TEORIE V!DY / THEORY OF SCIENCE / XXXIV / 2012 / 3 ////// recenzní studie / review article /////////////////////////// ŽÁNROVÁ PEDAGOGIKA A OBOROVÁ ENKULTURACE Abstrakt: Recenzní studie vychází z kolektivní monogra" e editorů Charlese Bazermana, Adairy Bonini a Débory Figueiredo, Genre in a Changing World (Fort Collins – West Lafayette: WAC Clearing House – Parlor Press 2009) a věnuje se tématům souvisejícím s významem žánrů ve vědecké a akademické praxi. Identi" kuje zejména dvě oblasti, na něž se ve zvýšené míře soustředí badatelské aktivity pracující s žánrem jako analytickým nástrojem: žánrovou pedagogiku na univerzitní úrovni a oborovou enkulturaci. Zatímco první oblast ohraničuje akademické texty vůči jiným textovým formám, druhá se zabývá jejich vnitřní rozrůzněností. Studie zdůrazňuje demonstrovaný přínos přístupů založených na žánrech pro výzkumy vědecké praxe, avšak dochází k závěru, že je zapotřebí důsledněji promýšlet jejich epistemologické implikace. Klíčová slova: akademické žánry; pedagogika; oborová enkulturace; psaní Gengre-based Pedagogy and Disciplinary Enculturation Abstract: + e review article analyzes a collective monograph edited by Charles Bazerman, Adaira Bonini, and Débora Figueiredo, Genre in a Changing World (Fort Collins – West Lafayette: WAC Clearing House – Parlor Press 2009). It focuses on topics relevant to the signi" cance of genres in scienti" c and academic practice and identi" es namely two concomitant areas that have been in the centre of attention of scholarly studies using genre as an analytical concept: genrebased pedagogies at university level and disciplinary enculturation. While the " rst area deals with establishment of boundaries between academic texts and other textual forms, the latter one addresses their internal di, erentiation. + e review article emphasizes the demonstrated value of genreoriented approaches for the research on scienti" c practices, yet it concludes that there is a need for more thorough appreciation of their epistemological implications. Keywords: academic genres; pedagogy; disciplinary enculturation; writing RADIM HLADÍK Kabinet pro studium vědy, techniky a společnosti Filoso$ cký ústav AV ČR, v.v.i., Jilská 1, 11000 Praha 1 email / radim.hladik@fulbrightmail.org 342 Radim Hladík Již před dvaceti lety hovořil William Sewell (v souvislosti s původně převážně literárním termínem „narativ") o „důležitém trendu", jenž spočívá v úkolu využít „hodnotu nedávných teoretických a metodologických inovací v humanitních oborech pro sociální vědce".1 Přestože tento trend dosud zůstává spíše okrajovou záležitostí, klasi) kace vědění se nabízí jako jedna oblast, kde lze tuto inspiraci rozvíjet. S problémem klasi) kace se literární teoretici potýkali ve chvíli, kdy se ukázalo jako neudržitelné klasické, ahistorické pojetí žánru, tedy hlavní klasi) kační kategorie kulturních produktů. Podobně s rozvojem sociálně a historicky zakotvené epistemologie se ukazuje, že pro rozlišování různých typů vědění neexistují spolehlivá a univerzální analytická kritéria. Literární věda svůj problém klasi) kace reformulovala tak, že učinila z žánru sociální kategorii.2 V duchu Sewellovy výzvy budu v této stati na tématu vstupu do akademického světa a oborových komunit sledovat, jak může být literární vědou inovovaný pojem žánru využit pro zkoumání mechanismů, s jejichž pomocí se vědění v různých dobách a společenských skupinách člení a hierarchizuje. Žánry v akademickém světě Charles Bazerman, jeden z editorů kolektivní monogra) e, z níž vychází tato studie, se ve svém pionýrském výzkumu žánru ve vědeckém psaní přiklání k názoru, že texty tvoří nezbytnou součást v produkci vědeckého poznání: Vědění produkované akademickou sférou je primárně vylíčeno v psaném jazyce – dnes obvykle v náro dním jazyce rozšířeným o matematické a další specializované symboly. Napsaný text, publikovaný v časopisu nebo knize, slouží jako definitivní forma tvrzení či argumentu.3 Bazermanův důraz na úzkou souvislost mezi utvářením vědeckého vědění a speci) ckou textualitou vědy není ojedinělý. Již klasická je například poznámka * omase Kuhna ke vlivu učebnic ve vědecké výchově na konso1 William H. SEWELL, „Introduction: Narratives and Social Identities." Social Science History, roč. 16, 1992, č. 3, s. 487 (479–488). 