TANYI ATTILA .Mennyire lehet nehéz. Konzekvencializmus, túlzott követelések és lehetséges válaszok I. PÉLDÁK ÉS EGY PROBLÉMA Kezdésként álljon itt három példa:1 A VONAKODÓ BANKÁR Döntés el!tt állsz: vagy bankár leszel, vagy tanár. Bár az el!bbi nem esik közel a szívedhez, felfedezted, hogy veled született tehetséged van a pénzügyekhez. Ráadásul ha bankár leszel, jelent!s vagyonra tehetsz szert, amit aztán a szegénység enyhítésére használhatsz fel. Bár a bankári lét jelent!s szenvedést okoz számodra, összeségében sokkal több jót tehetsz így: szenvedésedet ellensúlyozza mindazon emberek boldogsága, akiken a vagyonoddal segíthetsz. A konzekvencializmus ezért azt követeli t!led, hogy legyen bankár bel!led. A KARITATÍV ÉLET Álláshirdetést látsz a televízióban: embereket keresnek karitatív munkára egy távoli afrikai országban a következ! harminc évre. Bár sok minden mást szeretnél és tudnál tenni az életben, rövid gondolkodás után egyértelm"vé válik számodra, hogy a legtöbb jót akkor teheted, ha jelentkezel. A konzekvencializmus pontosan ezt kívánja t!led, mivel a te meghiúsult egyéb terveidet b!ven ellensúlyozza mindazon boldogság, amit a munkáddal más embereknek okozhatsz. A „KIS ORSZÁG" DILEMMA Te és Betty Új-Zéland színeiben versenyeztek. Jelenleg az els! helyen álltok, mögöttetek az indiai csapat tisztes távolban követ titeket a második helyen. Hirtelen azonban ráébredtek, hogy mivel India sokkal népesebb ország, és csakúgy mint Új-Zélandnak, nincs esélye sok aranyéremre, ezért az indiai ország versenyz!i sokkal több embert tehetnek boldoggá egy gy!zelemmel, mint ti. A konzekvencializmus egyetért ezzel az érvmenettel, és azt kívánja t!letek, hogy engedjétek nyerni az indiai versenyz!ket. Ez a cikk arról szól, ami közös ezekben a példákban. Ez pedig kett!: egyrészt, a megkövetelt választás túlzottan sokat követel az egyént!l, másrészt pedig a követelések egy bizonyos morálfilozófiai pozícióból következnek, amit a példákban konzekvencializmusnak nevezek. A cikk szisztematikusan fog haladni. El!ször részletesen kifejtem a problémát és kapcsolatát a konzekvencializmussal, aztán pedig, a cikk hátralév! részében, a lehetséges válaszokkal foglalkozom. Tanyi Attila 40 II. A TÚLZOTT KÖVETELÉSEK ELLENVETÉSE Kezdjük azzal, hogy tisztázzuk, mit is értünk konzekvencializmus alatt. Maga az erkölcsfilozófiai elmélet egy általánosabb pozíció egy konkrét formája. Eszerint az általános elmélet szerint az, hogy valami – egy cselekedet, egy szabály, egy intézmény stb. – valamilyen normatív sajátossággal – racionális, erkölcsileg helyes stb. – rendelkezik, semmi mástól nem függ, mint az adott dolog következményeit!l. Erkölcsfilozófiai alkalmazásában a konzekvencializmus klasszikus formájában – ahogy az Jeremy Bentham, John Stuart Mill és Henry Sidgwick munkáiban megjelenik2 – azt kívánja, hogy egy cselekedet a lehet! legnagyobb mérték" boldogságot eredményezze. Ekkor és csakis ekkor tekinthet! a cselekedet erkölcsileg helyesnek. Röviden: az elmélet a cselekedetekre fókuszál (ez az ún. cselekedetkonzekvencializmus [act-consequentialism]), azok helyességével foglalkozik, amelyet a következményeik határoznak meg, méghozzá az, hogy mennyire jók ezek a következmények. Ezt a jóságot pedig az el!állított emberi boldogság mértéke határozza meg (ez az ún. cselekedet-haszonelv"ség [act-utilitarianism]). Az említett klasszikus szerz!k a boldogságot hedonista módon értelmezték, azaz az öröm és a fájdalom legjobb egyenlegér!l beszéltek. Ez persze nem az egyetlen boldogságértelmezés (és a boldogság nem az egyetlen értékmér!), de ezzel a problémával nem kell itt foglalkoznunk. A lentiekben ismertetend! ellenvetés ugyanis a cselekedetkonzekvencializmus minden formáját támadja, és ennyi ebben a cikkben elegend! számunkra. Térjünk tehát át a problémára, amely sokak szerint megcáfolja a konzekvencializmust mint erkölcsi elméletet.3 Az ún. Túlzott követelések ellenvetése (TK) két pillérre épül: egy, a konzekvencializmus extrém követeléseket fogalmaz meg; kett!, az elfogadható erkölcsi elmélet nem fogalmazhat meg extrém követeléseket. A konzekvencializmus azt kívánja, hogy az egyén mindaddig tegye azt, ami jó, amíg további er!feszítései legalább annyira sújtanák !t magát, mint amennyire hasznára válnának másoknak. A valós világ körülményei azonban, amelyek meghatározzák, hogy mindent összevetve mi lenne a legjobb cselekedet, távolról sem ideálisak. Vegyük a szegénység esetét, amire kezdeti példáink közül kett! is vonatkozott. A tények magukért beszélnek: tömeges a szegénység mind külföldön, mind, nagy eséllyel, az egyén saját országában; az adakozó emberek száma nagyon alacsony; az intézmények pedig, amelyek esetleg javíthatnának a helyzeten, vagy nem túl hatékonyak, vagy nem is léteznek.4 Ezért úgy t"nik, hogy ha valaki elfogadja a konzekvencialista tant, er!forrásainak nagy részét segélyezésre kell fordítania, vagy azon intézmények támogatására, amelyek a