuşi precizat că această mentalitate nu este legată nici explicit şi nici în mod direct de tematizarea sau măcar de luarea în serios a complotului. Căci acestea din urmă scot la iveală tocmai extraordinara lui complexitate şi risc. Adică: nu-1 prezintă nicicum ca fiind ceva ce s-ar afla oricând şi oricui la îndemână... Astfel încât complotul să poată intra totuşi în mentalitatea cotidianului, este mai degrabă necesar ca însăşi această mentalitate să se afle deja de la început într-o mai veche şi mai extinsă relaţie de familiaritate şi de obişnuinţă nu cu complotul, ci cu secretul însuşi. Adică în acea familiaritate în care „fostele" societăţi socialiste transformă prin extinderea şi generalizarea lui stranietatea viscerală a secretului într-o „obişnuinţă" care, oricât ar fi ea de resemnată, rămâne totuşi activă şi participantă... De aceea nu trebuie şi din păcate pentru destinul nostru nici nu putem uita că, pe lângă şi poate chiar dincolo de - prezenţa cotidiană şi familiară a „complotismului", se pot într-adevăr coagula de facto factorii care cunosc la fel de bine şi la fel de fals fascinaţia şi atotputernicia secretului, cum 1-a cunoscut, la vremea lui, şi Ignac Martinovics. 2 8 Vezi: Benoist, Alain de: „Psychologie du theorie du complot" în Politica Hermetica, 1992, nr. 6. APPENDIX: FILOSOFÍA APLICATĂ ŞI ÎNTREBAREA DESPRE EXISTENŢA ŞI POSIBILITATEA FILOSOFIILOR NAŢIONALE Cercetările şi analizele filosofico-aplicative tematice ne-au solicitat de fiecare dată şi sub fiecare aspect şi pătrunderea organică în articulaţiile şi în posibilităţile meditative şi speculative ale cuvintelor limbii/limbilor noastre, care sunt considerate într-un mod aproape destinai ca fiind „regionale". Şi nu era vorba despre „orice fel" de cuvinte, ci de cuvinte fundamentale, care articulează noţiuni esenţiale şi fundamentale pentru filosofie, cum este „Nimicul" etc. Deşi analizele noastre au fost conduse în direcţii şi pe căi strict organice, adică determinate de însuşi felul de manifestare şi de arătare de sine a tematicii asómate, în funcţie de care trebuiau apoi forjate şi instrumentele lor conceptuale, totuşi ele s-au trezit fără voia lor în mijlocul (reînvierii) unor dezbateri viguroase, care se poartă astăzi pe marginea problematicii existenţei sau a posibilităţii filosofi i tor naţionale în regiunea noastră. Se pare că după răsturnările din 1989, problema „filosofiilor naţionale" şi cea a posibilităţii şi a rosturilor lor a revenit în mai toate ţările şi culturile regiunii, stârnind analize şi dezbateri mai mult sau mai puţin pătimaşe. De aceea, trebuie de la început precizat faptul că aceste rânduri nu sunt deloc scrise cu intenţia de a lua parte la aceste dezbateri, ci, dimpotrivă, cu aceea de a ocroti în mijlocul ei o posibilitate care ni se pare autentică şi organică pentru filosofarea care se poartă în destinul acestor regiuni. Indiferent însă de suspecta sau de simptomatica ei extindere, problema se află totuşi pe tapetul acestor culturi. Filosofi cehi, croaţi, slovaci, sârbi, polonezi, români, maghiari etc. găsesc acum neamânabilă dezbaterea problemei filosofiilor lor naţionale împreună cu cele ale istoriei, ale specificului, ale chemărilor şi rosturilor 258 acestora.1 Cert este că, dintr-un motiv sau altul, fiecare popor şi fiecare cultură îşi caută astăzi propria lui filosofie; care şi în care îşi problematizează propriul său specific şi propria şansă. „Problema" deci există, nedumerirea este dacă există însă într-adevăr şi întrebarea? Dar ce fel de întrebare este în fond aici şi acum problema filosofiilor naţionale? Căci ea poate fi şi chiar este tratată uneori ca fiind o problemă care vizează aspectele istoriei culturilor respective. Atunci se cercetează faptul, de exemplu, când apar disciplinele filosofice în respectivele unităţi de învăţământ; cum au fost ele structurate pe parcursul timpurilor; cine au fost profesorii mai importanţi şi căror „curente" au aparţinut ei în raport cu sincronia universală a filosofiei etc. Dar problema mai poate fi şi chiar este interpretată ca fiind una de bibliometrie. Acum se cercetează frecvenţa publicaţiilor - cărţi şi periodice care tratează subiecte şi probleme filosofice; se analizează ponderea şi raportul traducerilor şi producţiilor autohtone, cât şi frecvenţa diferitelor problematici care au stat în focarul dezbaterilor etc. Aceeaşi problemă mai poate deveni însă şi o chestiune etnoantropologică. Cu această ocazie trebuie desigur cercetate ,,specificităţile" diferitelor .spirite", „suflete" şi „mentalităţi" naţionale, împreună cu cuprinderea şi relevanţa lor filosofică, pentru a afla şi pentru a arăta acele trăsături frumoase şi nemaiîntâlnite care le fac valoroase şi inestimabile în raport cu sufletele naţionale ale altor popoare şi culturi...2 1 Vezi: Bodnár, Jan A szlovákiai filozófiai gondolkodás története în Magyar Filozófiai Szemle (M.F.Sz.), Budapest, 1993, nr. 3-4; Tanalsky, Dionisy Filozófia Lengyelországban a fordulat előtt, idem; Zumr, Josef A cseh filozófia hatvan éve, idem; Kovács, Ernő A Horváth filozófia és a Horváth Filozófiai Társaság, idem; Havas, Katalin Eötvös nyomában, idem; Fehér M. István Nemzet, filozófia. Tudomány ín Existentia, voi. II, 1992; Ianoşî, Ion O istorie a filosofiei româneşti, Cluj, 1996; Afioroaei, Ştefan Cum este posibilă filosofia în estul Europei, laşi, 1997. 2 „Tăria spirituală a unui neam se măsoară după gradul în care e în stare să impuie altora perspectiva lui proprie a existenţei, e în stare să dezagrege pe a altora, s-o dezarticuleze, să-i pună în evidenţă lipsurile şi, de voie de nevoie, să facă pe străin să încline spre chipul lui de a lua atitudine. Asta înseamnă cucerire spiritualul" (s.n.) 259 Problema filosofiilor naţionale mai poate fi apoi şi una care aparţine, totuşi, întrucâtva şi filosofiei. Cu acest prilej ea devine cu precădere o problemă pentru „istoria filosofiei", fiind analizată devenirea şi transformarea terminologiei de specialitate în limba şi în cultura respectivă; opera filosofică a celor mai recunoscuţi autori ca fiind autoritate în domeniile de interes ale culturilor filosofice respective; raportul acestor opere cu celelalte dimensiuni de exemplu cu literatura, cu religia etc. ale culturii respective; stabilindu-se, apoi, pe baza acestora, şi paralelismele diferitelor lor deschideri şi raporturi către şi între „naţional şi universal"... Toate aceste modalităţi de a ridica problema filosofiilor naţionale se caracterizează însă în primul rând prin faptul că ele sunt lipsite de organicitatel Neorganică este întrebarea care nu provine nici din natura articulabilă a celui care (se) întreabă şi nici din esenţa aceluia asupra a ceea ce ea poartă căutările lui şi care nu poate deveni astfel nici sui generis, întrebare căutătoare. De aceea, trebuie precizat de la început faptul că întrebarea despre „filosofiile naţionale" nu este deloc o întrebare „filosofică" oarecare, ci este tocmai întrebarea filosofiei înseşi!!! Filosofía însăşi este aceea, care, în ea, se întreabă asupra sa înseşi. Numai că, în limbi diferite şi în diferite limbi!!! Limba întrebării este un aspect tot atât de esenţial şi organic al ei, cum aparţine şi esenţei filosofiei faptul că ea se întreabă mereu şi asupra propriului său sens şi asupra propriei sale instituiri. De aceea, întrebarea despre existenţa şi posibilitatea filosofiilor naţionale nici nu se poartă de fapt despre „naţiunile" respective, ci despre unicele moduri posibile de a mai fi ale filosofiei însăşi. Este vorba despre faptul banal, dar esenţial, care de obicei este trecut totuşi cu vederea în numele unui profesionalism dezarticulat că filosofía şi filosofarea, împreună cu toate utilizările intelectului şi ale raţiunii, se desfăşoară şi ea „pe limbi". Adică, despre faptul că, de când filosofía a renunţat şi ea la folosirea limbii latine moarte, nici filosofarea nu mai „dispune" de vreo „limbă universală" în care fiecare gânditor-scriitor să trateze probleme surprinse în puritatea Vezi: Vulcănescu, Mircca Dimensiunea românească a existenţei, Bucureşti, 1991, p. 92. 