ALEKSANDAR KRBN LOCIKA I VREME Vreme je jedan od osnovnih pojmova kojim kao Ua je proieto naSe saznanje i naSe razumevanje sveta. Mada se ne moie dokazati da je nemoguCe definisati pojam vremena, takva definicija ne postoji. U definioijama koje su filosofi predlagaLi definijens obiEno sadrii termine koji zavise od pojma vremena. Na primer, za Aristotela je vreme ,,mera kretanja u odnchsu na pre i pcrsle", Pllotin ga definiSe kao ,,?hot duSe u kretanju kojim prelazi iz jednog stanja delovanja ili isku~stva u drugo", a Avgustin tvrdi da postoji samo ,,sadasnjost proSlih stvari, seCanje; sadalnjmt 1sadaSnjih stvari, videnje; sadaSnjost stvari buduCih, ofekivanja".') Iako je vreme pojam koji, izgleda, mora ostati nedecinisan, filosofi, nauEnici i logifari su nastojali da taj pojam objasne. Filosofi to Eine tako Sto izgraduju teonije ili filosofske slsteme u kojima pojam vremena zauzima odredeno mesto i nalazi se u odredenim odnosima prema drugim fil~osofskim kategorijama. Pronifubi u takve teorije i sisteme, uoEavajuCi te odnose, mi razumevamo njihwu poruku, pa tako izgleda da razumemo i Sta je vreme. U tom razumevanju mi ne zadovoljavamo samo naSu radovnalost i fed za znanjem, veb i duboke emotivne, religiozne i metafizieke potrebe. Razumevanjem jedne fiiwsofije mi nalazimo odgovore na pitanja koja nas dug0 mlufe i odnose se na naSu sudbinu , koja se odvija u vremenu, i njenu svrhu. U tom pagledu pourno je Hajdegerovo Bike i vreme. To nije samo nastojanje da se odredi jedan novi pojam biCa proietog traianjem. OseCaiuCi ogrmnu razliku izmedu dva pojma biCa i vremena koju nam je ostavila tradicija. Hajdeger pokuSava ne samo da ie smanii. vet da pokaie kako su te dve kategorije jedno te isto. Ali EineCi to, uzimajuti kao polaziSte biCe ljudskog iivota proieto trajanjem i prolaunoSfu, on ocrtava perspektivu iz koie naSe trajanje i niie niSta drugo do prolaznost bez utehe, ali da nam uteha nije ni potrebna, ier ta prolaznost i nije drugo do samo bite. Kada zanemarimo raciomalnost Hajdegerovih analiza, onda to su- ') Ovaj napis nastao je na osnovu predavanja koja je autor pod istim naslovom odriao u Domu omladine u Beogradu 10. i 17. maja i 1. juna 1972. godine, i objav- !jen je u Siroj verzjfi u fasopisu ,,IdeJeW, god. 111, br. 3 (str. 47-81), maj-juli 1972. ALEKSANDAR KRON morno delo, tako nam se bar Eini, vrSi duboko ljudsku funkciju: ono usmerava snagu naSih osdanja u pravcu u kojem moiemo podneti ,,najviSe stvarnosti" ne traieEi nikakvu naknadu. Naulka u prouravanju vremena ima mnogo manje emotivnih funkcija. Fizika, na primer, prouEava kako merimo ono Sto Njutn naziva ,,relativno vreme", kako promenljiva t, oznaravajufi neku opStu meru trajanja, pomaie da razumemo odvijanje nekog procesa, kako se pojam vremena odnosi prema pojmovima prostora i kretanja, ,i kako od njih zavisi. Pojam vremena tu takode astaje nedefinisan. Cak i u klasiEnoj mehanici, koja uiiva glas gotovo savrSene teorije u kojoj niSta nije nedoreEeno, taj pojam ostaje neobjaSnjen . Pogledajmo kako je Njutn razlikovao apsolutno i relativno vreme i kako je pokuSao da odredi ono prvo. ,,Apsolutno, istinito i matematiEko vreme, samo po sebi, zbog svoje sopstvene prirode, teEe ravnomerno, bez obzira na bilo Sta spoljagnje, i zove se drukEije trajanje; relativno, prividno i obiEno vreme je neka opailjiva i spoljaSnja (bez obzira da li je taEna ili neravnomerna) mera trajanja, odredena pomofu kretanja, koja se obiEno upotrebljava umesto pravog vremena; to je Eas, dan, mesec, g~dina ."~) F,izikalne teorije nam, u aajboljem ,sluEaju, kaiu kako se ~pojam vremena mora upotrebljavati u nauci i kako, u zavisnosti od te upotrebe, vreme moiemo zamiSljati. Tako fe nam teorija relativnosti refi da vreme nije apsolutno, da o vremenu moiemo govoriti samo kada smo prethodno def,inisali sistem merenja u kojem prc;:?avamo neko kretanje. Fizika uzima u obzir vreme kao neSto Sto je vei: d a b ,i Sto treba samo prilagoditi odredenim svrhama. Nema nikakve sumnje da pojam vremena pre nauEne analize u fizici nije isto Sto 1 pojam vremena posle te analize, ali je jasno da fizika ne moie da objasni Sam fenomen vremena kao nezto Sto je iz osnove .stvoreno u samoj nauci. Mada su filosofija i nauka mnogo uticale na razwmevanje onoga Sto nazivamo vremenom, one su mnogo manje uticale na naSe doiivljavanje vremena, trajanja, prolaznosti i svega Sto je povezano s ovim osnovnim predstavama naSeg svesnog iivota. U tom pogledu onaj svet sebanja, mirisa i slika koji se pred nama odvija u delu Prusta, moie viSe da nas uzbudi i ukaie na prirodu tih [predstava negn bilo koia teorija moderne fizike i vise od ma kojeg Hajdegerovog dela. Treba, igleda, verovati da postoji neka osnovna intuicija vremena koju imamo u ,nagem svakodnevnom iivotu i koju bismo mogLi nazvati zdravoravumskim pojmom vremena. Taj pojam, 3 Alathematical Principleq of Natural Phtllosophy, ed. Floiian Cajori, Berkeley, Calif., 1947, p. 6. ALEKSANDAR KRON ili predstava, bogat je sadriajem i utkan je duboko u naSa oseEanja, a teSko se moie odvojiti i od religioznih i slikovnih elemenata koji ga stalno prate. Cinjenica Sto niko, verovatno, a i sa stanoviSta zdravog razuma nije u stanju da vreme odredi, me treba nimalo da nas zbwjuje; oaa je sasvim spojiva s postojanjem takve intuicije. Setimo se r eg Avgustinovih: ,,&a je, onda, vreme? Ako me nLko ne pita, ja znam; ali ako h o b da objasnlim onome ko pita, ja ne znam." Ove te9koi.e na koje nailazi obifna svest navele su mnoge naufnike, pisce i filosofe da tvrde kako vreme ,,nije niSta stvarno", kako ono ne ,,postoj,i", kalko je to ,,samo naS na6in opaianja", itd. Ttikva tvr8en-j~ su irelevantna, jer n iaa ne objasnjavaju; ona nam ne pomaiu da razumemo predstavu koju imamo o vremenu. Pretpostavimo da mamo Sta znafi da vreme ,,ne postoji" i da je to neka vrsta iluzije koj,oj svi pcdleiemo; tada bi jog uvek preostajalo da se objatsni poreklo i priroda te il,uzije, a to se ne bi ,moglo ufinibi bez analize njenog sadriaja, Sto 6e reEi pojma vremena. Tvrdnja da