segélyeket nyújtják. Ugyanakkor sokunknak szilárd meggy!z!dése, hogy ez nem lehet helyes, hogy nem kívánhatjuk az emberekt!l, hogy mindenüket feláldozzák az erkölcs kedvéért. Ez a TK második pillére. Ugyanis ez a meggy!z!dés egy szigorú korlátozást vezet be: csak azok az erkölcsi elméletek fogadhatók el, amelyek nem követelnek túl sokat. Ha egy elmélet ezt teszi, nem engedhetjük meg, hogy cselekedeteinket irányítsa; a TK célja ennek a korlátozásnak a megjelenítése. Filozófiai ellenvetésr!l lévén szó, nem árt pontosabban fogalmazni. Ez az út azonban hosszadalmas; itt csak rövid összefoglalóra van lehet!ség.5 El!ször arra van szükség, hogy tisztában legyünk az erkölcsi követelések szerkezetével. Legegyszer"bben ezt úgy érhetjük el, ha megkülönböztetünk három dimenziót, majd ezeket külön-külön elemezzük. Egy erkölcsi elmélet hatáskörét az önkéntes emberi cselekedetek azon halmaza alkotja, amelyeket az adott elmélet erkölcsi ítélkezés alá von. Egy erkölcsi elmélet tartalma azon inkonzisztencia mértékére utal, amely az adott elmélet követelései és az egyén nem morális céljai, projektjei, tervei között fennáll. Végül, egy erkölcsi elmélet autoritása az erkölcsi és nem erkölcsi indokok egymáshoz viszonyított súlyával foglalkozik azon esetekben, amikor ezek az indokok összeütközésbe kerülnek egymással. Arról konszenzus van a vonatkozó szakirodalomban, hogy a TK nem válaszolható meg a hatáskör dimenzió fel!l. Az erkölcsi elméletek hatáskörének korlátozása nemcsak, hogy nem indokolt, hanem kifejezetten elvetend! az erkölcsi elméletek kontextusfügg! volta miatt. A helyzett!l függ!en még a leghétköznapibb cselekedetek is az erkölcsi ítélkezés tárgyává válhatnak.6 Vegyük az alábbi példát. Úgy t"nhet, ha valaki a fogát mossa a fürd!szobában, az bajosan tekinthet! erkölcsileg helyes vagy helytelen cselekedetnek. De ez csak akkor van így, ha eltekintünk a kontextustól. Például, ha a fenti esetet kiegészítjük azzal az információval, Mennyire lehet nehéz? 41 hogy a szomszédos szobában egy betör! az adott egyén barátn!jét akarja meggyilkolni, mert az rajtakapta a betörésen, és a hölgy sikolyai és tiltakozása jól hallható a fürd!szobában is, akkor már senki sem állítaná, hogy a fogmosás túl triviális ahhoz, hogy ne lehessen erkölcsileg megítélni. Ugyanezt az érvmenetet pedig bármilyen esetre ki lehet terjeszteni, csak némi képzel!er!re van szükség. Bár a tartalmi dimenzió sz"kítése ennél elfogadhatóbbnak t"nik, a két legelterjedtebb módja ennek egyaránt problematikus. Konceptuális nehézségek merülnek fel minden olyan kísérlet esetében, amely valamilyen teljesítési korlátot szeretne a konzekvencializmus elméletébe beépíteni, a méltányosság követelésének hangsúlyozása pedig az erkölcs fontos területeit hagyja figyelmen kívül. Természetesen léteznek más próbálkozások is, de ezek mindegyike valamilyen okból problematikus. Emellett két általánosabb probléma is kétségbe vonja, hogy a tartalmi dimenzió lenne a megoldás kulcsa. Paul Hurley amellett érvel, hogy egy erkölcsi kívánalom tartalma csak akkor fordul át valódi követelésbe, ha megfelel! indokok támogatják. Röviden: az autoritás dimenziója els!dleges, a tartalom dimenziója pusztán másodlagos és az autoritás dimenziójától függ, Hurley szerint.7 Más módon, de David Sobel szintén amellett érvel, hogy a tartalom fel!l nem lehet a TK-t érdemlegesen megválaszolni. Méghozzá azért nem, mert azok, akik látszólag a TK-ra hivatkozva utasítják el a konzekvencializmust, valójában teljesen más, erkölcsileg nagyon is vitatható okból teszik: Azért, mert nem értenek egyet azzal, hogy a konzekvencializmus nem tesz erkölcsi különbséget azon költségek között, amelyeket azért kell az egyénnek viselnie, mert az adott elmélet ezt követeli, és azon költségek között, amelyeket azért kell viselnie, mert az adott elmélet nem követeli meg másoktól, hogy elkerüljék azon cselekedeteket, amelyek a költségeket okozzák.8 A fenti problémák, amelyek a másik két dimenzióval kapcsolatosak, értelemszer"en ráirányítják a figyelmet az autoritás dimenziójának jelent!ségére. Ha ugyanis valóban semmi probléma nincs egy átfogó hatáskör" erkölcsi elmélettel, sem pedig az nem okoz gondot, hogy a konzekvencializmus tartalmilag igen szigorú elmélet, akkor a TK hívei számára csak egy nyitott út marad: amellett kell érvelniük, hogy a konzekvencialista erkölcsi indokok minden más indokot felülmúlnak egy konfliktus esetén, és ezért követel az elmélet túlzottan sokat. Röviden, a TK ezen értelmezésben azt állítja, hogy a konzekvencializmus követelései dönt! indokot szolgáltatnak a cselekvésre, miközben, intuitíve, nem ez a helyzet – sem az érintett egyének, sem mások nem gondolják azt, hogy a konzekvencializmus autoritása ennyire er!teljes lenne. Pontokba szedve, a TK szerkezete az alábbi érvmenet formáját ölti: 1. A konzekvencializmus K követelést fogalmaz meg. 2. Dönt! indokunk van K követelés teljesítésre. 3. Intuitíve azonban nincs ilyen dönt! indokunk az adott követelés esetében. 