2 Carolyn MILLER, „Genre as Social Action." Quarterly Journal of Speech, roč. 70, 1984, č. 2 s. 151–167. 3 Charles BAZERMAN, Shaping Written Knowledge: ! e Genre and Activity of the Experimental Article in Science. Madison: University of Wisconsin Press 1988, s. 18. Tato studie vznikla v rámci projektu GA ČR č. P404/10/0908 „Současné přístupy v historické epistemologii". 343 Žánrová pedagogika a oborová enkulturace lidaci paradigmat: „Až do závěrečného období vědecké výchovy zastupují učebnice systematicky tu tvůrčí vědeckou literaturu, která vůbec umožnila, aby učebnice vznikly."4 Podle Kuhna pak poměr učebnic, badatelských článků a klasických textů re' ektuje rozdíly mezi přírodními, společenskovědními a humanitními obory. Velkou důležitost textům přikládají také etnogra) cky orientované výzkumy vědy a techniky (STS), reprezentované především Bruno Latourem. Latour vědeckou textualitu neomezuje na písemné výstupy, nýbrž si všímá všech forem zápisů, jež ) gurují v produkci vědeckého vědění. Podle něj jsou to zejména materiální atributy těchto zápisů jakožto „mobilních konstant",5 a nikoliv kognitivní či epistemologické zvraty, co stojí za úspěchy moderní vědy. Bensaude–Vincent upozorňuje, že přílišné zaměření na etnogra) i práce s vědeckými zápisy a jejich materialitu odvádí pozornost od toho, že primární smysl vědeckých textů spočívá v komunikaci: „Považovat vědu za formu komunikace má tu přednost, že přesouvá ohnisko zájmu ze zdroje vědeckého vědění (vědci a laboratoře) k jeho obecenstvu (studenti a uživatelé popularizačních knih)."6 Tento typ postoje pak nutně ústí v uznání rétorické dimenze vědecké komunikace.7 V radikální perspektivě propagované Alanem Grossem dokonce platí, že „p ravdy vědy jsou [...] výsledkem argumentu."8 Rétorice i etnogra) i vědy se však shodně vytrácí ze zřetele to, že vědecké texty a komunikace v nich probíhající se odehrávájí v žánrově strukturovaném a tedy relativně stabilizovaném prostředí. Bazerman patřil k prvním badatelům, kteří se rozhodli soustředit na žánry vědeckých textů, a podařilo se mu ukázat, že díky žánrům tyto texty nejsou redukovatelné na pouze materiální či argumentační atributy, nýbrž že historicky „individuální texty, jež realizují a dále rozvíjejí tyto literární formy, byly produkovány 4 , omas S. KUHN, Struktura v!deck"ch revolucí. Praha: OIKOYMENH 1997, s. 164. 5 Bruno LATOUR, „Poznání a vizualizace aneb jak myslet oþima a rukama." Teorie vČdy, roþ. 30, 2008, þ. 2, s. 33–90. 6 Bernadette BENSAUDE-VINCENT, „A Historical Perspective on Science and Its ,Others'." Isis, roč. 100, 2009, č. 2, s. 360 (359–368). 7 Latour ve skutečnosti rétorice věnuje pozornost a rozdíl mezi faktem a ) kcí považuje právě za rétorický efekt. V jeho pojetí však rétorika spíše než s persvazivní komunikací souvisí se sítěmi aktérů: „Nakonec musíme nazvat vědeckou takovou rétoriku, jež je na jednom místě schopna mobilizovat více zdrojů než ty předchozí." Bruno LATOUR, Science in Action: How to Follow Scientists and Engineers # rough Society. Cambridge, MA: Harvard University Press 1987, s. 61. 8 Alan G. GROSS, # e Rhetoric of Science. Cambridge, MA: Harvard University Press 1990, s. 103. Viz také Greg MYERS, „Texts as Knowledge Claims: , e Social Construction of Two Biology Articles." Social Studies of Science, roč. 15, 1985, č. 4, s. 593–630. 