vreme ,,ne postoji" nije odgovor na pitanje Eta je vreane. Postojalo ono ili ne, postavljaju se ista pitanja. Calk i da je vreme iluzija, mi je ne moiemo razlikovati od stvarnwti. LogiEka analiza pojma vremena moie se obavljati na dva naeina. Prvi .se sastoji u ispitivaaju i objahjavanju naSeg zdravorazumskog pojma vremena. Neki filosofi koji su okrenuti nauci prigovorili bi da je taj pojam izvor velikog broja nesporazuma, protivrefnosti i zastarelih empiristifkih uverenja. Prema njihovom milljenju , moderna nauka je potpuno odbacila takvo shvatanje vremena pokazavSi sve njegove nedostatke . Pa ipak. pre nego Z'to se moiemo uveriti u takvo tvrdenje i pre nego Sta sagledamo u Eemu je doprinos moderne nauke, neophodno je zapoEeti analizu upravo te zdravorazums~ke predstave od koje, kako ovde vidimo, polazi i ta m,oderna nauka, a nema sumnje da je oma polaziite i za mnoga fi1,osofska razmatranja. Metod koji s e u ovakvoj analizi ,primenjuje je metod jeziEke analize i on se sastoji u ispitivanju upotrebe vremenskih odredaba u obihorn jeziku. Ma kakvo misljenje imali o filosofiji obihog jezika, odbacivali je mi ili ne, Einjenica je da nam ovakve analize pomaiu da izgradimo bar osnovu na kojoj se moie zapofeti analiza neke druge vrste. Prema VitgenStainovom savetu , u jeziekoj analizi gradimo logirku gramatiku , pravila za upotrebu izraza koji se odnme na vremes) Da bismo ostvarili taj cili nije dovoljno v d i t i logiEke veze izmedu razliritih vrsta vremenskih izraza, veC je neophodno videti na3 L. Wittgenstein The Blue Book, Oxford, 1960. pp. 6, 26tt. ALEKSANDAR KRON Ein na ikoji wi izrazi odreduju neke naSe asnovne pojmove. Sto vise u tom prouEavanju mapredujemo , postaje sve jasnije zaSto ..vremev ne moie da se definige: lpojmovi vremena proiimaju sve druge pojmove koje upotrebljavamo k'ada mislimo o evetu; oni su kao ,,koreni jednog drveta dueboko ura.sli u tle naSeg pojmovnog sistema, koji d r i e Evrsto razliti'te delove tog t.1aU4). Drugi naEin ma koji vreme lpmtaje p~edTIIet logirke ãnalize jeste ,onaj koji Cemo u ovom napisu prikazati. On se sastoji u primeni metoda matematifke logike na pojmove koji se odnose na vreme. Sami po sebi, ni formalni metodi ni rezultati dobijeni 'pornoh njih u analizi vremena nisu filosofski zanimljivi, ali interpretacije formabnih teorija poenatih kao ,,vremeaske logi~ke" znaEajne su za filosofiju. One vkazuju na neofekivane veze koje gostoje izmedu razliPitih vremenskih odredaba i na povezanast tih odredxba s unobiEajenim modalnim ikategorijama. Modalni lpojmovi nuino i mogute 'mogu d a se ob jas~e , a moida Ealk 'i da s e def~inisu, pod izvesnim u,slovi~ma, ipomoCu ,nekih vremenskih odredaba . U ovom napitsu prikazatemo najvainije prableme i reilultate s tva rene u toj IogiEhoj analizi. Kako ~bi s e magli adrediti d l j w i matematieke logike u prcrufavanju pojma vremena? JoS je Kant u K ~ i t i c i Eistog uma pisao: ,,Vreme je, dakle, dato a priori . . Na ovoj nuinosti a priori zasniva se i moguhost apodiktitkih