260 uscată a simplelor lor automatisme imanente. Deci că, deşi filosofii pot avea limbi alese de către ei înşişi pentru creaţiile lor, iar această alegere poate avea motive extrem de semnificative, aceste limbi nu sunt totuşi decât limbi anumite, chiar dacă ele se bucură de circulaţie şi de impunere internaţională, căci nici acestea nu au fost de fapt dobândite fără efort şi nici fără pătrundere meditativă. Oricât ar apărea deci ca fiind ab initio universale, temele filosofiei şi filosofarea însăşi se poartă totuşi „pe" limbi determinate. Este un lucru imposibil, neorganic şi chiar caraghios să se poarte vreo filosofie în şi pe limba esperanto] în limba esperanto se poate eventual comunica şi circula, dar în nici un caz nu se poate filosofa în mod autentic. Nu este deci nimic nefiresc în faptul că şi dacă filosofía se întreabă asupra propriei sale existenţe şi asupra propriului său sens în limba română, maghiară, sârbă etc. Problema este mai degrabă dacă ea se întreabă într-adevăr şi dacă ea înţelege oare într-adevăr propria ei întrebare? Deci dacă ea înţelege între timp şi faptul că întrebarea filosofiei despre posibilităţile şi sensurile ei aparţine ea însăşi şi încă într-un mod cu totul esenţial filosofiei, căci în ea filosofía însăşi se întreabă asupra uneia dintre modalităţile sale posibile de a fi, şi pe deasupra tocmai în aşa fel, încât întrebându-se autentic ea se şi instituie şi are loc deja, adică este tocmai adusă prin aceasta la existenţă. Atunci are loc şi există într-adevăr filosofie maghiară, română etc., dacă şi când filosofía se întreabă asupra propriilor sale esenţe, posibilităţi şi sensuri nu numai ungureşte, româneşte etc., dar şi pătrunzând în limba maghiară, în limba română etc. a întrebării ei. Dar nici filosofía germană, nici cea franceză sau engleză nu este în fond altfel. Căci doar cu şi prin această întrebare poate ajunge şi atinge filosofía acel orizont al posibilităţilor ei, în care întrebările ei se pot apoi deschide şi în continuare. însă pentru aceasta, filosofía trebuie adusă la şi în prezenţă, iar aceasta nu poate însemna autentic - decât problematizarea şi reproblematizarea sensurilor ei printr-o întrebare pe care ea însăşi o adresează propriei sale esenţe adusă astfel în deschidere şi care implică şi aprofundarea, şi pătrunderea ei de 261 către gânditori în limba şi în limbile în care ea este formulată şi desfăşurată. Dar, legătura dintre filosofie şi limbă este cu totul altceva decât problema ,/aportului" dintre filosofie şi limbaj sau decât problemele filosofiei limbajului. Ci ea este tocmai problema modului şi a felului în care gânditorii înşişi se apropie de limbă; în care ei tratează şi forjează cuvintele ei şi în care ei pătrund cu gândul în descoperirea articulaţiilor lor. Şi probabil că nu înţelegem mai nimic din această legătură atunci când tratăm limba filosofiei şi limbajul filosofic ca pe un depozit sau ca pe un inventar al termenilor săi tehnici instrumentalizaţi, şi judecăm gradul de cultivare filosofică a diferitelor limbi exclusiv din acest punct de vedere. Căci nu este deloc întâmplător faptul că şi Heidegger care, asumându-şi până la capăt lupta lui filosofică cu limba, a aflat multe despre aceste chestiuni leagă esenţa limbii chiar de vorbire, cum la vremea lui şi Platón s-a ridicat împotriva înfeudării exprimării în scris, fiind de părere că ea periclitează tocmai această esenţă. în orice caz, legătura limbii vorbite cu limbajul tehnic al filosofiei nu poate fi suspendată fără consecinţe grave care ating şi esenţa, şi calitatea filosofiei... Desigur aceasta nu are nimic de a face cu ceea ce s-ar putea numi „popularizarea filosofiei" şi nici cu practicarea ei „pe înţelesul tuturor". Dimpotrivă, filosofía începe de obicei tocmai acolo unde aceste înţelesuri comune devin problematizate. Căci tocmai atunci se deschide şi posibilitatea prin care cuvintele vii ale limbii vorbite să fie într-adevăr aduse la conceptul lor sau ca, pe baza esenţei şi sensului limbii, în ea să se creeze sau să se introducă noi cuvinte. Multe evenimente decisive s-au întâmplat în filosofie tocmai în acest mod, deşi s-ar putea ca ele să nu fi fost înţelese tocmai în privinţa esenţei lor. în Capitolul II al acestei lucrări am analizat deja exemplul aristotelic al termenului de „categorii", încercând să arătăm că el şi-a dobândit relevanţa ei filosofică esenţială tocmai pe baza pătrunderii cu gândul în sensul lui existenţial iniţial şi „cotidian". Acelaşi lucru s-a întâmplat însă şi la Hegel şi tot în legătură cu o expresie fundamentală. Respectiv cu termenul Âufheben. In acest cuvânt Hegel nu a găsit doar posibilităţi speculative îmbucurătoare, dar şi o însărcinare potrivită cu care „înţelesul (lui) trebuie prins în 262 chip precis". Altfel, cuvântul care se află în vocabularul obişnuit al limbii germane „are... un dublu înţeles" însemnând în acelaşi timp „a păstra, a conserva", dar şi „a pune capăt şi a înceta". Numai că tocmai acest fapt este „îmbucurător pentru gândirea speculativă", adică „să găsească în limbă cuvinte ce au în ele însele semnificaţie speculativă", iar „limba germană are mai multe asemenea cuvinte". Altfel spus, filosof este tocmai acela care se lasă surprins de faptul că „Ar fi trebuit să surprindă faptul că o limbă a ajuns să facă uz de acelaşi cuvânt pentru a exprima două determinaţii opuse."3 Dar continuând exemplele mai importante nici Heidegger nu face altceva decât pătrunde cu gândul în naturaleţea cuvintelor limbii în care el s-a născut în chipul cel mai natural posibil. Câţi s-ar# fi gândit înaintea lui cu seriozitate că anumite cuvinte cum sunt „mânuibiluf" (Zuhandene), „cel aflat la îndemână" (Vorhandene) sau „grija" ori „îngrijirea" (Sorge und besorgen) ar putea dispune de relevanţă filosofică fundamentală? Deci, filosofía şi tocmai la vârfurile ei menţine o legătură vie şi firească cu mediul viu şi natural al limbii şi al limbilor ei. Ea nu este niciodată doar măcinarea în gol şi ia nesfârşit a propriilor ei termeni tehnici, ci se lasă surprinsă tocmai de ceea ce, de altfel, ar şi trebui să surprindă în limbă. Aceasta are loc însă de fiecare dată atunci şi acolo, când şi unde ea se întreabă problematizând propria ei fiinţă şi propriile sale posibilităţi. Căci doar cu această ocazie se stabileşte o legătură expresă între întrebare, limba ei şi cel care se întreabă. Repetăm: aici nu este deloc vorba despre problema raportului dintre filosofie şi limbă, ci doar despre încercarea de a vedea ce anume se întâmplă cu filosofía şi cu limba atunci când filosoful într-adevăr gândeşte ceva? Adică despre faptul că trebuie să ne menţinem în continuare în problematizarea originalităţii acestei întrebări, scoţând în evidenţă faptul că avem de a face aici cu o întrebare a cărei ridicare şi formulare (punere) instituie şi instaurează deja filosofía, aşezând-o tocmai într-unui dintre modurile posibilităţilor sale de a fi (într-o limbă determinată). Căci filosofía trebuie să ia de fiecare dată fiinţă pentru a putea examina, aprofunda şi deschide fiinţa de care s-a 3 Vezi: Hegel, G.W.Fr. -Ştiinţa logicii, op. cit., p. 89. 