4. Ezért, bár a konzekvencializmus ezt állítja, nincs dönt! indokunk K követelés teljesítésére. 5. Egy erkölcsi elmélet, amely ilyen követeléseket fogalmaz meg, túlzottan sokat követel. 6. Ha egy erkölcsi elmélet túlzottan sokat követel, okunk van arra, hogy elutasítsuk. Ez a struktúra jól mutatja hogyan lehet a TK ellen érvelni. A „klasszikus" megközelítés vagy az (1)es premisszát, vagy a (6)-os következtetést utasítja el, az el!bbit szokás a tagadás stratégiájának, az utóbbit pedig extrém stratégiának nevezni. A megközelítés azért klasszikus, mert már a TK klasszikus formája ellenében is, amely a tartalmi dimenzióra összpontosított, is ezek voltak a tipikus reakciók.9 A cikk hátralév! részében ezekt!l – legalábbis részben – eltér! válaszlehet!ségeket fogok ismertetni. Mindezt vázlatosan teszem, mintegy kijelölve a lehetséges utakat, anélkül hogy részletes érvmenetet ismertetnék. A cikk végén röviden összefoglalom az addig elhangzottakat. III. RÉGI PROBLÉMA, ÚJSZERı VÁLASZOK Haladjunk sorrendben. El!ször a tagadás stratégiájának egyik elhanyagolt változatát ismertetem. Ez tehát az (1)-es premisszát tagadó lépés. Ezt követ!en áttérek a (2)-es premissza vizsgálatára. Itt egy olyan, szintén nem követett stratégiát ismertetek, amely tagadja, hogy miképp azt a premissza állítja, a konzekvencializmus dönt! indokokat szolgáltatna követeléseinek teljesítésére. Végül a (3)-as premissza kerül sorra, azaz amellett fogok érvelni, Tanyi Attila 42 hogy nem egyértelm", hogy az emberek osztják azt a véleményt, amelyet a premissza nekik tulajdonít. Mint mondottam, egyik válasz esetében sem fogok részletesen érvelni, inkább a válasz szerkezetének ismertetésére, és a nyitottan hagyott kérdések felvetésére helyezem a hangsúlyt. INTÉZMÉNYEK ÉS ERKÖLCSI MUNKAMEGOSZTÁS: CSÖKKEN# KÖVETELÉSEK? Az els! alternatív válaszlehet!ség az alábbi egyszer" ötletre épül. Tegyük fel, John Rawlst követve, hogy létezik egyfajta erkölcsi munkamegosztás az intézmények10 és az egyének között. Rawls elméletében ez a munkamegosztás konkrétan úgy néz ki, hogy az általa elfogadott két igazságosságelvet – ezek tartalma most nem fontos – az intézmények kötelesek érvényesíteni, miközben az egyének, azaz az állampolgárok kötelessége az, hogy létrehozzák és fenntartsák ezeket az igazságos intézményeket (ezt nevezi Rawls az igazságosság természetes kötelességének). A mi esetünkben az erkölcsi munkamegosztás úgy nézne ki, egyszer" behelyettesítéses alapon, hogy az intézmények alkalmazzák a konzekvencialista elvet, míg az egyének létrehozzák és fenntartják ezeket a konzekvencialista alapon m"köd! intézményeket. Mivel a TK tárgyát a konzekvencialista követelések képezik, amelyek azonban az erkölcsi munkamegosztás révén már nem vonatkoznak az egyének cselekedeteire, ezért a TK is erejét veszti az új rendszerben. A fenti érvmenet egyszer"sége azonban csapdákat rejt. (Legalább) két probléma miatt nem jelenthet! ki, hogy a megfelel! intézményi rendszer önmagában képes lenne a TK kezelésére. Egyfel!l, a konzekvencialista elmélet, szemben például a rawlsi elmélettel, amely vállaltan magában foglalja az intézmények és egyének közötti „erkölcsi munkamegosztás" koncepcióját, ún. monisztikus elmélet: egy elv vonatkozik mind az egyének, mind az intézmények viselkedésére. Persze nemcsak arról van szó, hogy maga a konzekvencializmus mit gondol err!l a kérdésr!l, hanem arról is, hogy mi a helyes hozzá állás a kérdésben. Sokan érvelnek amellett, hogy csak monasztikus elméletek igazolhatók. Mások tagadják ezt, de a vita nincs lezárva, és a jelen válaszkísérlet híveinek minden bizonnyal állást kell foglalnia benne, a monizmus tagadása mellett érvelve.11 Másfel!l, egyesek amellett érvelnek, hogy az els! problémától függetlenül az intézmények nem tudják megoldani a TK felvetette problémát egyszer"en azért, mert a jelenlegi nem ideális körülmények között a megfelel! intézményrendszer létrehozása és m"ködtetése önmagában túlzott terhekkel jár. Ezek a terhek tovább növekednek, ha az intézményekkel nemcsak a szuverén nemzetállamok szintjén foglalkozunk, hanem az egész világra kiterjesztve. Itt ráadásul amellett is lehet érvelni, hogy nem is létezik megfelel! intézményrendszer a probléma kezelésére, és nehéz belátni – legalábbis nem realisztikus – miképpen jönne létre egy globális állam vagy hasonló globális intézményrendszer.12 Ami a második problémát illeti, ez alapvet!en empirikus kérdés, amelynek eldöntésére itt nem vállalkozhatunk (a globális követelések kérdése elméleti is természetesen, amennyiben az is kérdés, hogy léteznek-e a megfelel! globális követelmények egyáltalán).13 Az els! probléma esetében azonban néhány megjegyzés helyénvaló. Még ha el is fogadjuk ugyanis, hogy a monizmus a megfelel! választás, az intézmények akkor is betölthetnek követeléseket csökkent! szerepet. Ugyanis több tekintetben is befolyásolják az erkölcsi követelések mértékét, akkor