osnovn'ih stavova o odnosima vremena, ili aksiome o vremenu uopSte."" Cilj matematicke logike je da objasini sadriaj, ispita posledice i utvrdi h o s e izmedu islkaza koji bi anogli posluiiti kao ,,a?: diktifni asnovni stavovi o odnosima vremena, 111 aksiomi o vremenu uopBteU. Medutim, msi nismo obavemi da prihvatimo filosofske osnove od kojih je polazio Kant. KlasiEna matematieka logika, o kojoj je najviSe lrnjiga napisano, ne poznaje iskaze Eija istinitost zavisi od vremenskih odredaba. U tom smislu je ona, kao i najveCi deo tradicicmallne logike, ,,vanvremenska". Na ne-vremenskom karakteru istine moramo se zadriati. Prema vrlo raiirenom shvatanju, svahi iskaz moie bibi ili istinit ili laian. Mi ne moramo mati koja od ovih alternativa je u pitanju, ali utoliko golr po nas. Ako je jskaz istinit, onda je t,o njegova bitna karakteristika koja se ne menja; ako nam se EQi da je to neSto Sto se 3 Richard Gale, The Language of Time, Humanities Press. NEW York. 1968, pp. 5 4 . ') Prevod Nikole PopovtC-a, Beograd, 1932, s. 52. ALEKSANDAR KRON - - - menja, onda to ai je iskaz. Na primer, reEenica ,,Dams je sreda" nije iskaz, jer reE ,;dana,sH nije odredena. Ova retenica postaje iskaz kada je dolpluaimo reci'mo, ,,Danas, 19. jula 1973, je sreda". Tek uz ovu odredbu izraz, koji je bez nje iskazna funkcija, polstaje iskaz, pa je onda ili istinit, ako je 19. jula 1972. zaista sreda, ili laian, ak'o toga dana nije sreda. Ovalkva, u osnovi realistiEka koncepcija, bila je izgradena za potrebe .matematike. Osnova za takvu koncepciju bila je, verovatno, ne-vremenski ilntemretirena kopula ,,je". Ako je objekat a u lklasi X, ,onda je Ito taka bez obzira na vremenske odredbe, jer mi ne zamidljamo ,klasu ikao nedto Sto menja, gubi ili ,dobija elemente. hko klasi X oduzmemo ili dodamo elemenat b, dobicemo novu klasu, recimo Y; ntko nece refi da je to jod uvek tklzsa X lcoja je izgubila ili stekla elemenat b. Jedna klasa je odredena u potpunosti kada se znaju svi elementi te 'klase, a to se moie znati kada ~postoji neki kriterijum pomoku kojeg za proizvoljni objekat rno imo utvrdiiti ,da li toj klasi pripada. Klase X i Y su identiEne samo ako ismaju iste elemente. T,o proizlazl iz aksioma j.ednakosti i ekstenzilonalnosti, osnovnih princiga ,teorije ,~kupova. Otuda je jasno da se kogula ,,jeW mora ruzeti ne-vremenski: da bi se saEuveo identitet jedne klãse u nekoj argumentaciji, nuino je ,pretpostaviti da se njeni elementi ne menjaju i da se n j i h w lbroj ne menja. Nema sumnje da ise lovakva, ae-vremmlska upotreba kopule ,,je" moie nafi i u sva,kodnevnom govoru i ru nauci. Na primer, kada kaiemn da je fovek smrtaln, mi nemamo u vidu nikakvu vremensku odredbu ovog ili cmog foveka. Bilo bi, verovatno, pogresno tvrditi da mi pod tim podrazumevamo da je Eovek uvek smrtan. Naprosto , to je jedna nevremenska odredba Coveka ; ona aije ni ,,veEnan ni ,,vanvremenska" niti ,,nadvremenskaW. Vaino je pitanje da li se sve reEenice mogu izraziti bez vremenskih odredaba, da li za svaku