263 împărtăşit. Adică, pentru a putea deschide şi vedea în ce fel de fiinţă s-a împărtăşit şi împărtăşeşte ea în deplinul firesc al desfăşurării sale? însă „felul" filosofiei este în primul rând tocmai limba (ei). De această fiinţă se împărtăşeşte ea şi aceasta este şi modul în care ea limba - împărtăşeşte filosofía de fiinţa pe care ea trebuie apoi să şi-o asume problematic. Ce ar fi ca, pe lângă faptul de a repeta la nesfârşit „idealul" că filosofía tratează în fond despre oameni „în carne şi oase", să se aibă în vedere şi faptul că gânditorii înşişi sunt şi ei oameni în carne şi oase. Adică, se nasc într-o lume, într-o limbă, într-o cultură, într-o naţiune, într-o regiune şi într-o epocă. Numai că ei sunt oamenii pejitru care tocmai acest lucru este extrem de problematic. Limbile sunt mediul în şi prin care popoarele îşi exprimă şi îşi rostesc fiinţa. Nu exprimă şi nu rostesc însă doar fiinţa lor, ci întreg modul în care ele se împărtăşesc de fiinţă şi iau parte în fiinţă. Filosofie (naţională sau particulară) se naşte şi este doar atunci când gânditorii (lor) pătrund cu gândul în acea experienţă a fiinţei care, deşi este rostită, nu este totuşi gândită încă în limba ei. Aceasta nu este vreo sarcină sau vreun rol pentru filosofie. Dimpotrivă: altfel nici nu prea este filosofie, inutil să se disece „tematicile" filosofice cu gramaticile şi cu obiectele-cuvinte ale diferitelor limbi şi să se expedieze diferitele „specificuri naţionale" pe scenele exotice ale festivalurilor etnografice ale culturilor. Altfel nici nu s-a prea născut filosofie, oricâţi meseriaşi s-ar fi agitat sârguincioşi în atelierele universalizante ale instrumentelor ei conceptuale. Cultivarea şi perfecţionarea filosofică a unei limbi şi acele încercări la care supun traducerile o limbă nu pot fi în esenţă decât preparaţii şi prolegomene pentru ca apoi cu ajutorul lor să se întrezărească şi viziunea esenţei propriu-zise a filosofării. Adică preliminarii pentru ca, apoi, cu ajutorul lor să se ridice într-un mod expres-articulat şi organic şi întrebarea despre existenţa şi modalităţile efective ale posibilităţilor filosofiei, ca fiind tocmai întrebarea prin care ea de fapt se înfiinţează aşezându-ne chiar în orizontul posibilităţilor noastre de a fi. Căci altfel însă din păcate şi aşa întrebarea despre existenţa şi posibilitatea filosofiilor naţionale este expusă pericolelor de a fi 264 denaturată. Primul pericol, căci el se află cel mai la îndemână, este acela că întrebarea este transformată într-o problemă de identitate. Or, problemele de identitate sunt de regulă şi cu precădere problemele presante şi agresive ale „vremurilor sărace". Dacă au trecut, problemele lor din păcate nici nu mai sunt întrebate. De aceea, când revin, problemele vremurilor sărace vor fi de fapt doar reluate şi tocmai de acolo, unde ele au fost, pe vremuri, abandonate. „Vremurile sărace" ne fac desigur să ne şi lamentăm, dar şi să ne întrebăm. Este păcat de aceea să se rateze şansa lor. însă, întrebarea despre existenţa şi posibilitatea filosofiilor naţionale nu este problematică pe motivul că naţiunile regiunii noastre îşi trăiesc problemele fiinţei lor ca fiind probleme de identitate, ci fiindcă fără ea nici un om şi nici un neam nu poate exista în mod autentic, căci nici nu poate vedea posibilităţile neagitate ale autenticităţii sale. Nu este vorba despre nici un fel de „chemare istorică" a naţiunilor, ci despre unicul fapt esenţial că fiecare popor se împărtăşeşte în destinul său istoric de o „intrare" particulară către fiinţa (universală), care este concomitent prinsă, exprimată, înţeleasă şi realizată în propria lui limbă. De aceea, pentru noi, Turnul Babei nu este deloc simbolul confuziei şi al neînţelegerii, ci, dimpotrivă, cel al multitudinii posibilităţilor experimentării şi exprimării factice a fiinţei. Şi doar de aceea putem noi totuşi traduce şi comunica, fiindcă existenţa noastră are rădăcini comune în sensurile noastre cu fiinţa şi doar de aceea avem noi totuşi probleme şi dificultăţi de traducere şi de comunicare, fiindcă îl experimentăm, îl exprimăm şi îl asumăm şi prin gândire în alt şi alt destin, şi în alte şi alte limbi. De altfel rostul principal al traducerilor nici nu este „transmiterea de informaţii". Ele tind în fond nu la înştiinţare, ci către comunicare. Or, comunicarea nu trebuie înţeleasă aici în sensul „teoriei comunicării", ci în cel al comuniunii în expresivitatea efectivă a trimiterilor la originar. Aceasta întâmpină însă dificultăţi şi fără greutăţile traducerilor! Din acest punct de vedere, tocmai exemplul lui Heidegger ni se pare cei mai elocvent. în jurul nostru atât în cultura română, cât şi în cea maghiară a curs deja multă cerneală pe seama problemei „traductibilităţii" lui. între timp însă se uită aproape complet faptul că, 265 de exemplu, nici în cultura franceză unde educaţia filosofică este totuşi de la început „presupusă" ca fiind la un nivel mai înalt nu s-a reuşit dintr-o singură încercare traducerea lui Sein und Zeit şi că însăşi traducerea englezească a cărţii s-a născut destul de târziu şi doar în urma unor chinuri apreciabile. Mai grav este însă faptul că în spatele acestui gen de problematizare stă presupoziţia complet falsă şi ea că operele lui Heidegger ar fi pentru germani la îndemână şi lipsite de dificultăţi. în realitate, însă, şi germanii trebuie să se confrunte şi să lupte pentru gândirea şi limba lui ca oricine altcineva care se apropie de filosofie şi de existenţa lui proprie, printr-o tentativă de dialog cu Martin Heidegger. Cuvintele lui fundamentale sună şi răsună de aceea cu aceeaşi stranietate şi profunzime şi pentru germani ca pentru oricare altă cultură, limbă şi mentalitate care s-a educat şi s-a format pe tradiţiile milenare ale metafizicii. Deci, experienţa fundamentală a traducerii se constituie într-o problemă de limbă şi de terminologie tehnică doar în măsura în care confruntarea cu ea fixează totuşi în primul rând tocmai caracterul universal al orientării, stabilirii şi aşezării în limbă a experimentării fiinţei. Doar atunci înţelegem deci în mod proprm-zis mesajul traducerilor, dacă prin ele şi în urma lor se nasc cu privire la noi înşine nu pur şi simplu judecăţi, ci întrevederi efective: adică, nu preluăm o tehnică sau un instrumentar conceptual, ci pătrundem tocmai în esenţa legăturilor - „mediate" şi ele de limbă filosofici şi fiinţei, realizate de către textele în cauză. Or, aceasta este o condiţie existenţială şi nu o sarcină pe care ne-ar putea-o trasa vreun text străin sau vreo tradiţie autohtonă. Al doilea pericol care pândeşte cauza „filosofiilor naţionale" sălăşluieşte însă tocmai în spiritul acestei epoci, care se autodefineşte prin termenul de „postmodernă". Căci ea a proclamat tocmai autosuficienţa universalităţii incomensurabile a culturilor! însă, nici aceasta nu este decât reacţie şi nu reflexie. Ea reacţionează - prin refuz la spiritul modernităţii care concepea raporturile dintre culturi nu