344 a recipovány jednotlivci vtaženými do společného porozumění a zkušenosti ustavené participací na rozvíjející se komunitě."9 Úspěch badatelského trendu započatého Bazermanem se projevuje v souborném díle Genre in a Changing World,10 která vyšla v roce 2009 a na které Bazerman spolupracoval jako editor s Adairou Bonini a Déborou Figueiredo. Sborník představuje výběr z příspěvků konference International Symposium on Genre Studies (SIGET), jež se od roku 2001 pořádá každé dva roky v Brazílii. V daném tematickém okruhu nemá tato akce svým rozsahem ani kontinuitou obdoby. Přitom její organizační zajištění v Brazílii není dílem náhody; Brazílie totiž byla jednou z prvních zemí, která explicitně zdůraznila potřebu žánrových znalostí ve své vzdělávací politice. Výhodou žánrově orientovaného kurikula – včetně výuky akademického psaní na univerzitní úrovni – představuje například vyřazení autorského přístupu, jehož důraz na individuální dovednosti při produkci i recepci textů znevýhodňoval neprivilegované skupiny studentů; poznání žánrových pravidel, jež strukturují texty v účelově speci* ckých kontextech, zbavuje texty kreativní, autorské aury.11 Tedy díky i těmto „aplikovatelným" výsledkům žánrových výzkumů je od počátku 21. století patrný jejich poměrně silný rozvoj. Publikace jako Genre in a Changing World tak nejsou pouze nositeli konkrétních poznatků, ale také jakousi momentkou z období rozvíjejícího se oboru. Kniha je rozdělena do pěti tematických bloků: „Advances in Genre + eory", „Genre and the Professions", „Genre and Media", „Genre in Teaching and Learning", „Genre in Writing Across the Curriculum." Každý blok pak obsahuje pět kapitol. Pro účely této stati nebude shrnován obsah monogra* e podle jejího složení; namísto toho se pokusím o něco jiného, totiž o vlastní, čtenářské vytvoření jakéhosi samostatného tematického bloku, jenž by mohl být nazván „Žánr a ohraničování akademického psaní". Ačkoliv uvedený výčet témat ukazuje, že prostor pro bádání o žánrech je široký (zahrnuje v podstatě všechny instance komunikace), drtivou většinu textů v uvedené knize pojí zájem o žánry v akademickém prostředí. Lze namítnout, že to může být způsobeno jednoduše tím, že si badatelé z čistě utilitárních důvodů vybírají takovou empírii, ke které mají nejblíže, jelikož mají snazší přístup k nezbytným datům. Avšak na základě vybraných studií se budu snažit ukázat, že žánry mají pro akademické psaní mimořádný vý9 BAZERMAN, Shaping Written Knowledge, s. 153. 10 Charles BAZERMAN – Adair BONINI – Débora de Carvalho FIGUEIREDO. Genre in a Changing World. West Lafayette – Fort Collins: WAC Clearinghouse – Parlor Press 2009. 11 Viz Anis S. Bawarshi – Mary Jo Rei- . Genre: An Introduction to History, " eory, Research, and Pedagogy. West Lafayette – Fort Collins: WAC Clearinghouse – Parlor Press 2010, s. 32. Radim Hladík 345 znam, a tedy že se právem stávají privilegovaným předmětem badatelského zájmu. !ánrové pedagogiky Význam žánrů v akademickém životě není samozřejmý. Jak poznamenávají Berkenkotter a Huckin, „jelikož typizace, jež konstituují žánry, jsou natolik usazené v naší každodenní činnosti, v našich profesních a oborových aktivitách, jsme si stěží vědomi jejich přítomnosti, natož funkce."12 Přesto žánry zásadním způsobem strukturují vědeckou komunikaci. Donna Haraway de) nuje vědecký diskurs jako vysoce regulovaný prostor [který] poskytuje místo pro technické články; grantové žádosti; neformální sítě studentů, učitelů a laboratoří; o) ciální sympozia propagující metody a interpretace; a konečně učebnice pro socializaci nových vědců. Prostor [...] nedává žádné místo pro outsidery a amatéry.13 Žánry lze v tomto smyslu považovat za regulační mechanismy, jež určují, co a jak je možné ve vědecké komunitě tvrdit a jaký epistemologický status jednotlivá tvrzení mají. Z procesuální stránky pak podstatná část univerzitního vzdělávání spočívá v osvojení si schopnosti autorsky i čtenářsky pracovat v textuálním rámci vymezeném žánry. Toto stanovisko v e sborníku zastává kolektiv autorů Paré, Starke-Meyerring a McAlpine, když píší, že „na vědění lze nahlížet jako na produkt lidské práce a aktivity: vědění vytváříme na univerzitách; nebo, přesněji řečeno, nasazujeme žánry, abychom vědění vytvořili, a učíme doktorandské studenty tomuto tvůrčímu procesu."14 Pomě rně široký prostor, jehož se v uvedených studiích dostává žánrů m spojovaným s univerzitními studenty, vypovídá o ně č em více než jen o snadně jším př ístupu k výzkumnému materiály pro badatele. Zkoumání studentských žánrů umožňuje konkretizovat obecné poznatky z žánrové pedagogiky a vztáhnout je k otázkám vě deckého a akademického psaní. Je to totiž právě na studentské úrovni, kdy mohou být nejčastěji problemati12 Carol BERKENKOTTER – , omas N HUCKIN, Genre Knowledge in Disciplinary Communication: Cognition/Culture/Power. Hillsdale, N.J: L. Erlbaum Associates 1995, s. 77. 