is, ha ugyanazok az elvek vonatkoznak rájuk, mint az egyénekre.14 Négy fontosabb szerepet különböztethetünk meg. El!ször, az intézmények a gyakorlatba ültetik át az intézmények el!tti erkölcsi elveket. Ez sokat nem segít nekünk, hiszen ez csak az elmélet alkalmazása, és mivel a feltevés szerint ugyanazon elvek vonatkoznak az egyénekre is, a rájuk terhel!d! követelések nem csökkennek. De van tovább. Másodszor, az intézmények nagy mértékben meghatározzák azokat az empirikus körülményeket, amelyek között és miatt az erkölcs követelései megjelennek. Harmadszor, az intézmények jelent!s mértékben befolyásolják az emberek erkölcsileg releváns magatartását, például azt, hogy mennyire hajlandóak megfelelni az erkölcs követeléseinek. Negyedszer, az intézmények maguk is alkotói az erkölcsi követeléseknek. Az erkölcsi viták rendezésében, az együttm"ködés biztosításában betöltött szerepük, illetve azon funkciójuk, hogy az absztrakt erkölcsi elveket a gyakorlatban tartalommal töltsék fel, több, mint az elmélet puszta alkalmazása: bizonyos esetekben !k maguk határozzák meg, hogy mi a helyes és a helytelen, nem a t!lük függetlenül létez! erkölcsi elvek. Ha pedig ez így van, f!képp ha az utóbbi három funkció teljesül, Mennyire lehet nehéz? 43 akkor az intézmények nem kis mértékben könnyíthetik az emberek dolgát, még akkor is, ha nekik is ugyanazokat az elveket kell követniük. KONZEKVENCIALISTA INDOKOK: MEKKORA SÚLLYAL BÍRNAK? A következ! válaszkísérlet a (2)-es premisszát célozza meg. Megint csak nem arról van szó, hogy a konzekvencialisták valóban azt gondolják-e, hogy a konzekvencialista indokok dönt! erej"ek, ha más indokokkal kerülnek szembe (tehát például hogy ezt a véleményt találjuk-e m"veikben), hanem az, hogy melyik a helyes álláspont, melyik mellett szólnak jó érvek, és melyik mellett nem. Mivel a premissza elutasítása azt kívánja, hogy megmutassuk, a konzekvencialista indokok nem dönt! súlyúak, az alábbi három lehet!ség merül fel. Nem állítom, hogy csak ezek a lehetséges megoldások, csak annyit mondok, hogy ez a három az, amely természetesen felmerül az err!l a kérdésr!l gondolkodóban. Ezek közül kett! szerintem nem m"köd!képes, ezért a harmadik út választását ajánlom azoknak, akik ebbe az irányba akarnak haladni. Az els! út a konzekvencializmus egy új változatát követi.15 Ez az ún. skaláris konzekvencializmus (scalar consequentialism) azt állítja, hogy a konzekven cializmus alapvet!en egy értékelmélet. Ahogy azt láttuk, a konzekvencializmus lényege, hogy értékeli az egyes cselekedetek következményeit, és eszerint mondja meg, hogy mi a helyes és a helytelen cselekedet. A skaláris konzekvencializmus elfogadja ennek az állításnak az els! felét – azt, hogy a konzekvencializmus értékeli a következményeket –, de tagadja a második felét – azt, hogy ezen az alapon a konzekvencializmus meg akarná nekünk mondani, hogy mi a helyes és helytelen cselekedet, tehát hogy mi az, amit az erkölcs megkövetel t!lünk. A skaláris konzekvencialisták szerint a konzekvencializmus pusztán az értékek, és ezen az alapon az erkölcsi jóság meghatározásának elmélete: megmondja nekünk, hogy mi az, ami az adott helyzetben erkölcsileg jó választás, de nem követeli meg ezt a választást, mint az (egyetlen) helyes cselekedetet. Mivel pedig nem fogalmaz meg erkölcsi követeléseket, ezért nem is lehet tárgya a TK-féle ellenvetésnek: ha nincs követelés, akkor nincs túlzás sem, hiszen a semmi nem lehet túlzó, mondhatnánk. Ebben az írásban sajnos nincs mód a skaláris konzekvencializmus részletes értékelésére. Ami azonnal szembeötlik azonban, hogy valami tudatosan bár, de kimarad az elméletb!l. Ahogy említettem, a skaláris konzekvencializmus nem mond semmit arról, hogy mit követel t!lünk az erkölcs; pusztán abban segít dönteni, hogy melyik választás jobb erkölcsileg, mint a másik. Az indokok nyelvén ez azt jelenti, hogy a skaláris konzekvencializmus ugyan megmondhatja, hogy mi az, amit erkölcsi indokunk van megtenni, de néma azon vonatkozásban, hogy mi az, amire dönt! indokunk van, nem pusztán erkölcsileg, hanem mindent egybevetve (tehát az erkölcsi jelz! elhagyása után, avagy sans phrase). Ez azonban azt is jelenti, hogy a skaláris konzekvencializmus nem képes – de tegyük hozzá: nem is akarja – el!