numai ca fiind subori supraordonate, dar şi ca dominaţie şi impunere. Prin aceasta, postmodernul defixează şi deconstruieşte ce-i drept ierarhiile culturale împietrite sau doar închipuite, dar consfinţeşte în acelaşi timp şi non266 comunicabilitatea lor. Culturile, şi limbile care le poartă, nu mai sunt formaţiuni secundare care se organizează subordonat în jurul centrelor culturale şi a limbilor de circulaţie internaţională, ci completitudini universale de sine stătătoare, care îşi pot proclama propria lor universalitate în paralel cu restul universalelor la fel de sine stătătoare. Pentru a putea comunica, culturile trebuie deci să se rupă în două: nu şinele propriu-zis al unei culturi este acela care-1 mobilizează către comunicarea cu altele, ci se naşte un fel de spaţiu general şi în fond indiferent în care apoi se desfăşoară şi raporturile şi relaţiile lor comunicative, care evident vor fi astfel în mod preponderent „obiectuale". Prin aceasta, postmodernul ajunge însă ca în pofida rezultatelor sale practice şi „eliberatoare" să nu se mai deosebească totuşi în esenţă de ceea ce el refuză şi depăşeşte doar în aparenţă, căci nu face în fond altceva decât provincializează tocmai falsa pretenţie de şi la universalitate a modernităţii. în realitate, „centrele" culturale nu s-au desfiinţat deloc, ci doar s-au înmulţit şi s-au „specializat". Altceva însă s-a modificat. S-au deschis noi căi şi noi posibilităţi pentru comunicare, făcând ca „măsura" filosofării să fie astăzi deja internaţională. Or, aceasta tocmai că nu mai înseamnă ceva supranaţional, ci o nouă modalitate fundamentată deja şi tehnologic a deschiderilor comunicative reciproce. Astăzi creşte deschiderea şi interesul culturilor faţă de celelalte culturi şi, prin urmare, şi faţă de culturile noastre. Tocmai în această nouă situaţie şi în contextul acestei noi posibilităţi se ridică astăzi întrebarea despre existenţa şi posibilitatea filosofiilor naţionale ca fiind o întrebare a filosofiei înseşi, dar care este de fiecare dată formulată în şi prin limbi determinate. Accentul cade deci iarăşi pe chestiunea caracterului determinat al limbilor şi de aceea trebuie examinat acum dacă ea vizează doar un anumit limbaj (să-i zicem de „specialitate") sau dacă de fapt ea atinge problematica hermeneutică mai cuprinzătoare a lingualităţii? Or, în această direcţie, hermeneutica a obţinut deja de mult timp rezultate remarcabile, care pe deasupra şi coincid sau se află în consonanţă cu relatările care provin de la filosofii înşişi şi care se referă la legătura lor cu limba. Când, de exemplu, Gadamer scrie: 267 „Conceptualizările realizate de către limbă sunt nu numai preluate, dar şi duse mai departe în direcţii determinate de către gândirea filosofică.", el nu face decât să fixeze naturaleţea şi firescul esenţial al raportului limbajului filosofic cu anumitul limbaj, determinat în genere.4 Adică tocmai faptul că, în limbajul filosofic, limba în primul rând nu se îngustează terminologic, ci dimpotrivă, tocmai în această legătură poate deveni cu precădere limpede şi faptul că „despre orice fel de tradiţie ar fi vorba, în ea se manifestă totdeauna o lume umană, care are deci şi un caracter lingual (sprachlich). Iar având caracter lingual, oricare lume de acest gen este de la sine deschisă către fiecare întrevedere posibilă, şi prin urmare şi către oricare lărgire posibilă a imaginii sale proprii despre lume, deci ête accesibilă şi celorlalte lumi." (s.n.)5 Or, tocmai această deschidere, proprie lumilor lingual-umane, cât şi accesibilitatea lor reciprocă, asigură şi fundamentează şi relevanţa filosofică a oricărei şi a fiecărei limbi. Este însă cu totul altă problemă, dacă această relevanţă este într-adevăr realizată sau dacă realizarea ei este într-adevăr propriu-zis filosofică. Dar ce altceva înseamnă - în genere realizarea filosofică a posibilităţilor filosofice ale unei limbi, decât de a pune şi de a ridica întrebarea despre existenţa şi posibilitatea filosofiei tocmai în acea limbă? De aceea şi propriu-zis întrebările determinate despre posibilitatea unor anumite filosofii nici nu caută şi nici nu ţintesc de fapt ceva ce ar putea fi simultan şi fí loso fie, dar care în acelaşi timp ar aparţine şi limbii şi culturii naţionale respective şi determinate. Şi cu atât mai puţin tematizează ele cu precădere „fiinţa naţională" respectivă. Căci nu este vorba în esenţă aici despre nici un fel de conjuncţie, ci despre o întâlnire şi o regăsire firească. Filosofía creşte în şi din limba care rosteşte firesc şi problematic experimentarea existenţială a fiinţei în destinul ei istoric particular, tocmai pătrunzând cu gândul în sensurile cuvintelor ei deschizându-i noi sensuri şi oferindu-i noi cuvinte. Căci: „Există şi o altă dialectică a cuvântului, care alătură fiecărui cuvânt şi dinamica internă a multiplicării: fiecare 4 Vezi: Gadamer, Hans-Georg, op. cit. p. 300. 5 idem, p. 311. 268 cuvânt, ca şi cum ar ţâşni dintr-un centru, vizează de fapt întregul; doar astfel este el cuvânt. Fiecare cuvânt dă glas întregului limbii căreia aparţine şi face manifestă întreaga viziune a lumii pe care ea se fundamentează, (s.n.)"6 Dar prin faptul că pătrundem filosofic cu gândul în sensurile şi în articulaţiile cuvintelor limbii, nu limba în înţelesul ei lingvistic se conştientizează mai adânc, ci tocmai „lucrul însuşi este acela care ni se va înfăţişa astfel mai articulat şi mai conturat. Insă chestiunea referitoare la ce anume este acest „lucru însuşi" adică tocmai tematica tematizărilor exprese nu ne poate indica nici tradiţia înţeleasă în sens tematic, şi nici spiritul dominant al epocii, ci doar organicitatea asumării sfidărilor prezenţei împreună cu dobândirea sensului filosofarii poate decide asupra lui. Desigur, aici se ridică de la sine problema „valabilităţii" şi cea a „comunicabilităţii" unor asemenea filosofii. Deci, dacă nu cumva ceva cum ar fi filosofia „românească" sau cea „maghiară" etc. nu ar avea sens, înţeles şi comunicabilitate decât doar pentru români, maghiari etc? Nu trebuie oare separate limbile gândirii şi cele ale comunicării? Dar dacă prin fllosofie nu mai înţelegem purul formalism al construcţiilor sistematizatoare, ci tematizarea expresă a fiinţărilor ce au caracter de lume tocmai cu privire la fiinţa (lor) atunci articulările acestor lumi în şi din diferitele cuvinte ale diferitelor limbi nici nu mai converg către vreun general în care cuvintele respective şi-ar afla fundamentul traductibilităţii lor, ci se deschid chiar către un întreg al trimiterilor tematicilor înseşi, în orizontul căruia cercetările respective efective pot deja comunica cu certitudine în mod autentic. Adică, gândindu-ne în limba noastră tematic, dar împreună cu alte limbi, putem pătrunde şi descoperi posibilităţile şi valenţele filosofice ale cuvintelor ei. Atunci vom descoperi poate şi faptul că în fiecare dintre limbile noastre există şansa de a putea dezvălui şi gândi în 6 idem, p. 318. 