13 Donna J. HARAWAY, Simians, Cyborgs, and Women: ! e Reinvention of Nature. New York: Routledge, 1991, s. 22. 14 Anthony PARÉ – Doreen STARKE-MEYERRING – Lynn MCALPINE, „, e Dissertation as Multi-Genre: Many Readers, Many Readings." In: BAZERMAN – BONINI – FIGUEIREDO, Genre in a Changing World, s. 182 (179–194). Žánrová pedagogika a oborová enkulturace 346 zovány a explicitně re# ektovány, zatímco později se jejich znalost stává tacitním aspektem každodenní vědecké činnosti. Není tedy nikterak nahodilé, že mnoho badatelů na poli akademických žánrů vzešlo právě z ř ad uč itelů odborného slohu na univerzitní úrovni.15 Obecná žánrová pedagogika vychází z ně kolika př íbuzných oblastí (systémová funkční lingvistika, nová rétorika, sociologie, ESL – „English as a Second Language") a význam jejích poznatků pro výzkumy vě deckého psaní spoč ívá př edevším v dů razu na to, že psaní v akademické sféř e není konstituováno svým př edmě tem. V př írodním ani sociálním svě tě není nic, co by vyžadovalo urč itý způ sob popisu, terminologii, rozsah a jiné formální náležitosti obvykle spojované s vě deckým diskursem. Př esto navzdory mnoha rozdílů m vykazují vě decké texty znaky nejen totožného stylu, ale i obdobné institucionální zajištění toho, co Howard Becker výstižně nazval „sociální organizace psaní".16 Základní oblasti, v nichž je žánrová pedagogika relevatní pro aspirující členy akademické komunity, shrnuje další přispěvatelka do sborníku, Dé siré e Motta-Roth, následovně: Ve výuce akademického psaní se zdají být tři velké výzvy, na něž může žánrová pedagogika odpovědět: noví autoři potřebují pochopit, co žánr je a jak funguje, učitelé musí danou osobu efektivně naučit, jak se zapojit do žánrů konstituujících akademický život, a noví autoři se musí zapojit do vědeckého diskursu.17 V podobně orientovaném příspěvku se kolektiv autorů v čele s Davidem R. Russellem zabývá dvěma anglosaskými tradicemi v přípravě vysokoškolských studentů na akademickou práci: akademickou gramotností a psaním napříč kurikulem.18 První tradice je mladší (vyvíjí se od 70. let 20. století) a má původ v situaci, kdy se univerzity ve Velké Británii otevřely výrazně většímu počtu studentů. Následkem tohoto rozšíření akademické sféry bez odpovídajícího navýšení zdrojů nebylo nadále možné, aby se akademici 15 To je koneckonců i př ípad hlavního představitele žánrového výzkumu vě dy, Charlese Bazermana. 16 Howard S. BECKER, Writing for Social Scientists: How to Start and Finish Your ! esis, Book, or Article. Chicago: University of Chicago Press 2007. 17 Désirée MOTTA-ROTH, „+ e Role of Context in Academic Text Production and Writing Pedagogy." In: BAZERMAN – BONINI – FIGUEIREDO, Genre in a Changing World, s. 334 (317–336). 18 David R. RUSSELL – Mary LEA – Jan PARKER – Brian STREET – Tiane DONAHUE, „Exploring Notions of Genre in 'Academic Literacies' and 'Writing Across the Curriculum': Approaches Across Countries and Contexts." In: BAZERMAN – BONINI – FIGUEIREDO, Genre in a Changing World, s. 395–423 Radim Hladík 347 mohli studentům věnovat v malých skupinkách či osobním přístupem. Nové přístupy tedy kladly důraz na rozvoj akademické gramotnosti jakožto obecné schopnosti, bez ohledu na oborovou příslušnost, vytvářet a interpretovat odborné texty. Psaní napříč kurikulem se oproti tomu jako metoda výuky akademického a profesního slohu vyvíjela ve Spojených státech již od počátku 20. století a souvisí zřejmě s americkou koncepcí terciárního vzdělávání, kdy se nejprve kultivuje obecný přehled a k jasné oborové pro- ) laci dochází až na postgraduálním stupni. Ačkoliv v obou případech se zprvu jednalo především o technické řešení praktického problému, následné teoretické re * exe těchto přístupů vedly k tomu, že byl zpochybněn „obecný – avšak jen vzácně vyslovený – předpoklad, že se studenti naučí jak psát prostřednictvím své tacitní