írni az egyéneknek, hogy miképpen cselekedjenek adott helyzetben. Márpedig sokak szerint – s!t mondhatjuk, ez az általános vélemény – az erkölcs szerepe pontosan a cselekedetek irányítása, az, hogy utat mutasson az erkölcsileg problémás helyzetekben. A második út hasonló problémával szembesül. Ezt az els! út egyfajta háttereként is lehet értelmezni, bár annál radikálisabb és általánosabb pozíció. Az egyszer"ség kedvéért nevezzük normatív relativizmusnak. A felfogás központi állítása az, hogy számos normatív terület létezik – erkölcs, racionalitás, esztétika, igazságosság stb. –, amelyek egymással nem összeegyeztethet!, nem összermérhet! területek. Márpedig ha ez így van, akkor nem tudunk arról beszélni, hogy mi az, amit dönt! indokunk van megtenni. Maximum odáig mehetünk el, hogy azt mondjuk, az erkölcs néz!pontjából dönt! indokunk van ezt és ezt megtenni, vagy hogy a racionalitás tekintetében dönt! okunk van erre és erre stb. Azonban ezeket az indokokat nem tudjuk összemérni, így aztán a TK problémája sem merül fel, nem kell vele foglalkoznunk. A probléma – pontosabban az egyik probléma16 – ezzel a pozícióval is az, mint fent a skaláris konzekvencializmussal: a mindennapi életben egyszer"en nem így éljük meg a különböz! indokok konfliktusát, többek között azért nem, mert az indokokat arra „tartjuk", hogy utat mutassanak a cselekvésben, hogy a választást segítsék. Ett!l persze még lehetne a pozíció felvállaltan revizionista, de ebben az esetben a bizonyítási kényszer az ! oldalán van: meg kell mutatnia, hogy miért kellene lemondanunk a normativitás ezen lényeges elemér!l. Ez pedig nem ígérkezik egyszer" feladatnak.17 Tanyi Attila 44 Ez elvezet minket a harmadik lehetséges úthoz a jelen válaszkísérleten belül. Az ötlet egyszer": A konzekvencialista indokok, erkölcsi indokok lévén, az általános cselekvési indokok halmazának egy részhalmazát képezik. Ha pedig ez így van, meg lehet próbálni felülr!l lefelé haladni. El!ször az általános indokelmélettel kezdeni, mint amilyen például a pozíció, amely szerint minden indok az emberi vágyakon alapszik (azért van okunk valamit megtenni, mert valamely vágyunkat kielégíti). Majd megnézni, hogy a konzekvencializmus szolgáltat-e indokot a cselekvésre az általános pozíció szerint. A példánál maradva, ha nincsen minden emberben olyan vágy, amelyet a konzekvencializmus által el!írt cselekedetek elégítenek ki (ez nem kell hogy közvetlenül a konzekvencialista követelések teljesítését el!író vágy legyen; lehet például a minden embertársunk iránt érzett általános szimpátia is), akkor a kimaradóknak nincs oka a konzekvencializmus el!írásait teljesíteni. De tegyük fel, hogy vagy mindenkinek van megfelel! vágya, vagy csak azokkal kell foglalkoznunk, akik ilyen vággyal rendelkeznek. Még ekkor sem jutottunk el azonban a TK ellenvetéséhez. Ugyanis egy fontos lépés hátra van: meg kell mutatni, hogy a konzekvencialista indokok er!sebbek, és ezért konfliktus esetén felülmúlják a nem konzekvencialista indokokat. Ha ez nem így van, akkor a konzekvencializmus nem kerül szembe a TK ellenvetésével, hiszen annak lényegi feltevése, hogy az elmélet dönt! indokokat szolgáltat a cselekvésre. Márpedig közel sem egyértelm", hogy a konzekvencialista indokok dönt! súlyúak lennének. Vegyük megint a vágyak esetét. Ahhoz, hogy ezen általános elmélet szerint a konzekvencialista indokok dönt! súlyúnak bizonyuljanak, az kellene, hogy a releváns vágyak, amelyeket a konzenvencializmus diktálta cselekvés kielégít, maguk is er!sebbek legyenek, mint más, velük konfliktusba kerül! vágyak. Ez pedig, els! ránézésre legalábbis, nem t"nik reális kimenetelnek. (Gondoljunk a fent említett szimpátia esetére: reális azt feltételezni, hogy az ezzel rendelkez! emberekben a szimpátia érzése és a hozzá kapcsolódó vágy mindennél er!sebb lenne?) Sajnos – csakúgy mint az eddig vizsgált válaszkísérletek esetében – itt sem tudok olyan részletes érvelést bemutatni, amely a fenti állítást tovább er!sítené. Ahhoz, hogy jelen esetben ez megtörténjen, végig kellene venni a lehetséges általános indokelméleteket, megnézni, hogy az adott elmélet támogatja-e a konzekvencialista követeléseket, majd megvizsgálni, hogy pozitív válasz esetén a konzekvencialista indokok dönt! súlyúnak bizonyulnak-e az adott elmélet szerint. Ez természetesen nem lehet jelen írás témája, s!t valószín"leg egy különálló cikk sem elegend! a kérdés eldöntésére. Mindazonáltal ez nem jelenti azt, hogy elképzelésem sincs, hogy mit találnánk. Sejtésem szerint azt fogjuk találni, hogy a tézis, miszerint erkölcsi indokaink nem szükségszer"en súlyosabbak, mint nem erkölcsi indokaink, igaz. Ha ez így van, akkor – ahogy azt fentebb már említettem – a konzekvencializmus nem szembesül a TK ellenvetésével. EGY EMPIRIKUS MEGKÖZELÍTÉS: VALÓBAN LÉTEZIK A TK-INTUÍCIÓ? Az utolsó válaszkísérlet a TK-hoz vezet! érvelés harmadik premisszáját támadja meg. A premiszsza ugyanis egy empirikus állítást tartalmaz arra vonatkozóan, hogy az emberek mit gondolnak a konzekvencializmus követeléseir!l – konkrétan, hogy azt vélik, nincs dönt! indokunk ilyen mérték" követeléseket teljesíteni –, és mint ilyen, empirikus eszközökkel támadható. A következ!kben, röviden és vázlatosan, ismertetek egy olyan kutatást, amelynek célja a premissza igazságtartalmának vizsgálata. A kutatást részben én végeztem, szociálpszichológusok részvetelével. Bár a kutatás még nem zárult le, pozitív részeredményekr!l már be lehet számolni.18 Két empirikus, a szociálpszichológiában és a közgazdaságtanban ismert módszert használt fel a kutatás. Ezek közül az els!t ismertetem.19 Ennek, az ún. experimentális