Moartea în societate și cultură Nicolae Sfetcu 07.07.2020 Nicolae Sfetcu, "Moartea în societate și cultură", URL = https://www.setthings.com/ro/ebooks/moartea-in-societate-si-cultura/ Email: nicolae@sfetcu.com Acest articol este licențiat Creative Commons Attribution-NoDerivatives 4.0 International. Pentru a vedea o copie a acestei licențe, vizitați http://creativecommons.org/licenses/by-nd/4.0/. Text online: https://www.setthings.com/ro/moartea-societate-si-cultura/ Extras din: Sfetcu, Nicolae, "Moartea Aspecte psihologice, ştiinţifice, religioase, culturale, şi filozofice", pg 1-8, MultiMedia Publishing (2015), ISBN 978-606-033-036-3, URL = https://www.setthings.com/ro/e-books/moartea-aspecte-psihologice-stiintifice-religioaseculturale-si-filozofice/ Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 2 Moartea este încetarea tuturor funcţiilor biologice care susţin un organism viu. Fenomenele care aduc de obicei la moarte includ îmbătrânirea biologică (senectutea), ruinarea fizică, malnutriţia, boli, sinucideri, crime, şi accidente sau traumatisme care duc la vătămări fatale. Corpurile organismelor vii încep să se descompună la scurt timp după moarte. În societate, natura morţii şi conştientizarea omenirii de propria mortalitate a fost timp de milenii o preocupare pentru tradiţiile religioase, şi un motiv de reflecţii filosofice. Aceasta include credinţa în înviere (asociată cu religiile abrahamice), reîncarnarea sau renaşterea (asociate cu religiile dharmice), sau faptul că conştiinţa încetează definitiv să mai existe, cunoscută sub numele de uitare veşnică (de multe ori asociată cu ateismul). Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 3 Ceremoniile de comemorare de după moarte pot include diverse practici de doliu sau înmormântare. Rămăşiţele fizice ale unei persoane, de obicei cunoscute drept cadavru sau corp, sunt, de obicei, îngropate sau incinerate întregi, deşi printre culturile lumii există o varietate de alte metode de înmormântări. În limba română, binecuvântarea adresată unei persoane moarte se exprimă prin expresia "Odihnească-se în pace!". Cea mai frecventă cauză a deceselor la om este bolile de inimă, urmate de accidentele vasculare cerebrale si alte boli cerebrovasculare, şi în al treilea rând infecţiile respiratorii inferioare. Termeni asociaţi Conceptul şi simptome morţii, şi diferitele grade de expresii utilizate în discuţiile publice, au generat numeroase puncte de vedere ştiinţifice, juridice şi sociale acceptabile, sau eufemisme, referitor la moarte. Atunci când o persoană a murit, se mai spune şi că a plecat dintre noi, a trecut pe celălalt tărâm, sau s-a dus, printre numeroase alţi termeni acceptaţi din punct de vedere social, religios, sau în argou, inclusiv termeni ireverenţioşi. Lipsită de viaţă, persoana moartă devine cadavru, un organism inert, rămăşiţe, şi în cele din urmă un schelet. Termenii de hoit sau carcasă pot fi de asemenea utilizate, dar acestea implică mai degrabă animale non-umane. Ca o trimitere politicos la un mort, a devenit o practică comună să se utilizeze formularea la participiu de "deces", şi cea de decedat. Cenuşa rămasă de la o incinerare este denumită uneori cu neologismul cremăşiţe, un mixaj între " crematoriu" şi "rămăşiţe". Senectutea Aproape toate animalele care supravieţuiesc pericolelor externe funcţionării lor biologic în cele din urmă mor datorită îmbătrânirii biologice, cunoscută în ştiinţele vieţii ca "senectute". Unele organisme nu resimt senectutea, şi chiar prezintă o stare de nemurire biologică. Acestea includ Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 4 meduzele Turritopsis, hidra, şi planarianul. Cauze nenaturale de deces includ sinuciderea şi omuciderea. Aproximativ 150.000 de oameni mor în întreaga lume în fiecare zi din diferite cauze. Dintre aceştia, două treimi mor direct sau indirect, ca urmare a îmbătrânirii, dar în ţările industrializate, cum ar fi Statele Unite ale Americii, Marea Britanie, Germania, rata se apropie de 90%, deci aproape nouă din zece din totalul deceselor sunt legate de senectute. Moartea fiziologică este acum văzută ca un proces, mai mult decât un eveniment: condiţiile odată considerate