rerenicu koja sadrii vremenske cdredbe moiemo nafi drugu koia ih ne sadrii i koja ima isti smisao kao prva. Odgovor je verovatno negativan. ,,Prevodenjen vremenskih reEmica na ne-vremenske vodi vrlo neobienim i nep~irodnim posledicama. Na primer, za reEenicu .,JuEe je lpadala kiSa", na osnovu pravila logike, imamo prevod ,,Svi dani koji su identiEni sa juEera5njim danom jesu dani u kojima pada kiss". Tako izgleda da su vremenske odredbe relacije i svojstva, Sto nam izgleda sasvim neprihvatljivo. Zanimljivo je da su veliki l ~ g i - Eari ovoga veka, Rasl i Broud, to upravo i tvrdili . Medutim, izgleda da u modernoi ne- -vremenskoj logici a e postoji padesan naEin da se izraze vremenske odredbe, kao Sto je ,,juEeragnji ", koje ipak nisu obiEna svojstva i rela- . . - . - -- - .ALEKSANDAR KRON cije. Ne gostoji ni naEin d a se u toj logici ,pdemo .izraze glagoli, jer ,,pada 'kiSa" nije svojstvo nekog dana, kao Sto ni ,,padaV nije osobiña kiSe. Ne liEi nam na ,svojstvo a i ,;biti gadajuCa", kao ~kada bismo rekli ,,KiSa je padajuCa" po ugledu na ,,Petar je visok". Ostavljamo Eitaocu da :Sam prosudi o bprirodnosti ovakvog ,,prevodenja ". PodsetiCemo lsamo na jog jednu Einjenicu . Dugo ,su 1,ogifari i filosofi rasnravljaii o tame da li se svi lsudovi mogu ixraziti u oblilh subjekat-kopula-predikat, sve do 1931. godhe, kada je na osnovu Gedelovih rezultata postal0 jasno da to nije mogufe. Logika 2redikat.ivnih sudova je odluCujuCa, ali to nije logBa relacionih sudova. Mcida Ce se do sliEnih ~ e w l t a t a dloC'i i u pogledu vremenskih i me-vremenslkih sudova. Za sada olstaje uverenje da se ~prvi ne mogu svesti na druge. Zato je potrebna jedna LogiEka teorija koja Ce ispitivati iskaze sa vremenslrim odredbama. Da iakva potreba postoji, mogu se navesti joS i ovi razlozi: (1) moguke je razvi%i vremensku logiku, a logika ne moie ostati ravnoduSna prenla jednoj svojoj moguCoj grani; (2) sa logifkog ,stanoviSta takvo istraiivanje je zanimljivo; (3) ono je korisno za filosofska razmatralnja, posledice takve aaalize imaju znaEaj i za nauku i za filosofiju. Prethodnici. Ne smemo biti sigurni da je vremenska logika tekovina moderne logike. Vef su antiEki logifari uoEili vezu izmedu vremenskih lodredaba i modalnih kategorija. StaviSe, Diodor Kronos je imao teoriju vremenske implikacije na kojoj bi mu pozavideli mnogi savremeni 10giEari.~) Sto se tiEe modalnih 'kategoi-ija, Megarani i stoiEari su razvili dva razliEita shvatanja nuinosti i moguCnosti. U oba sluEaja ove dve kategorije definisane su pomoCu vremenskih odredaba. Prema pisanju Seksta Empirika i Boetija , Diodor Kronos je smatrao (oko 300 godime p.n.e.) da je sada moguCe ono Sto je sada ili ono Sto Ce biti; da je sada nemoguEe ono S t o nije sada i Sto nikada neCe biti; da je sada nziino ono Sto je sada i Sto Ce uvek biti; da sada niie nuino ono Bto sada nije ili neCe uvek biti.') Medu antitkim logitarima nije oostoiala saglalsnost . Prema jednom drucom miSl ienj~ .