filozófiára leginkább jellemz! megközelítésnek a lényege, hogy a kutatás alanyait arra kéri, bizonyos hipotetikus helyzetekben számoljanak be a döntésr!l, amelyet meghoznának. Jelen esetben négy ilyen helyzetet dolgoztunk ki, minden esetben az alábbi sémát követve: egy alaphelyzetet vázolunk fel el!ször, amely a döntés kontextusát szolgáltatja. Majd ezt a kontextust olyan információval egészítettük ki, amely döntési kényszer elé állította az alanyt, méghozzá oly módon, hogy a döntési opciók egyike mindig a konzekvencializmusnak megfelel! volt, míg a másik az egyén tágan értelmezett önérdekét részesítette el!nyben. Végül fokozatosan változtattuk ezt az információt, úgy, hogy bár a konzekvencializmusnak megfelel! döntési opció jellege megmaradt, a Mennyire lehet nehéz? 45 konzekvencializmusnak megfelel! döntés egyre nagyobb egyéni áldozatot kívánt, ezzel biztosítva azt, hogy a konzekvencializmus követelései folyamatosan növekedjenek. Így különböz! követelési szinteket hoztunk létre – egészen pontosan négyet –, amelyek célja, a fentieknek megfelel!en, az volt, hogy megmutassák, melyik szintén „lép ki" az alany, azaz mekkora mérték" az a konzekvencialista követelés, amelyet az alany már túlzónak talál. Konkrét példaként álljon itt az els! szcenárió, amit „Afrika" jelz!vel illettünk:20 „Most fejezted be épít!mérnöki tanulmányaidat, és jelenleg állást keresel. Az alábbi ajánlatot kapod: egy afrikai országban árvaházat kellene építened gyermekek számára, akik egyébként fedél nélkül maradnának. Az állásra te voltál az egyetlen jelentkez!, és a projektet lefújják, ha te nem fogadod el az állást. Épp miel!tt meghoznád a végs! döntést, egy jó barátod, aki már befutott épít!mérnök, meglátogat. Beszélgetés közben a szó a karrieredre terel!dik, a barátod pedig felhasználva az alkalom kínálta lehet!séget, a) állást ajánl saját cégénél. b) állást ajánl saját cégénél. Mindig is err!l az állásról álmodtál. c) nagyon jól fizet! állást ajánl saját cégénél. Ez biztosítaná, hogy te és a családod anyagi biztonságban élhessetek. d) nagyon jól fizet! állást ajánl saját cégénél. Amellett, hogy mindig is err!l az állásról álmodoztál, a pozíció biztosítaná, hogy te és a családod anyagi biztonságban élhessetek. Azonban ha elfogadod a barátod ajánlatát, nem mehetsz Afrikába." A példa jól érzékelteti a fent ismertetett általános struktúrát. A bevezet! felvázolja az alapszituációt, amely megteremti a kontextust a döntési problémához (afrikai állást elfogadni vagy a barát állásajánlatát elfogadni). A négy pontozott opció pedig úgy egészíti ki az eredeti szcenáriót, hogy új információt bevezetve, folyamatosan nehezíti a konzekvencialista opció követését (azaz azt, hogy a döntéshozó az afrikai állást válassza). A négy opció így alakítja ki a négy eltér! nehézség" konzekvencialista követelést, amely mellett vagy ellen – a másik oldalról nézve: saját önérdeke mellett vagy ellen – az alanynak döntenie kell. A struktúra kialakítása miatt, illetve egyéb, itt nem tárgyalandó okokból, a négy opció megszerkesztésekor megkülönböztettünk szubjektív és objektív konzekvencialista követeléseket. A kett! között a különbség nagyjából fenomenológiai: a szubjektív követelések személyesek, amennyiben valamilyen módon kapcsolódnak és/vagy reflektálnak az egyén érzéséire. Jelen példában ez úgy néz ki, hogy egy lukratív állásajánlat elutasítása objektív követelés, míg egy olyan állást elutasítani, amelyr!l az egyén mindig is álmodott, szubjektív követelésnek min!sül. Mint említettem, még három hasonló szerkezet", bár más témájú döntési helyzetet vázoltunk fel. A másodikban („Nyomozó") aközött kellett dönteni, hogy nyomozó feláldozza-e (különleges/rendkívül szeretett) autóját (önérdekkövetés), hogy információt tudjon vásárolni egy besúgótól egy sorozatgyilkos hollétér!l, akit csak ! tud azonosítani (konzekvencialista út). A harmadik szituációban („Öröklés") a résztvev!knek aközött kellett dönteni, hogy egy jelent!s öröklött vagyonból a halálos betegségek terjedését gátló segélyszervezetet támogatják (konzekvencialista út), vagy (nagy érték"/gyerekkoruk óta nekik tetsz!) házat vesznek (önérdekkövetés). Végül a negyedik helyzet („T"zeset") lényege, hogy az alany vagy amellett dönt, hogy megakadályoz egy emberi életeket veszélyeztet! tüzet (konzekvencialista út), vagy továbbhalad (önérdekkövetés), hogy részt vegyen egy fontos meghallgatáson (amely a munkaengedélye elvételér!l dönt, amely munka mindent jelent számára az életben). Mind a négy esetben ugyanazt a három kérdést kellett megválaszolni a kísérletben résztvev!knek: a) Mit tenne ebben a helyzetben? b) Összességében, mi a teend! ebben a helyzetben? c) Mit követel az erkölcs ebben a helyzetben? A központi kérdésünk, amelyre a válaszokat – legalábbis részben – lent ismertetem, a második kérdés volt. A másik két kérdésre adott válaszokat arra használtuk fel, hogy tovább gazdagítsák az elemzést, és esetleg segítséget nyújtsanak