indicative de deces sunt acum reversibile. Unde anume în procesul vieţii se găseşte o linie de demarcaţie între viaţă şi moarte, depinde de factori independenţi de prezenţa sau absenţa semnelor vitale. În general, moartea clinică nu este nici necesară, nici suficientă pentru a decide dacă o moarte este legală. Un pacient cu inima şi plămânii funcţionali dar în moarte cerebrală poate fi declarat mort din punct de vedere legal fără ca moartea clinică să apară. Pe măsură ce cunoaşterea şi medicina ştiinţifică avansează, o definiţie medicală exactă a morţii devine tot mai problematică. Semne de moarte biologică Semnele de deces sau indicii clare că o fiinţă nu mai este în viaţă sunt: • Încetarea respiraţiei • Stop cardiac (fără puls) • Pallor mortis, paloare care se întâmplă la 15-120 minute după moarte • Livor mortis, o acumulare de sânge în zona inferioară a corpului • Algor mortis, reducerea temperaturii corpului, după moarte; aceasta este, în general, în scădere constantă până se ajunge la temperatura ambiantă • Rigor mortis, membrele cadavrului deveni rigide şi sunt dificil de mişcat Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 5 • Descompunerea, reducerea în forme mai simple ale materiei, însoţită de un miros puternic, neplăcut. Conceptul de moarte (O floare, un craniu şi un stand de clepsidră pentru viaţă, moarte şi timp, în această pictură din secolul 17 a lui Philippe de Champaigne) Conceptul de moarte este un element-cheie al înţelegerii umane a acestui fenomen. Există mai multe abordări ştiinţifice ale conceptului. De exemplu, moartea cerebrală, aşa cum se practică în domeniul ştiinţei medicale, defineşte moartea ca un moment în timp în care activitatea creierului încetează. Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 6 Una dintre provocări în definirea morţii este în a o distinge de viaţă. Ca un moment temporal, moartea pare să se refere la momentul în care viaţa se termină. Cu toate acestea, atunci când se stabileşte dacă a survenit decesul este nevoie de elaborarea graniţelor conceptuale precise între viaţă şi moarte. Acest lucru este problematic, deoarece nu există un consens asupra modului de a defini viaţa. Această problemă generală se aplică provocării speciale de definire a decesului în contextul medicinei. Este posibil să se definească viaţa în termeni de conştiinţă. Când conştiinţa încetează, un organism viu se poate spune că a murit. Una dintre erorile notabile în această abordare, totuşi, este că există multe organisme care sunt în viaţă, dar probabil nu au conştiinţă (de exemplu, organismele unicelulare). O altă problemă este definirea conştiinţei, care are mai multe definiţii diferite date de oamenii de ştiinţă moderni, psihologi şi filosofi. În plus, multe tradiţii religioase, inclusiv tradiţiile abrahamice şi dharmice, susţin că moartea nu (sau nu poate) duce la sfârşitul conştiinţei. În anumite culturi, moartea este mai mult un proces decât un singur eveniment. Aceasta implică o schimbare lentă de la o stare spirituală la alta. Alte definiţii pentru moarte pun accentul pe caracterul de încetare a ceva. În acest context, "moartea" descrie numai starea în care ceva a încetat, de exemplu viaţa. Astfel, definiţia de "viaţă" defineşte simultan şi moartea. Din punct de vedere istoric, încercările de definire a momentului exact al morţii unui om au fost problematice. Moartea a fost definită în trecut ca încetarea bătăilor inimii (stop cardiac) şi a respiraţiei, dar dezvoltarea resuscitării cardiopulmonare şi a defibrilaţiei prompte au făcut ca aceste definiţii să fie inadecvate pentru că respiraţia şi bătăile inimii pot fi repornite uneori. Evenimentele care au fost cauzal legate de moarte, în trecut, nu mai ucid în toate cazurile. Fără o Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 7 inimă sau plămâni funcţionaţi, viaţa poate fi, uneori, susţinută cu o combinaţie de dispozitive de susţinere a vieţii, transplantul de organe şi stimulatoare cardiace artificiale. (Pandantiv de fildeş din sec. XVI-XVII, Călugărul şi Moartea, amintind de mortalitate şi certitudinea morţii (Muzeul de artă Walters)) Astăzi, în cazul în care este necesară o definiţie a momentului