akulturace k normám a konvencím jednotlivých předmětných disciplinárních rámců."19 Russell a jeho kolegové zdůrazňují, že je nezbytné zabývat se všemi druhy akademických textů, nejen studentskými pracemi ( eseje, diplomové práce apod.). Institucionální tlaky podle nich vymezují možnosti psaní daleko za hranicemi jednotlivých kurzů. V poslední době navíc význam psaní pro vědce stoupá v souvislosti s prosazováním „akademické výkonnosti", jež pokročila od „požadavku publikovat k požadavku, aby publikace byla umístěna v ,rigorózním' časopise."20 Určitou výhodou psaní napříč kurikulem, na rozdíl od akademické gramotnosti, je skutečnost, že se jeho konceptuální aparát vyvíjí kritickým směrem a usiluje u probuzení citlivosti studentů k těmto politickým přesahům akademického psaní. Oborová enkulturace Žánrová pedagogika úzce souvisí s dalším problémem týkajícím se žánrů, totiž s oborovou enkulturací. Osvojování a praktikování jednotlivých žánrů, s nimiž se musí potýkat, lze u studentů doktorského studia vnímat jako „sérii rétorických strategií, [... již] lze považovat za posun směrem k hlubší či ústřednější participaci na oborovém diskursu."21 Avšak zatímco v žánrové pedagogice jde zejména o osvojení si stylu psaní, jehož prostřednictvím se ohraničují odborné texty vůči jiným textovým formám, oborová enkulturace popisuje proces osvojení oborově speci) ckých rejstříků a žánrových 19 RUSSELL et al., „Exploring Notions of Genre in 'Academic Literacies' and 'Writing Across the Curriculum'," s. 397. 20 Ibid., s. 414. 21 PARÉ – STARKE-MEYERRING – MCALPINE, „/ e Dissertation as Multi-Genre," s. 182. Žánrová pedagogika a oborová enkulturace 348 variant. Podle příspěvku Bazermana toto vnitřní členění pomáhá utvářet charakteristické poznávací praktiky: Systematická variace ve vědění obklopujícím gramotnostní praktiky oborů a profesí svědčí o tom, jak všeprostupující jsou důsledky psaní. Vznik diferencovaných psaných žánrů uvnitř diferencovaných systémů činnosti formuje praktiky vědění, myšlení a argumentace ve světě již od zavedení gramotnosti.22 Zvládnutí akademické gramotnosti, tedy schopnosti vytvářet a interpretovat vědecké texty, tvoří podstatnou část „enkulturace" do diskursivní komunity badatelů. Enkulturaci pomocí psaní se věnuje jeden z předních žánrových lingvistů, Paul Prior, který ovšem do sborníku přispěl teoretickou úvahou. Jinak Prior ve svém převážně etnogra) cky postaveném výzkumu akademické enkulturace dospívá k závěru, že je potřebný pohled na „enkulturaci jako na kontinuální, heterogenní proces starání se, historické ko-geneze osob, artefaktů, praktik, institucí a komunit pomocí každodenních mediací aktivity a jednání."23 V tomto vývojovém pojetí enkulturací procházejí nejen nováčci, ale podstupují ji také „relativně dlouho zavedení členové (re)produkují sami sebe, své praktiky a komunity."24 Zhuštěné popisy enkulturace pa k Priora vedou k tomu, že spíše než o „psaní" doporučuje hovořit o „gramotné aktivitě" (literate activity), jež zahrnuje nejen bežné texty v po době publikačních výstupů, ale vše od studentských esejí přes nápisy na tabuli až po slovní diskuse a komentáře nad daty či koncepty článků.25 V tomto pojetí je písemné aktivita „ústřední pro oborovou enkulturaci", neboť pokrývá většinu aspektů badatelské činnosti. Žánrovou diferenciaci na základě oborové příslušnosti lze ilustrovat případovou studií „Psané žánry ve výzkumech univerzity",26 jejímž autorem je Giovanni Parodi. Tento přispěvatel do sborníku se zabýval texty, jež jsou používány k výuce ve čtyřech odlišných univerzitních oborech. Studie se 22 BAZERMAN, Shaping Written Knowledge, s. 289 23 Paul A. PRIOR, Writing/disciplinarity: a Sociohistoric Account of Literate Activity in the Academy. Mahwah, NJ: L. Erlbaum Associates 1998, s. 244. 24 Ibid., s. xii. 25 „Psaní se musí dČlat v urþitých chvílích a místech a lze se mu vČnovat v interakcích tváĜí v tváĜ. Psaní jako þinnost vykonávaná tváĜí v tváĜ se zaþalo objevovat ve výzkumech lidí pracujících kolem tabulí a obrazovek." Paul A. PRIOR, „From Speech Genres to Mediated Multimodal Genre Systems: Bakhtin, Voloshinov, and the Question of Writing." In: BAZERMAN – BONINI – FIGUEIREDO, Genre in a Changing World, s. 23–24 (17–34). 