a második kérdésre adott válaszok értelmezésében. Az els! kérdés egy konzervatívabb elemzést tesz lehet!vé, amenynyiben, ha a rá adott válasz konzisztens a második kérdésre adott válasszal, akkor kisz"rhet! az el!re várt akaratgyengeség esete (amelyet igen ritkának vártunk, tekintve, hogy hipotetikus helyzetekr!l és el!re várt akaratgyengeségr!l beszélünk). A harmadik kérdést pedig arra használtuk fel, hogy megismerjük valamennyire a résztvev!k erkölcsi felfogását az adott szituációban: hogy eltér-e attól, Tanyi Attila 46 ahogy mi megítéltük a helyzetet (konkrétan, hogy úgyanúgy gondolkodtak-e arról, hogy mit követel az erkölcs, mint mi, és hogy vajon az erkölcsi követeléseket a konzekvencializmus követeléseivel azonosították, vagy sem). Az eredmények az alábbiak voltak. Az összesített, azaz mind a négy döntési helyzetben adott válaszokat összesít! grafikont lásd az 1. ábrán. Mint látható, az eredmények nem igazolják, hogy általánosan elterjedt lenne a TK-intuíció. Még a legmagasabb követelési szinten (jobb széls! fehér oszlop) is kevesebb mint a válaszadók 50%-a gondolta úgy, hogy a konzekvencializmus ésszer"tlenül sokat követel, azaz, hogy nincs dönt! indok a konzekvencializmus követelésének teljesítésére. Ilyen alacsony százalékot nehezen nevezhetünk „általános vélekedésnek", ennél kevesebb azonban nem elegend! a TK megalapozására. Ezen a ponton lehetne amellett érvelni, hogy számít az is, miképp alakultak a százalékok az egyes döntési helyzetekben, elkerülend! azt, hogy összemossunk olyan eseteket, amikor a TK igenis „m"ködik", olyanokkal, amikor nem. Bár valóban voltak eltérések az egyes esetek között, a fenti ellenvetés nem igazolható, ahogy azt a 2. ábra is mutatja. Az ábrából látható, hogy bár valóban voltak érzékelhet! különbségek az egyes helyzetek között, az egyetlen szcenárió, amelyben – a legmagasabb követelési szinten – a TK intuíció meghaladja az 50%-ot, az „Öröklés (Inheritance)" elnevezés" helyzetben volt, de ott sem nagy mértében (60% körüli a nem konzekvencialista döntések aránya). Az összes többi esetben még a legmagasabb követelési szinten sem haladta meg a konzekvencialista követelést tagadó döntések aránya az 50%-ot. Ami a másik két kérdésünket illeti, az els!, el!re várt aktuális cselekvést illet! kérdés esetében nem találtunk szignifikáns eltérést a második kérdésre adott válaszoktól. Ez, ahogy fent említettem, nem lepett meg minket, mivel ésszer" feltételezés volt, hogy ami az el!re várt cselekvést illeti, nem fogunk szignifikáns eltérést találni a két kérdésre adott 1. ábra. A nem konzekvencialista döntések százaléka („percentage of nonconsequentialist answers") a második kérdésre adott válaszok alapján, mind a négy helyzetet és mind a négy követelési szintet figyelembe véve, a szubjektív és objektív követelési típusokat („subjective and objective demands") megkülönböztetve. Mennyire lehet nehéz? 47 2. ábra. A nem konzekvencialista döntések aránya („ratio of nonconsequentialist answers") a második kérdésre adott válaszok alapján, mind a négy helyzetet és mind a négy követelési szintet figyelembe véve, a szubjektív és objektív követelési típusokat („subjective and objective demands") megkülönböztetve, az egyes döntési helyzetekre lebontva. 3. ábra. A nem konzekvencialista döntések százaléka („percentage of nonconsequentialist answers") a harmadik kérdésre adott válaszok alapján, mind a négy helyzetet és mind a négy követelési szintet figyelembe véve, a szubjektív és objektív követelési típusokat („subjective and objective demands") megkülönböztetve. Tanyi Attila 48 Jegyzetek 1 A példák, némi változtatással, az alábbi m"b!l származnak, Tim Mulgan: Understanding Utilitiarianism, McGill, Queens University Press, 2007. 2 Itt f!képp az alábbi m"vekre kell gondolni: John Stuart Mill: Utilitarianism. New York, NY, Oxford University Press, 1998 (1861), Henry Sidgwick: The Methods of Ethics, 7th edition. London, MacMillan, 1907, Jeremy Bentham: An Introduction into the Principles of Morals and Legislation. Garden City, New York, Doubleday, 1961 (1789). 3 Ahogy az filozófiai ellenvetésekkel gyakran el!fordul, a TK legjobban kidolgozva azon m"vekben fordul el!, amelyek egyébként nem osztják a problémát. L. pl. egy korai változatát In Henry Sidgwick: The Methods of Ethics, 7th edition. London, MacMillan, 1907. 87.o.; egy kortárs ismertetését l. In Garrett Cullity: The Moral Demand of Affluence. Oxford, Clarendon Press, 2004, Chapter 1. További hivatkozások a problémára megtalálhatók lásd: Brad Hooker: „The Demandingness Objection", In T. Chappell (szerk.): The Problem of Moral Demandingness: New Philosophical Essays. London, MacMillan, 2009. 