2 6 9 sensurile cuvintelor lor şi aspecte care vor trebui apoi incluse şi în alte limbi în gândirea filosofică a tematicilor şi înţelesurilor lor.7 Or, acest lucru devine valabil cu privire la fiecare limbă în care filosofía se întreabă într-adevăr şi în mod explicit despre existenţa şi posibilitatea ei. în ultima vreme, de exemplu, în spaţiul filosofic internaţional sunt din ce în ce mai prezente gândul şi gândirea de origine japoneză. Se mai cunoaşte şi faptul că în aceasta, gândirea lui Heidegger şi receptarea ei japoneză joacă un rol foarte important. Deci, că în fond aici a avut loc o întâlnire. Ar fi însă cu totul absurd să se afirme că gânditorii japonezi au pătruns cu vocea lor particulară pe arena internaţională a filosofiei în aşa fel încât deodată ei au început să gândească nemţeşte şi pe deasupra să publice englezeşte! Dimpotrivă, munca filosofică a gânditorilor japonezi este şi rămâne esenţialmente japoneză şi tot ce gândesc ei se realizează tocmai prin aprofundarea posibilităţilor meditative ale limbii lor, numai că relevanţa tematică, nivelul şi adâncimea cercetărilor lor le conectează, în modul cel mai firesc, la circulaţia dialogului filosofic internaţional. Aceasta însă nu se realizează decât pe baza faptului că ei deschid şi dezvăluie asemenea aspecte ale tematicilor lor, care deşi aparţin întregului trimiterilor destinaţiei sensurilor lor nu se manifestă totuşi în mod privilegiat decât în modalităţile şi în datele lor respective regionale de a fi. Comunicarea devine posibilă şi are loc deci nu la nivelul generalităţilor şi al universalităţilor pur conceptuale şi formale, ci prin actualizarea tematizatoare expresă a manifestărilor privilegiate ale fenomenelor care conduc analizele lor către şi în direcţia fiinţei (lor). Cu cât înţelegem deci mai autentic natura deopotrivă filosofică şi linguală a cercetărilor, cu atât mai puţin devine „problema lingvistică" obstacolul interior al comunicării. Căci In fond obstacolul se rezumă aici la „dificultatea" obţinerii competenţei comunicative. Limbajul acestei comunicări nu este însă, autentic, limbajul tehnic al purelor concepte, ci tocmai limbajul meta-naţional al parafrazelor care sunt 7 Desigur, se poate foarte bine întâmpla ca noi să nu vedem sau să nu „folosim" aceste şanse şi posibilităţi, însă existenţa lor trebuie totuşi fixată, iar valoarea lor trebuie totuşi arătată. 270 totdeauna pline de conţinut tematic, reflexiv şi adresat. însă, ceea ce este comunicat în limbajul parafrazelor în atelierele internaţionale formate şi constituite, de exemplu, prin Internet sau prin Poşta electronică, se poate valida şi autentifica doar cu condiţia ca ceea ce este „transmis" să se şi dovedească într-adevăr rezultatul unor tematizări genuine, asumate în mod autonom şi responsabil. Strict vorbind, nici lucrarea noastră de faţă nu comunică acum în limba în care temele ei au fost gândite în mod principal. Dar ea nu este totuşi o simplă „traducere". Dimpotrivă, pe parcursul tematizării, limba care este acum cea a comunicării română, a participat chiar a şi ajutat deja în şi la desfăşurarea ei. Posibila reuşită şi eventualul beneficiu al acestor cercetări şi al acestei comunicări nu sunt de aceea decât încă o dovadă pentru faptul că, în ceea ce noi am schiţat aici ca fiind „filosofic aplicată", rezidă într-adevăr posibilităţi filosofice reale şi poate chiar valoroase... 271 RESUME Le phénomène du secret n'a eu jamais et nulle part dans l'histoire un rôle tellement essentiel et focalisateur dans la structure d'une globalité épocaîe-concrète, que dans les «anciennes sociétés socialistes". C'est pourquoi, l'assumer et Fanatiser est devenu un défi existentiel pour l'intellect et la culture. Les recherches de cet ouvrage s'enracinent en assumer cette provocation. C'est pourquoi il n'est pas une «monographie" du secret, mais une tentative philosophique d'en pénétrer l'essence. Certes, cette chose ouvre également les horizons de la „monographibilisation" du phénomène, mais justement à cause de son caractère extrêmement ramifié, il ne prétend pas en premier lieu des investigations multidisciplinaires développées ad hoc, mais une recherche concernant ses articulations essentielles, qui peut ensuite servir aussi comme guidage aux investigations qui éventuellement vont la suivre. En essence, l'ouvrage est pénétré de deux questions qui, au-delà de leur orientation intrinsèque, se questionnent réciproquement en cours de route. La première en est: comment peut-on analyser et comprendre un phénomène, qui en tant que secret se caractérise justement par être caché, fermé et enveloppé? Et la deuxième: dans quelle manière, la philosophie est, ou peut être faite capable de récepter une problématique qui, cependant, ne fait partie de son inventaire traditionnel? D'une manière ou d'autre, toutes les deux questions sont liées au problème de J'application de la philosophie". C'est pourquoi le premier Chapitre de l'ouvrage a comme thème le problème du JSecret, comme thème d'une analyse de philosophie appliquée". Et la première partie du chapitre s'efforce justement d'esquisser J'Idée d'application de la philosophie et d'une philosophie appliquée". À la différence de son acception récemment répandue par l'instauration d'un courant d "applied philosophy", qui signifie en première lieu de restreindre la philosophie à la philosophie pratique 272 et, secondement, de prolonger ses préoccupations jusqu'aux questions „trouvees à l'ordre de jour" et qui, par la suite, se caractérise par une degré réduit de théorisation reflexive; mais aussi, à la différence du sens que „Fapplication" l'a acquis spécialement par l'oeuvre de Hans-Georg Gadamer dans l'herméneutique, comme étant „la concrétion des sens de la tradition", ici prend contour l'idée d'une «philosophie appliquée" qui mise en premier lieu sur son compréhension comme étant actualisation. Mais, l'actualisation est justement la modalité articulée de se rapporter aux possibilités, et c'est pour cela que l'application „correcte" est toujours un rapport aux possibilités essentielles. Dans son rapport d'actualisation avec les possibilités essentielles, la philosophie appliquée transgresse donc justement l'essence comme „categorie", car par la nature thématique-articulée de sa recherche, elle s'ouvre également vers la réception de la nouvauté du nouveau. Par conséquent, l'application est un possible contact d'actualisation avec tout ce qui est originalement essentiel à la philosophie, en l'apportant, en même temps, dans une hypostase où elle s'ouvre aussi à la réception des thèmes du défi, avec lesquels notre existence nous confronte, mais qui cependant ne font partie nécessairement de ses préoccupations «traditionnelles". Au cours de ces thématisations, la «philosophie appliquée" ramène donc la philosophie à son statut originaire d'être elle-même un existentiel donc un mode d'être de „l'homme" la faisant, par ça, capable aussi d'analyses existentielles thématiques véritables. yyLa phénoménologie existentielle du secret" ne signifie au fond autre chose que d'exercer un certain existentiel (de philosopher) justement sur l'existentiel du secret C'est le sens proprement-dit dans lequel l'ouvrage utilise le terme de „thematiser", auquel on dédie en ce chapitre aussi un Excours. Mais, c'est toujours à cause de cela qu'aux thèmes de la philosophie appliquée appartiennent tant la rélatatíon de „l'encontre" des thèmes soumis aux analyses, que la description de la manière dans laquelle elles nous atteignent et nous défient Et cette description se trouve dans la deuxième partie du premier chapitre. C'est pour cela que le Chapitre II. pénètre dans la thématique du secret en essayant d'esquisser son analyse catégorielle. Son titre est: 273 ,JL' analyse catégorielle et le secret" Pour la déployer on