26 Giovani PARODI, „Written Genres in University Studies: Evidence from an Academic Corpus of Spanish in Four Disciplines." In: BAZERMAN – BONINI – FIGUEIREDO, Genre in a Changing World, s. 483–501. Radim Hladík 349 opírá o korpus, jenž byl sestaven na základě sylabů a šetření mezi pedagogy v psychologii, sociální práci, stavebním inženýrství a průmyslové chemii. Každý text tvořil jednotku, která byla žánrově klasi( kována podle předem stanovených kritérií (např. učebnice, výzkumný článek, skripta či tzv. disciplinární text, tedy neempirická studie zabývající se tématem v daném oboru relevantním). Výsledná zjištění pak ukazují nejen na rozdíly v textuálním založení oborů, tedy v množství textů, s nimiž jednotlivé displíny pracují, ale také na jejich odlišné žánrové složení. Na jedné straně stojí psychologie se 46 % korpusu, na straně druhé průmyslová chemie s 11 % (po přepočtu na rozsah dle počtu slov se tento poměr výrazně nemění). Dále je pak v prvním případě primárním žánrem „oborový" text – především různé články – zatímco ve druhém dominuje používání učebnicových textů. Více šiřitelných, čtenářsky orientovaných žánrů bylo nalezeno v oblastech základních věd a inženýrství, zejména s vysokou frekvencí skript a učebnic (zvláště v průmyslové chemii). Sociální a humanitní vědy vykazují bohatší rozmanitost žánrů, ale s hlavní koncentrací na oborově speci( cké perspektivy a s menším důrazem na didaktické zdroje.27 Z etnogra( cké perspektivy, jak ji představují výzkumy vědy a techniky, lze namítnout, že takový výzkum opomíjí celou řadu zápisů, se kterými přírodovědci a inženýři nutně pracují, zejména pokud jde o přístrojové výstupy, a není tedy zřejmé, že by sociálně orientované obory byly mnohem více závislé na práci s textem než obory technické. Avšak Parodiho cílem je poukázat zde především na žánrové rozdíly v používaných textech, z čehož můžeme usuzovat na odlišné systémy oborové enkulturace a identity; empiricky tedy vlastně rozvíjí výše uvedené Kuhnovy teze. Désirée Motta-Roth v příspěvku „Role kontextu ve tvorbě akademických textů a výuce psaní"28 nabízí k onceptuální rámec pro pochopení vztahu mezi obory a žánry jako kontextovými sférami, jež vstupují do tvorby konkrétních textů. Z hlediska systémové funkční lingvistiky představují žánry kontext kultury, v tomto konkrétním případě pojetí akademické kultury jako „soubor[u] konceptů, hodnot a přesvědčení, které se obvykle vyskytují společně v asociaci s univerzitním životem, kde studenti, učitelé a personál interagují prostřednictvím textů."29 Oproti tomu obor ( guruje jako „kontext 27 PARODI, „Written Genres in University Studies," s. 496. 28 Désirée MOTTA-ROTH, „* e Role of Context in Academic Text Production and Writing Pedagogy." 29 Ibid., s. 323. Žánrová pedagogika a oborová enkulturace 350 situace", blížeji konkrétnímu textu, a určuje volbu příslušného jazykového rejstříku. Jako příklad můžeme pomyslet na badatelský článek jako žánr (v opozici ke knižní recenzi, disertaci, atd.), který se bude konzistentně lišit v obsahu, formátu a stylu, pokud se používá ke sdělení o výzkumu v aplikované lingvistice nebo v zemědělských oborech, tedy ve dvou jiných rejstřících.30 Může se zdát, že tento přístup koriguje význam žánru pro akademické psaní, když předpokládá, že bezprostřední vliv na podobu textu mají disciplinární rejstříky. Vysvětluje se tak mimo jiné očividný fakt, že například stěžejní akademický žánr – výzkumný článek – se může výrazně lišit v závislosti na tom, z jaké vědní oblasti a oboru pocházejí jeho autoři a publikační platformy. Lingvistické schéma Motta-Rothové však lze vnímat i jinak: ukazuje žánr jako „logonomický systém"31 pravidel pro použití speci) ckých výrazových prostředků, jež vymezují prostor, na němž je možné realizovat jazykové hry na oborové úrovni. Individuální texty, aby mohly vznášet nároky na vědění32 (knowledge claims), musí splnit nejen „situační" kritéria příslušné disciplíny, ale také čerpat svou legitimitu ze své příslušnosti ke kontextu širší akademické kultury. Tyto úvahy, jež jdou nad rámec příspěvku Motta-Rothové, však vyžadují samostatné pojednání o epistemologických efektech akademických žánrů.33 Vědecké žánry a epistemologie Epistemologie získala s rozvojem vědy doxický rozměr: totiž společenskou autoritu vědeckého vědění. Ačkoliv je v současnosti věda stále častěji předmětem re* exe a musí se v mnoha ohledech přizpůsobovat požadavkům z jiných sfér – ekonomických, politických i občanských – samotný status 30 Ibid., s. 321. 