morţii, medicii si legiştii revin de obicei la "moartea cerebrală" sau "moartea biologică" pentru a defini o persoană ca fiind Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 8 moartă. Persoanele sunt considerate moarte atunci când activitatea electrică din creierul lor încetează. Se presupune că terminarea activităţii electrice indică sfârşitul conştiinţei. Cu toate acestea, suspendarea conştiinţei trebuie să fie permanentă, şi nu tranzitorie, aşa cum se întâmplă în anumite stadii ale somnului, şi mai ales în comă. În cazul somnului, EEG poate spune cu uşurinţă diferenţa. Cu toate acestea, categoria "morţii cerebrale" este văzut de unii cercetători ca fiind problematică. De exemplu, Dr. Franklin Miller, membru senior al facultăţii de la Departamentul de Bioetică, National Institutes of Health, notează: "Până la sfârşitul anilor 1990, legătura dintre moartea cerebrală şi moartea fiinţei umane a fost din ce în ce mai contestată de către oamenii de ştiinţă, pe baza de dovezi cu privire la gama de funcţionare biologică afişată pacienţilor diagnosticaţi corect ca având această condiţie, care au fost menţinuţi pe ventilaţie mecanică pentru perioade considerabile de timp. Aceşti pacienţi şi-au menţinut capacitatea de a susţine circulaţia şi respiraţia, temperatura de control, excreta deşeuri, vindecă răni, luptă cu infecţiile şi, cel mai dramatic, pot naşte (în cazul gravidelor cu "moarte cerebrala")." Acele persoane care susţin că numai neo-cortexul creierului este necesar pentru conştiinţă, susţin uneori că numai activitatea electrică ar trebui să fie luată în considerare la definirea morţii. Eventual este posibil ca criteriul de deces să fie pierderea permanentă şi ireversibilă a funcţiei cognitive, după cum reiese din moartea cortexului cerebral. Toate speranţele de recuperare a gândirii şi personalităţii umane se pun în tehnologia medicală previzionistă actuală. Cu toate acestea, în prezent, în cele mai multe locuri a fost adoptată o definiţie mai conservatoare pentru moarte încetarea ireversibilă a activităţii electrice a întregului creier, spre deosebire de doar în neo-cortex - (de exemplu, Legea de determinare standard a decesului în Statele Unite). În 2005, Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 9 cazul Terri Schiavo a adus în discuţie, în politica americană, problema morţii cerebrale şi susţinerea artificială. Chiar şi după criteriile întregului creier, stabilirea morţii cerebrale poate fi complicată. EEG poate detecta impulsurile electrice false, în timp ce anumite medicamente, hipoglicemie, hipoxie, sau hipotermie, pot suprima sau chiar opri activitatea creierului în mod temporar. Din acest motiv, spitalele au protocoale de determinare a morţii cerebrale care implică EEG, la intervale foarte îndepărtate şi în condiţii definite. Moartea în societate şi cultură (Cadavrele pot fi mumificate fie în mod natural, ca acesta din Guanajuato, sau intenţional, ca cele din Egiptul antic, https://en.wikipedia.org/wiki/File:Placid_death.JPG) Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 10 În societate, natura morţii şi conştientizarea omenirii de propria mortalitate a fost de mii de ani o preocupare a tradiţiilor religioase ale lumii şi dispute filosofice. Aceasta include credinţa în înviere (asociată cu religiile abrahamice), reîncarnarea sau renaşterea (asociate cu religiile dharmice), sau ideea conştiinţa încetează definitiv să mai existe, cunoscută sub numele de uitare veşnică (asociată cu ateismul). Ceremoniile de comemorare a morţii pot include diferite practici şi ceremonii de doliu şi înmormântare în onorarea decedat. Rămăşiţele fizice ale unei persoane, de obicei cunoscute drept cadavru sau corp, sunt de obicei îngropate întregi sau incinerate, deşi printre culturile lumii există o varietate de alte metode de metode mortuare. În limba română, binecuvântarea pentru o persoană moartă include expresia "Odihnească-se în pace!". Moartea este centrul multor tradiţii şi organizaţii; obiceiurile referitoare la moarte sunt o caracteristică a fiecărei culturi din întreaga lume. O mare parte din acestea presupun grija pentru cei morţi, precum şi viaţa de după moarte şi modul în