162. o. illetve Alan Carter: „Is Utilitarian Morality Necessarily too Demanding?" In The Problem of Moral Demandingness, 163–85. o. 4 Érzékeltetésül, álljon itt néhány szám: a Földön él! 7 milliárd emberb!l 2.7 milliárd él kevesebb mint 2 dollárból; ezek közül 1 milliárd kevesebb mint 1 dollárból él; több mint 1 milliárd ember nem jut tiszta ivóvízhez; évente több mint 6 millió gyermek hal meg megel!zhet! betegségekben; több mint 800 millió ember fekszik le éhesen, stb. 5 B!vebben l. Attila Tanyi, „The Case for Authority". In S. Schleidgen (szerk.): Should We Always Act Morally? Essays on Overridingness. Marburg, Tectum, 159–189. o. 6 Err!l b!vebben l. Samuel Scheffler: Human Morality. Oxford, Oxford University Press, 1992, Chapter 1. 7 Paul Hurley: „Does Consequentialism Make Too Many Demands?" Ethics, 2006, 116, 680–706. o. 8 David Sobel: „The Impotence of the Demandingness Objection". Philosophers' Imprint, 2007, 7, 1–17. o. 9 A tagadás stratégiájára jó kortárs példa Tim Mulgan: The Demands of Consequentialism. Oxford, Clarendon Press, 2001, Samuel Scheffler: The Rejection of Consequentialism. Oxford, Clarendon Press, Revised edition, 1994, Liam D. Murphy: Moral Demands in Nonideal Theory. Oxford, Oxford University Press, 2000. Az extrém stratégia klasszikus példái, többek között, Peter Singer: „Famine, Affluence and Morality". Philosophy and Public Affairs 1972, 1, 229–43. o., illetve Shelley Kagan: The Limits of Morality. Oxford, Clarendon Press, 1989. 10 „Intézmény" alatt olyasmit kell érteni, mint amit Rawls a társadalom alapszerkezetének nevez. Err!l és általában a rawlsi rendszerr!l l. els!dlegesen, John Rawls: Az igazságosság elmélete. Budapest, Osiris, 1997, fordította Krokovay Zsolt, illetve saját magyarul megjelent írásaimat, valamint Kis János: „Az igazságosság elmélete." Világosság, 1998, 39, 8 –9, 3–65. o. 11 A vitát l. Gerald A. Cohen: „Where the Action Is: On the Site of Distributive Justice". Philosophy and Public Affairs, 1997, 26, 1, 3–30. o., illetve Liam D. Murphy: „Institutions and the Demands of Justice". Philosophy and Public Affairs, 1999, 27, 4, 251–291. o. 12 Err!l b!vebben l. Thomas Nagel: „The Problem of Global Justice". Philosophy and Public Affairs, 2005, 33, 2, 113–147. o. 13 A kérdés részletes tárgyalását l. Miklós András: Institutions in Global Distributive Justice. Edinburgh, Edinburgh University Press, megjelenés alatt. 14 Err!l l. Miklósi Zoltán: „Compliance with Just Institutions". Social Theory and Practice, 2008, 34, 2, 183–207. o., illetve Miklós András: „The Basic Structure and the Principles of Justice". Utilitas, 2011, 23, 2, 161–182. o. 15 L. különösen Alastair Norcross: „Reasons Without Demands: Rethinking Rightness". In James Dreier (szerk.): Contemporary Debates in Moral Theory. Oxford, Blackwell, 38–53 o. 16 Egyéb ellenvetésekért l. Owen McLeod: „Just Plain „Ought"". Journal of Ethics, 2001, 5, 269–291. o. 17 A miértre jó és részletes választ ad Torbjörn Tännsjö: From Reasons to Norms: On the Basic Questions of Ethics. Dordrecht, Springer, 2009. 18 Részletesebben l. Martin Bruder and Attila Tanyi: „Overdemanding Consequentialism? An Experimental Approach". Journal of Moral Philosophy, megjelenés alatt. 19 A másodikban a résztvev!knek egy experimentális játékban kellett részt venniük, amely valódi kifizetéseket alkalmazott, ugyanakkor struktúrájában modellezte az itt ismertetett els! kísérletet. 20 Saját fordítás a német eredetib!l. válaszok között. A harmadik kérdés ennél érdekesebb eredményt produkált, bár ez is inkább mint kiegészít! információ releváns. Itt, ahogy említettem, az érdekelt minket, hogy miképp látják a válaszadók az erkölcs szerepét az adott döntési helyzetben. Az eredmény a 3. ábrán látható. Az eredmény, mint az látható, a mi feltételezésünket támogatta – azaz a válaszadók többsége egyetértett velünk, hogy az általunk konzekvencialistának tekintett döntési opció valóban az erkölcsileg kívánatos választás. Ugyanakkor egy érdekes tendencia megfigyelhet! volt, és ez a fenti diagramból is egyértelm": az erkölcsi követelések mértékének növekedésével párhuzamosan, kismértékben ugyan, de egyre több válaszadó gondolta azt, hogy nem csupán nincs dönt! oka a konzekvencializmus követésére, hanem azt is, hogy az erkölcsileg nem kívánatos (azaz, hogy a tágan értelmezett önérdek egyben erkölcsileg kívánatos is). IV. ÖSSZEFOGLALÓ ÉS LEZÁRÓ GONDOLATOK Három példával kezdtem ezt a cikket. A példák bevezet!ként szolgáltak: céljuk az volt, hogy érzékeltessék, valami baj van a konzekvencializmusnak nevezett erkölcsi elmélettel. A cikk további része azonosította, majd részletesebben bemutatta ezt a problémát, amit a Túlzott követelések ellenvetésének nevezett, majd lehetséges válaszokat vázolt fel. Ez azonban valóban csak vázlat volt, hiszen a tárgyalás számos problémára és részletre nem tért ki, arra szorítkozva, hogy legalább a válasz szerkezete és a nyitott kérdések egyértelm"vé váljanak. Ennél többre az adott korlátok között nem volt lehet!ség – máskor, máshol kell majd ezzel egy másik cikknek, cikkeknek foglalkoznia. De ha ez a cikk legalább annyit elért, hogy az olvasót gondolkodásra késztesse, akkor már elérte els!dleges célját.