~) sada ie moguCe ono Sto ie vef bilo ili oao Sto je sada ili m o Sto Ce biti, a sada je n u h o m o Sto je uvek bilo, Sto je sada i Sto f e uvek biti. 3 I. M. Bochnnski, A. History of Formal Logic, trans. and ed. Ivo Thomas, Unlv. of Notre Dame Press. 1961, pp. 116133. ') Nicholas Rescher and Alasdair Urquhart. Temporal Logic, Sprlneer 1971 n ALEKSANDAR KRON Zanlmljivo je da je Megarsko-1stoiEka 9kola, u lrojoj su se j'avile ove ideje, bila potpuno zanemarena , delom zabo Sto je od njih ostalo vrlo malo fragrnenata, a tdelom zato Sto su docniji komentatori intenpretirali njihovo uEenje u duhu Aristotelove logike. To su Einili i ,modemi istorifari logilke, .pa se tako PrantluO) desilo da uopSte ne primeti da je :kod njih reE o logici iskaza; on je umesto isk'aznih promenljivih video promenljive Eije su vred'nolsti termini. Pers je prvi uoEi'o da je reE o logici is'kaza, a tek je LukaSijeviE dao tafnu interpretaciju.lO) StoiEari su zadui,ili logiku i svojom teorijom predikacije, koja je znaEajlna za vremensku logi ~ku. Njihove ideje prihvatili su srednjovekovni arapski 1ogiEari. Avicena je produbio stoiElru logiku vremenskih odredaba, a Diodorovu teoriju implikacije razvio je u opStu teoriju kategoriekog silogizma.ll) On je takode vrlo znaEajan za vremensku interpretaciju modalnih kategorija . Evrop~ki srednjovekovni logifari au takode zasluini za razvoj vremenske logike. Medu njima treba pomenuti Tomu Akvinskog, Viljema Okamskog, Alberta od Saksonije i Jovana Buridana . MatematiEka varijanta vremens'ke logike u pravom slmislu poEinje 1947. jednim Elankorn poljskog matematiEalra LoSa.12) Njegove ideje su prihvatili i razvili Prajor i ReSer. Kako zamiSljamo vreme? Pre nego Sto se upoznamo s rezultatima logifko-matematieke analize , vratimo s e za Easak zdwvorazumskirn predstavama koje h a m o o vremenu. Razmatranje tih predstava pomoCi Ce nam da Tazumemo te rezultate. Veruje se, moida pogregno, da mi o vremenu mislimo na dva razliEita nafina. Pre svega, vreme zamigljamo hao prolaienje. Dogadaji nam se prikazuju kao proSli, sadaSnji ili buduCi, a ove odredbe se neprekidno menjaju. Dogadaji kao da ,rputuju" iz hduCnosti ka sadagnjosti, nnda (se crstvaruju, a zatim prolaze, ,,putmju" m e dublje i dublje u proSlost. Izgleda nam da 9, Geschlchte der Logik im Abendlande, 4 Bde., Leipzig , 1855-1980. '3 ,,Zur Geschichte der Aussagenlogik", Erkenntnis, 5, 1935136, pp. 111-131. ") Nicholas Logic, Rescher, Reidel Temporal Modalltles Pub. Co, Dordrecht, In Arabic 1966. 'I) Jerzy Los, ,,Pods.tawy Analizy Metodologicznej Kanonow Milla", Annales Universitatis Mariae Curie- -Sklodowska, ~ 0 1 . 