a eu besoin pourtant et nécessairement que, du commencement, on examine le rôle de l'analyse catégorielle en général pour la «philosophie appliquée". Car les «catégories" appartiennent à l'essence de la philosophie, et donc les analyses catégorielles ne peuvent être négligées ni dans la philosophie appliquée. Mais, le point de vue de la philosophie appliquée se constitue, ici aussi, dans une occasion de reproblématiser le «problème et le rôle" des catégories en philosophie, des analyses en résultant aussi, qu'au fond les intentions applicatives de la philosophie se trouvent en parfaite concordance avec l'orientation intrinsèque des catégories-mêmes , et même avec le sens dans lequel elles ont été pensées justement aux commets" de la philosophie (chez Aristote, Kant, Husserl etc.). Chez tous ces penseurs on peut observer une double orientation des catégories: d'une part chez le „vif * en chair et en os de l'expérience, et, d'autre part, vers l'universalité de leurs sens. Mais la philosophie appliquée ne «fabrique" pas des catégories. Elle ouvre et poursuit la signification catégorielle des horizons de ses thèmes. Mais, ses thèmes ne proviennent purement et simplement des légités internes de la science: elles sont des problématisations de (notre) destin historique. Donc ce que Heidegger nomme en fait ^existentiels". Sur cette base, la deuxième partie du Chapitre élabore un «terme catégoriel" de l'existentiel du secret, essayant de dépister justement les orientations des tendances vectoriales de sa structure. En général, le chapitre tente à démontrer que l'analyse catégorielle ne peut pas être chassée de l'analyse existentielle, de la simple raison que les existentiels-mêmes disposent tant de la possibilité de l'authenticité, mais sourtout de celle de leur non-authenticité et dénaturât ion. C'est pour cela que, le terme catégoriel du secret a en vue premièrement les tendances vectoriales de sa structure catégorielle, qui porte donc aussi la possibilité de l'authenticité, mais surtout celle de sa non-authenticité et dénaturation. Son sens sera donc fixé comme étant: ce qui est retiré par recouvrement assurélU Mais, pour thématiser le secret en tant que «secret", ce «ce qui" doit être maintenu 274 dans son non-détermination originaire, donc justement dans son abstraction. Ensuite, toujours par les tendances de sa structure plus précisément, par le voile nécessaire pour l'assurer le secret acquiert aussi un dynamisme généralisateur, par lequel le concret de l'opposition de sa naissance, devient l'opposition du secret avec la sphère publique en général. Le processus du développement en secret est nécessairement totalisant. Son fond initial peut être retiré et recouvert seulement à la condition qu'avec lui soient retirés également ceux éléments et aspects qui se trouvent en relation directe et indirecte avec lui. Cela signifie en même temps, qu'à son intérieur, le secret s'organise pluri-nivelé et hiérarchique, en fonction de la différentiation des rapports de ses éléments à son noyau initial. Le maintien du secret suppose, quand même, l'assurance identique et non-différenciée de tous ses éléments. C'est pour cela en parlant d'une manière catégorielle l'assurance du recouvrement transforme les hiérarchies en atomisations homogénéisées. Toutes ces choses confèrent au secret un caractère extensif et proliférant, qui particularise aussi justement ses rapports à la sphère publique. Un Excours dédié au problème du rapport entre ,+Secret Privai Publique" tente à clarifier les questions confuses provenant spécialement du domaine juridique, et qui tendent faire opaque justement la nature catégorielle de l'opposition entre le secret et l'espace publique: ce n'est pas le rapport de l'espace privé et de celui publique qui spécifie la liaison du secret avec la sphère publique, mais cette liaison s'articule par une opposition suigeneris. En conclusion: le secret n'est pas quelque chose qui dispose purement et simplement d'obstacles épistémologiques, mais justement quelque chose qui s'organise contre sa compréhension et sa connaissance. Il n'est pas né donc que d'être secrétisation, c'est-à-dire étant un existentiel, donc, une caractéristique d'être du Dasein. C'est pour cela que le Chapitre I I I . de l'ouvrage examine sur la base du guidage acquis par l'obtention de son terme catégoriel justement la manière dans laquelle l'existentiel du secret „se 275 développe" en socialisme. Son titre est par conséquant: ,JLe secret et le socialisme". Les premières rencontres du mouvement communiste avec la force et les possibilités catégorielles du secret ont eu lieu dans la période d'illégalité traversée par la grande majorité des partis communistes qui, plus tard, sont arrivés au pouvoir dans les anciens pays socialistes. En arrivant, ultérieurement, au pouvoir, ces partis ont valorisé l'expérience de leurs rapports au secret, le transformant dans une catégorie centrale des sociétés qu'ils ont dominées. En étroite liaison avec cela, les analyses historiques et juridiques du chapitre révèlent la fait qu'il y a aussi une tendance systémique de ces sociétés pour qu'en elles la forme dominante du secret devienne le secret a"État (secrets d'État proprement-dits; secrets de service [des fonctions de travail]; données et informations qui ne sont pas destinées à la publicité). Mais, par cela, la catégorie du secret parvient à intéresser, même à renfermer, la majorité des sphères de la vie sociale: en socialisme, pratiquement toute chose pouvant devenir un secret (d'État) de rang différent. L'Excours dédié à l'histoire et au concept des ,JFonds secrètes des bibliothèques de Roumanie", vient illustrer analytiquement ce fait, montrant qu'ici le secret a couvert même de tels domaines restreintes et, peut être marginaux de la vie, comme c'est celui des collections des bibliothèques. En général, du point de vue philosophique-applicatif, ce chapitre approfondit en fait la compréhension de ce «terrain régional" dont le destin a provoqué au fond aussi l'inclinaison philosophique vers la thémati sation du secret Sur ce terrain, le Chapitre IV. de l'ouvrage démarre déjà vers l'analyse phénoménologique proprement-dite de l'existentiel du secret. Il porte le titre: ,JLa phénoménologie existentielle du secret Tentatives de dialogue avec Martin Heidegger." Mais, l'existentiel du secret se constitue „en" phénomène, se manifestant justement comme enfermé, comme recouvert, et comme caché. C'est même pour cette raison que le phénomène du secret peut constituer à son tour quelque chose par laquelle le «cachement", la «fermeture", et le recouvrement" peuvent être étudiés et analysés 276 comme tels et d'une manière explicite. Donc, il peut être constitué dans une base de problématisation privilégiée, d'une part pour problématiser la phénoménologie existentielle, mais d'autre part, toujours dans une tentative de dialogue avec Heidegger. Car, le „cachement", la «fermeture" et le «recouvrement" sont au fond des thèmes inséparables de son entière pensée. Pourtant, leur analyse n'a trouvé ni chez lui, ni chez les autres un sol phénoménal explicite. Le phénomène du secret c'est justement quelque chose de pareil. Son analyse offre et sollicite donc en même temps, tant une compréhension phénoménologique effective du «cachement", du «recouvrement" et de la «fermeture", que de leurs liaisons articulées