31 „Žánrová pravidla jsou exemplárním případem logonomických systémů a představují hlavní prostředek jejich operování a předávání. [...] Žánry existují pouze do té míry, v níž nějaká sociální skupina deklaruje a prosazuje pravidla, jež je konstituují." Robert HODGE – Gunther KRESS. Social Semiotics. Ithaca: Cornell University Press 1988, s. 7. 32 Viz MYERS, „Texts as Knowledge Claims." 33 O něco takového se pokusili např. Robert MADIGAN – Susan JOHNSON – Patricia LINTON, „, e Language of Psychology: APA Style as Epistemology." American Psychologist, roč. 50, 1995, č. 6, s. 428–436. Viz také Tomáš DVOŘÁK, „Trojrozměrné písmo." Teorie v!dy, roč. 34, 2012, č. 3, s. 313–326, a Jan BALON, „Jak se píše sociální vědění." Teorie v!dy, roč. 34, 2012, č. 3, s. 327–339. Radim Hladík 351 vědeckého vědění bývá zřídkakdy seriózně zpochybňován. Přitom samotné epistemologické diskuse o povaze vědeckého vědění zůstávají nerozřešeny. Alternativou k pokusům o analytickou de( nici vědeckého vědění zůstává tedy výzkum toho, co Bourdieu nazval „epistémickou doxou", aby pojmenoval stanovisko, že epistemologie vychází ze „souboru zásadních přesvědčení, jež není ani potřeba prosazovat ve formě explicitního a sebe-vědomého dogmatu."34 Žánry, ačkoliv jsme výše viděli, že mohou být vyučovány i explicitně, lze považovat za součást „epistémické doxy"; tvoří pravidla, jež si musí každý člen akademické komunity osvojit do té míry, že se jejich fungování stane přirozenou součástí vědecké každodennosti. Podle Berkenkotterové a Huckina mají přímou souvislost s tím, jak vědci plní svůj prvořadý úkol, totiž vytvářet vědění: „Plná účast na oborových a profesních kulturách vyžaduje [...] zasvěcenou znalost psaných žánrů. Žánry jsou intelektuální lešení, na němž je vystaveno vědění vycházející z komunity."35 Pokud toto tvrzení domyslíme, autorské a čtenářské zvládnutí žánrů zajišťuje nejen očividnou schopnost odlišit nároky na vědění mezi učebnicí, badatelským článkem, a třeba grantovou žádostí, ale také rozpoznat vědecký text od nevědeckého. Dokladem této úlohy žánrů jsou různé formy jejich institucionalizace ve vědecké komunitě, především v oblastech hodnocení vědy a publikačního gatekeepingu. Problém jazyka, především přirozeného, do značné míry nahradil dichotomie mezi vysvětlením a porozuměním či mezi dvěma kulturami v reexi rozdílu mezi vědami přírodními a humanitními. Hayden White, který podrobil zdrcující kritice epistemologické ambice historiogra( e na vědecká vyprávění o minulosti, tak učinil právě pomocí rozboru závislosti věd o člověku na ( gurativním jazyku. Naopak přírodní vědy podle Whitea jsou vědami právě proto, že v nich platí následující: „Znakem skutečného vědeckého statutu té či oné disciplíny je to, když se v ní ustaví technická terminologie a disciplína se osvobodí od vrtochů běžné vzdělané řeči."36 V laickém smyslu se s termínem žánr setkáváme obvykle ve sférách kulturní produkce, kde má většinou negativní konotace, jež zpochybňují tvůrčí přínos a originalitu díla (zároveň je nutné poznamenat, že věrnost vzorům je spojována s negativním hodnocením teprve s nástupem moder34 Pierre BOURDIEU, Pascalian Meditations. Stanford: Stanford University Press 2000, s. 15. Bourdieu k tomuto termínu dodává, že jde o "oxymoron, který nejspíše probere ( losofy z jejich scholastického podřimování." Ibid. 35 BERKENKOTTER – HUCKIN, Genre Knowledge in Disciplinary Communication, s. 24. 