care este tratat corpul decedatului după moarte. Înmormântarea corpurilor umane începe de obicei cu ultima slujbă nu la mult timp după moarte, iar ceremoniile rituale apar de multe ori, cel mai frecvent prin înhumare sau incinerare. Aceasta nu este o practică unitară. În Tibet, de exemplu, are loc o "înhumare cerească" corpul, fiind lăsat pe un vârf de munte. Pregătirile adecvate pentru moarte şi tehnicile şi ceremoniile pentru activarea capacităţii de transfer spiritual al unei persoane într-un alt corp (reîncarnare) sunt subiecte de studiu detaliate în Tibet. Mumificarea sau îmbălsămarea sunt, de asemenea, răspândite în unele culturi, pentru a încetini viteza de degradare. Aspectele juridice de deces sunt, de asemenea, parte a multor culturi, în special soluţionarea stării decedatului şi problemele legate de moştenire şi, în unele ţări, impozitul pe succesiune. Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 11 Pedeapsa capitală este, de asemenea, un aspect cultural divergent referitor la moarte. În cele mai multe jurisdicţii în care există pedeapsa capitală în prezent, pedeapsa cu moartea este rezervată pentru crimele cu premeditare, spionaj, trădare, sau ca parte a justiţiei militare. În unele ţări, infracţiunile sexuale, cum ar fi adulterul şi sodomia, duc la pedeapsa cu moartea, la fel ca şi crimele religioase, cum ar fi apostazia, renunţarea formală la religie. În multe ţări adepte ale păstrării pedepsei, traficul de droguri este de asemenea o infracţiune capitală. În China, traficul de fiinţe umane şi cazurile grave de corupţie sunt, de asemenea, pedepsite cu moartea. Armatele din toată lumea au impus instanţele marţiale cu posibile condamnări la moarte pentru infracţiuni cum ar fi laşitatea, dezertarea, insubordonarea, şi revolta. Moartea în război şi în atacuri sinucigaşe are de asemenea legături culturale, iar ideile că este dulce şi cuviincios să mori pentru ţara ta, revolta se pedepseşte cu moartea, doliul rudelor soldaţilor morţi şi la notificarea morţii lor, sunt încorporate în multe culturi. Recent, în lumea occidentală, odată cu creşterea terorismului în urma atacurilor din 11 septembrie, dar şi mai înapoi în timp cu atacurile sinucigaşe, misiunile kamikaze din al doilea război mondial, şi misiunile sinucigaşe într-o serie de alte conflicte din istorie, moartea pentru o cauză prin atac sinucigaş, şi martiriul, au avut un impact cultural semnificativ. Sinuciderea în general, şi în special eutanasia, sunt, de asemenea, puncte de dezbatere culturală. Ambele acte sunt înţelese foarte diferit în diferite culturi. În Japonia, de exemplu, să închei o viaţă cu onoare prin seppuku era considerată o moarte de dorit, spre deosebire de culturile creştine şi islamice tradiţionale unde sinuciderea este văzută ca un păcat. Moartea este personificată în multe culturi, cu reprezentări simbolice. În Brazilia, o moarte umană este socotit oficială atunci când este înregistrată de către membrii de familie existenţi la un cartório, un registru autorizat de guvern. Înainte de a putea Nicolae Sfetcu: Moartea în societate și cultură 12 depune actele pentru oficializarea morţii, decedatul trebuie să fi fost înregistrată pentru o naştere oficială la cartório. Deşi o lege din Registrul public garantează tuturor cetăţenilor brazilieni dreptul de a înregistra decese, indiferent de mijloacele lor financiare, membrilor familiilor acestora (de multe ori copiilor) guvernul brazilian le-a impus costuri ascunse şi taxe de depunere pentru astfel de demersuri. Pentru multe familii sărace, costurile indirecte şi taxele de anunţare a morţii au dus la înmormântări culturale mai atrăgătoare, neoficiale, locale, care, la rândul său, ridică probleme cu privire la ratele de mortalitate inexacte. Discuţiile despre moarte şi mărturisire este o problemă dificilă în cele mai multe culturi. Societăţile occidentale tratează pe cei morţi cu cel mai mare respect, cu un îmbălsămător oficial şi ritualuri asociate. Societăţile orientale (precum în India) sunt mai deschise în acceptarea morţii ca pe un fapt împlinit, cu o procesiune de înmormântare a decedatului care se încheie în aer liber prin arderea corpului până ajunge cenuşă.