avec les modalités-mêmes de la manifestation et du phénomène" comme tel. Donc, à la différence des interprétations purement exégétiques, le dialogue applicatif avec les textes heideggeriens, rend évident la liaison intrinsèque du point de vue du «travail" phénoménologique effective qui existe, en dépit des différences de nature purement conceptuelle, entre la «montration de soi", «manifestation", «phénomène", mais aussi «apparition", «apparence", «cachement", «recouvrement", et «fermeture". Mais, c'est justement par cette voie que Heidegger est arrivé dans son language au mot du secret: Geheimnis. Et le sens proprement-dit du «Geheimnis" (secret) chez Heidegger c'est la fermeture-même dans la manière dont elle se rapporte à la découverte, donc dans laquelle le secret détermine, définit et articule le découvrement du recouvert en tant qu'égarement. Mais, le secret ne peut pas être thématisé et moins d'une manière phénoménologique que partant de sa rencontre...Or, nous rencontrons le secret, en premier lieu, justement dans les enlisements et les pressions de l'errance. Sur la voie où nous nous rencontrons en général avec quelque chose comme c'est le secret, nous nous heurtons en premier lieu contre les obstacles. Et en insistant plus loin dans la détermination et le dépassement des obstacles, on nous sera présentée justement l'opposition résistante. Essayant, ensuite, de déterminer la nature de la résistance de l'opposition, nous allons réaliser justement le fait que ce qui s'oppose en elle, cela manque. Mais, ce qui nous fait obstruction s'opposant avec résistance en son absence, cela se cache. 277 L'absence, le manque, n'est pas purement et simplement quelque chose qui „n'est pas". Le manque c'est la non-présence dans les attentes du Dasein (de F être-là) problématique. Autrement dit, le manque amasse les modalités déficientes de l'itinéraire du Dasein (l'être-là) problématique. Et rentier des destinations (Bewandtnisganzheit) du Dasein problématique des modalités déficientes en absence, sera justement le cachement. Le manque est ensuite conforme à son essence steresis, c'est à-dire, privation. Donc, un „/IO/I" privatif. Mais le secret n'est pas seulement le refus, mais aussi l'exclusion de la présence de ce qui manque en se cachant. Or, elle se réalise justement par assurant son enveloppement. C'est exactement par ça, que le cachement contient comme un envoi, lui même caché aussi le projet de son interconnexion. Donc, en elle, le Dasein enlisé peut entrevoir même F AUTRE comme étant l'auteur du projet. C'est-à-dire, le secret se dévoile au fond comme étant un certain rapport existentiel entre les Daseins positionnés «contre". C'est pourquoi, afin de décrire l'entier de son phénomène, on a besoin aussi de la description de «l'autre" voie, c'est-à-dire de la voie proprement dite de la „secrétisation". À la différence de celui qui, en cherchant, rencontre le secret, pour le Dasein (être-là) secrétisant, l'Autre s'ouvre déjà du commencement du parcours. C'est pourquoi, sa «situation" par rapport à l'unité du phénomène du secret paraît être privilégié du début. Cela ne signifie pas que lui aussi, en se comprenant soi-même comme étant secrétisant, a déjà compris et a déjà interprété l'Autre comme étant un opposant possible et polarisé, dont les recherches doivent et peuvent être dirigées à l'horizon des connexions des modalités déficientes, c'est-à-dire, en l'absence. Mais, comme la secrétisation est un existentiel, c'est-à-dire un mode possible d'être, dont dispose, d'une manière égale, tant le secrétisant initial que celui qui se confronte avec le secret en le cherchant, nul secrétisant ne dispose en fait jamais, dans son entier, du phénomène unitaire du secret!!! Le secret peut être trahi et peut être aussi épié toujours en secretlU Et cela n'est pas une simple déficience 278 du secret, mais elle provient justement des traits de sa structure catégorielle. C'est pourquoi le phénomène du secret en son entier unitaire ne se montre pas que dans et pour la méditation du Dasein qui se prend soi-même, non seulement par destin mais aussi par décision et effort, dans sa propre question. En méditant sur une thématique comme celle du secret, la méditation est portée nécessairement aussi sur les «négativités" et sur les «déficiences". Et dans son dialogue avec Heidegger, cette méditation est conduite par «Geheimnis" jusqu'à l'étant en tant qu'entier, qui apparaît en elle justement comme le «gouverneur" de l'errance. Autrement dit: en poursuivant son thème, la méditation est conduite exactement à la question du Rien (du Néant). C'est pourquoi, un Excours de ce chapitre est dédié à la question sur la liaison entre ,JRien, Secret et Mystère". Mais, tenant compte du fait que la méditation sur le Rien (Néant) est réalisé ici comme un prolongement naturel de certaines analyses phénoménologiques explicites, sa problématique peut être conturée d'une manière plus articulée. Mais elle est aussi beaucoup assistée par les possibilités méditatives dont disposent les mots à l'aide desquels la langue hongroise et la langue roumaine «expriment" le Rien. Car ces mots contiennent une négateur (SEM, respectivement NICI) c'està-dire «NI" qui ne se trouve en d'autres langues au nom du Rien (Néant). L'Excours mise justement sur les possibilités méditatives de ce NON ^chercheur*. C'est seulement pour cela que la pensée du secret conduit justement à la penseée du Rien, car lui le secret se manifeste exactement comme l'obstacle qui s'oppose d'une manière résistante, en se cachant dans l'absence (c'est-à-dire dans le manque). Or, le Rien ne peut être pensé autrement que l'opposition et l'opposé absolu. Par cela, la méditation philosophique applicative portée sur la thématique du secret, conduit et reconduit de nouveau vers les thèmes centraux et essentiels pour la philosophie en général. Le secret est donc un existentiel, c'est-à-dire un mode d'être du Dasein, mais qu'il ne domine jamais dans son entière unitaire. Au 279 contraire, le Dasein devient dominé par les tendances vectoriales de sa propre modalité d'exister. Le Chapitre V. ayant le titre: ,¿es anciens secrets. ÉTAITé et PASSÉ „ pose au fond de nouveau la question sur la manière dont peut être connu et analysé un phénomène comme c'est le secret. Car aussi de ce point de vue, le secret institue une rupture en temps: justement qu'étant secrets, les secrets présents ne peuvent être «étudiés" dans nul présent, par nul «sujet" publique de la méditation. L'étude du secret se porte donc en principe à l'égard de/ou sur les bases des ^anciens secrets". Le secret-même favorise donc tant méthodologiquement qu'existentiellement la dimension passée du temps. Or, poursuivant cette direction des envois temporels du secret, nous nous heurtons de nouveau vis à vis d'une question qui est, d'une part extrêmement actuelle dans notre région, mais, d'autre part, également essentielle pour la philosophie-même. Les «anciens secrets" sont, certes, des secrets passés: ceux qui «ont été" secrets, aujourd'hui ils n'en sont plus. Mais, les secrets deviennent passés justement par leur extinction antérieure à leur passsage. Jusqu'à ce qu'ils ne s'éteignent pas (dans la sphère publique) les secrets ne peuvent ni passer et ni être «encorporés" dans le «passé". Mais, qu'est-ce-que signifie en fait «les anciens secrets"? voici une question