36 Hayden WHITE, Tropika diskursu: kulturn! kritické eseje. Praha: Karolinum 2010, s. 98. Žánrová pedagogika a oborová enkulturace 352 nity). Ve vědeckém psaní se k jeho tvůrčímu aspektu nepřihlíží, a pokud ano, pak většinou v podobě nelichotivých komentářů o obskurnosti. Lze tedy tvrdit, že problém psaní je pro vědu oproti krásné literatuře obrácen vzhůru nohama: nikoliv říkat věčné pravdy novým způsobem, nýbrž říkat nové pravdy způsobem co nejtradičnějším a nejkonvečnějším! A právě zajištění přinejmenším druhé části této maximy vědeckého psaní je úlohou žánrů, což mimo jiné znamená, že ačkoliv se o nich mluví výrazně méně, jejich význam ve vědě převyšuje jejich roli v umění. Přestože autory zastoupené v knize Genre in a Changing World spojuje apel na větší všímavost vůči žánrům v (nejen) vědecké komunikaci, praktické ohledy na žánrovou pedagogiku a oborovou enkulturaci až na výjimky odvádějí pozornost od uvážení epistemologických efektů žánrů. Možná cesta pro rozvinutí těchto úvah se otevírá přes nové promyšlení „ohraničovací práce" ve vědě, což je koncept, kterým ) omas Gieryn nahradil klasickou epistemologickou otázkou demarkace, tedy rozlišení vědy a ne-vědy. Podle Gieryna představuje demarkace především praktickou a rétorickou záležitost: Ohraničovací práce vědců [spočívá v] jejich přisuzování vybraných charakteristik instituci vědy (tj. jejím provozovatelům, metodám, balíku vědění, hodnotám a pracovním organizacím) za účelem vytvoření sociální hranice, jež odlišuje některé intelektuální činnosti jako „nevědecké". Ohraničovací práce je analyzována jako rétorický styl běžný ve „veřejné vědě".37 Gieryn svou konceptuální inovací rozetnul gordický uzel epistemologické demarkace, nicméně se ve svém výzkumu omezil na explictní obsah komunikace směřované od vědců k veřejnosti, tedy jednoduše řečeno na to, co vědci o vědě tvrdí. Žánry se však nabízejí jako analytický nástroj pro zkoumání hranice mezi vědeckými a nevědeckými texty i mezi jednotlivými vědeckými texty navzájem prostřednictvím toho, jak něco tvrdí. V tomto smyslu žánry také představují hranice vědeckého psaní. Navzdory zdání jsou tyto textuální hranice vysoce střežené; když Latour hovoří o vědecké textualitě jako o vysoce sociální, v podstatě tím potvrzuje výše uvedené teze o silné žánrové regulaci vědecké komunikace: 37 ) omas F. GIERYN, „Boundary-Work and the Demarcation of Science from Non-Science: Strains and Interests in Professional Ideologies of Scientists." American Sociological Review, roč. 48, 1983, č. 6, s. 782 (781–795). Radim Hladík 353 Rozdíl mezi technickou a veškerou ostatní literaturou není přirozeným předělem; je to hranice vytvořená disproporcionálním množstvím zde dostupných propojení, zdrojů a spojenců. Tuto literaturu není tak těžké číst a analyzovat proto, že by se vymykala ze všech normálních sociálních vazeb, nýbrž proto, že je více sociální než takzvané normální sociální vazby.38 Uvedení literárních a sociologických kategorií do výzkumů vědy je často spojováno s dekonstrukcí vědeckých kategorií a jejich privilegovaného postavení ve výkladu světa. Žánry však mohou takto koncipovanému výzkumu nabídnout i poněkud jinou perspektivu na vědecké psaní, v níž se vědci pomocí neustálé regulace vlastní komunikace snaží minimalizovat „vrtochy běžné vzdělané řeči". Kniha Genre in a Changing World dokládá, že neustálé ohraničovaní takového speci* ckého komunikačního prostoru tvoří neodmyslitelnou součást každodennosti ve vědecké komunitě. Ačkoliv vše výše uvedené si kladlo za cíl demonstrovat výzkumný a interdisciplinární potenciál konceptu žánru pro analýzu vědy a akademického světa, je nutné také konstatovat, že tento potenciál není zatím šířeji využíván. Přestože podnětem pro tuto stať se stal rozsáhlý sborník, mezi jehož četné přispěvatele patří i někteří vůdčí badatelé v dané oblasti, celkový projekt zůstává oborově omezen zejména na lingvistiku a její příbuzné, pedagogicky aplikované disciplíny. Přitom právě žánrová vymezení oborových textů by mohla přispět k pochopení toho, proč se pojem interdisciplinarity namísto toho, aby se přetavil do konkrétní výzkumné praxe, omezuje na vyprázdněný slogan grantových žádostí. 38 LATOUR, Science in Action, s. 62. Žánrová pedagogika a oborová enkulturace