qui nous incite à la problématisation ontologique du passé, car elle nous met à poser le problème de l'ÉTAITé des secrets, de pair avec celui de F ÉTAITé et du PASSÉ en général. Car, dans les ..anciens secrets" il semble qu'ait passé justement ce qu'ils ont été en tant que secrets, en échange, ce qui est resté d'eux, celui-ci n'est-déjà-plus secret. C'est-à-dire, en réalité c'est justement leur secret qui «est resté", donc il n'est pas passé. Quel genre de passé c'est ce passé non-passé, mais qui se présente justement dans les «anciens" secrets? Ce chapitre essaie à repondre à ces questions par une méditation assez complexe sur F ÉTAITé et sur le PASSÉ. Mais, comme la méditation est centrée et focalisée phénoménologiquement et ontologiquement, elle ne se porte directement sur la grande catégorie philosophique du temps, mais justement sur l'être du passé. Le passé 280 est au fond ce qui a ÉTÉ, et ce qui a été, cela déjà-n'est-pius. L'être du passé c'est donc justement le déjà-non-être, et pas du tout l'être „dans" ou „au" temps du passé ou passé du temps. De toute manière, tout ce qui a ÉTÉ, ne se présente que dans le horizon du déjà-non-être. Donc, même en cette forme, notre thématique ne dirige que vers celle du RIEN. Mais, ce qui a ÉTÉ, cela n'est NI l'Être et NI le Rien. Pourtant, ces deux négateurs chercheurs s'assemblent ici justement dans le négatif DÉJÀ-non, le „NI" acquiert donc une signification temporelle. Et la signification temporelle du „NI" sera, certes, le JAMAIS! C'est pour cela que ce chapitre dédie un Excours spécial à ce problème, qui, dans sa première partie, s'occupe en marge de l'analyse de la temporalité du phénomène de la culpabilité dans Sein und Zeit justement de leur signification existentielle. Et dans la deuxième partie de l'Excours, on analyse sur la base des mots hongrois et roumains le sens temporel du NON chercheur du „NICI"( en roumain) et du SEM (en hongrois), c'est-à-dire du NI. Par le «quand" pris dans les tensions des Ni, le Rien fait en fait son entrée dans le Temps, y devenant même datable. Par conséquant, les données qui s'amassent d'habitude autour des ÉTAITés, doivent être regardées avec plus de circumspection, car elles cachent avant tout justement le caractère désaccroché du temps de ce qui a ÉTÉ. Le PASSÉ ne se constitue donc par le simple «passage" du temps, mais justement par une tâche et une décision existentielle. Cette „tâche" n'est pas cependant établie de l'extérieur, mais elle est explicitée ici partant même de la problématique de l'ETAITé du secret et de l'insistance avec laquelle le secret même dirige sa compréhension en premier lieu et avant tout justement vers le passé. Le dernier Chapitre VI. est dédié aux Hypostases du secret, sans en faire un inventaire. En conformité avec l'intention applicative de l'entier ouvrage, le chapitre analyse en premier lieu le phénomène du complot et partant d'ici, celui du serment secret, de l'initiation et du masque. Le complot est un acte secret par excellence: il implique le serment qui lui aussi étant secret sera spécifié par un élément de 281 contenu caractéristique: garder le silence. Mais, le serment fait partie justement du processus de l'initiation, qui est justement la communication du secret en tant que secret. Mais, l'initiation communique avec l'espace publique en taisant ou en se masquant. Le masque est lié, lui aussi, par son essence, au secret. Enveloppé et masqué en silence, le complot tend au succès, c'est-à-dire à la domination sur la sphère publique. L'entière force du complot, par laquelle il tend au pouvoir, se trouve cependant justement dans son secret. C'est pourquoi dans le complot, le secret se montre comme étant tout-puissant. La dernière partie du chapitre examine exactement cet aspect du secret par l'exemple du complot des Jacobins" hongrois de 1795, organisé et conduit par Ignác Martinovics. * * * Puisque l'ouvrage entier tente à articuler et à ouvrir par son intention applicative les hypostases et les chances de philosopher en confrontation avec des défis, dont la manifestation dans un destin régional leur confère un caractère privilégié, il a été nécessaire qu'il soit terminé justement avec la fixation et l'articulation de cette «chance". C'est pourquoi il finit par un Appendix: Philosophie appliquée et la question sur Vexistence et la possibilité des philosophies nationales. Méditant sur sa thématique, l'ouvrage a pleinement bénéficié, à mon avis, des «possibilités méditatives" de beaucoup de mots du hongrois, mais aussi du roumain. Mais, s'agissant des mots qui s'associent à certains problèmes qui sont essentiels à la philosophie, leur pensée ne peut pas rester en dehors de ces significations proprement dites philosophiques. Par la suite, le point de vue et l'idée d'une philosophie appliquée peuvent se prouver fertiles également sous cet aspect, dont les nouvelles possibilités et chances de communication globales, enlèvent et emportent la signification purement locale, interne-nationale ou régionale. (Traduitpar Stela Popd) 282 Cuprins INTRODUCERE EXCURSIVĂ 5 CAPITOLUL I SECRETUL CA TEMA A UNEI ANALIZE DE FILOSOF1E APLICATA ...9 Preliminarii 9 /. Schiţa ideii de „aplicare" a fiiosofiei şi a unei „filosofii aplicate" 10 //. Tematica secretului 27 Excurs: Despre temati-are 28 CAPITOL UlîT) _ ANALIZA CATEGORIALA Şl SECRETUL 40 /. Filosofía aplicată şi analiza categorială 40 //. Secretul şi structura lui categorială 6,5, Excurs: Secret Privat Public 70 CAPITOLUL III SECRETUL ŞI SOCIALISMUL 76 Excurs: Fonduri secrete sau fonduri interzise? 90 CAPITOLUL IV FENOMENOLOGIA EXISTENŢIALĂ A SECRETULUI TENTATIVE DE DIALOG CU MARTIN HEIDEGGER 113 Excurs: Nimicul, Secretul şi Misterul 158 CAPITOLUL V „FOSTELE" SECRETE - „FOSTITATE" ŞI TRECUT 179 Excurs: Despre NICICÂND şi NICIODATĂ 1) Expunerea temporalităţii ..fenomenului culpei" la Heidegger 198 2) Analiza lui „nicicând" şi „niciodată" (nici-când-nici) 201 CAPITOLUL VI IPOSTAZELE SECRETULUI. COMPLOTUL. JURĂMÂNT ŞI SECRET ..229" Excurs: Despre jurământ 233 Excurs: Despre mască 248 APPENDLX: FILOSOFÍA APLICATA ŞI ÎNTREBAREA DESPRE EXISTENŢA Şl POSIBILITATEA FILOSOFULOR NAŢIONALE 258 RESUME 272 ístván Király V. predă la Catedra de filosofie contemporană a Facultăţii de Istorie şi Filosofie, Universitatea "Babeş-Bolyai" din Cluj-Napoca. Pornind de la o sfidare existenţială, lansată de către ineditul existenţei noastre, cartea sa îşi propune să analizeze posibilitatea şi felul în care filosofía este ori devine capabilă de asumarea ei tematică expusă. Autorul numeşte acest tip de cercetare filosofie aplicată. Prin şi în ea, însăşi filosofarea se transformă, de fapt, într-o întâlnire existenţială. Prima secţiune a cărţii se orientează către analiza ideii de aplicare a filosofiei, schiţând totodată şi ideea unei filosofii aplicate. într-un strâns dialog cu aceasta, a doua parte a lucrării se înscrie în surprinderea şi articularea primară a confruntării istorico-existenţiale privilegiate cu fenomenul secretului. Deosebit de incitante pentru cititor sunt titlurile câtorva dintre capitole: Secretul şi socialismul; Fenomenologia existenţială a secretului - . Tentative de dialog cu Martin Heidegger; "Fostele" secrete; Ipostazele secretului; Complotul; Jurământ şi secret. ¿4 Cartea acestui imaginativ autor clujean va trece cu uşurinţă testul unei lecturi repetate. ¡SBN 973-593-376-