2. pp. 269--301. -. ALEKSANDAR KRON se sve viSe udaljavamo od proSlih dogadaja i da se pribliiavamo buduCim. To dinamiEko doiivljavanje vremena leii u osnovi naSeg fnaEina na koji o vrernmu govorimo u osnmovi glagolskih vremena lkao i u mnogim pesaiekim i filosofiskim izrekama o lrajanju i proglosti. Kao Sto Cemo askoro videti, ono leii i u osnovi naSe formalne analize pojma vremena. S dmge strane, mislefi o vremernu, mi doiivljavamo izvesnu statiEku strukturu ili poredak. Isti dogadaji koji isu prvo buduCi, zatim isadasnji , pa onda groili, aalaze se medusobno u jednorn odnosu koji se pri prolaienju a e menja: oni su ili istovremeni ili prethode jedan drugome . Ovaj odnos izmedu dogadaja zvaCemo ,,biti raniji". On ureduje sve ldogadaie u niz u kojem svaki od njih ima svoje nepromenljivo mesto. Sve nas ovo navodi da pomiSljamo na dve vrste vremenskih Einjenica. Prvo, postoje Finjenice o vremenskim odlnosima prethodenja i, drugo, postoje einjenice o proSlosti, sadakjosti i budubnosti lstih dogadaja. P ~ o j vrsti tiinjenica odgovara niz dogadaja koji se u literaturi zove B+niz. Taj se niz ,,odvija" od ranijeg ka docnijem i an generise relaciju koju moiemo nazvati ranije (kasnije) od. Drugoj vrsti vremenskih Einjenica odgovara niz koji se z w e A-niz; cm se odvija iz daleke proSlolsti kroz blisku proslost do sadahjosti, a onda od sadagnjosti kroz blisku ka ldadekoj budufnosti. B-niz se ne menja u bom smislu Sto je odnos ranije (kasnije) stalan. S druge strane, A-niz lpodrazumeva promeno, jer se granica izmedu prollosti, sadagnjosti i hduCnosti menja. Lako moiemo zamisliti dva A-niza koji sadrie lsti dogadaj, ali je u j&om od njih taj dogadaj u sadaSnjosti dok je u drugame u prGlosti. Odnos ranije (kasnije) zove se B-relacija, a ' p lo i a j jednog dogadaja u A- -nizu, njegovo prisustvo kao proSlog, sadaSnjeg ili buduCeg dogadaja zove s e A-determinacijaJ3) U B-nizu dogadaji ne mogu mmjat i svoj polotaj . Platcmovo mdenje, na primer, ostaCe uvek ranije u odnosu na Hegelovo rodenje. Aku je izmedu t a dva dcugadaja bilo toliko i toliko vremmskih jedinica do sada, onda f e taj broj astati za Eitavu budubost. Dogadaji mogu menjati A-determinaciju; jedan buduCi dogadaj postaje dogadaj u sadahjosti i #pretvara se u proSli dogadaj. PraSli dogadaj ostaje uvek proSli , on svoju A-determinaciju ne moie proineniti . Tako je Platoncuvo rodenje nekada Mlo u dalekoj buduhosti, zatim je bilo sve manje buduke d a bi se ru jednom trenutku ostvarilo i '9 J. M. E. McTagart, ,,The Unreality of Time", Mind XVIl (1908); The Nature of Existence, London, 1927, Vol. 2, p. 271; Philosophical Studies, London, 1934. ALEKSANDAR KRON postal0 sadalnje, a onda se otisnulo u pmSlost u koju sve dublje tone. Nefemo se zadriavati n a analizi A-niza, jer to nije cilj nalih razmatranja. UkazaCmo jog samo na vezu lkoja postoji izmedu B-nizova i A-determliaacije, ~lprksos velikoj razlici, i na jedan cpojam koji je prilsutan u nalim razmisljanjima o A-determinaciji. Nije teSkso ~azumet i da s e u A-detenniaaciji granica izmedu prollosti i buduhmt i stalmo pomera . Svaki sadalSnji dogadaj mima svoju proSlost i svoju buduCnost. Hegel je iiveo u Platonovoj budhtnosti, a Platon u Hegelovoj proSlosti. U odnasu na Hegellovo, Platanovo rodenje nije nikafda bilo 1buduCi dogadaj. TB nam nagoveStava VRZU izmedu B-niza i A-determinacije: ako je dogadaj d u B-nizu pre ,dogadaja e, onda a e ,postoji A-niz u kojem je dogadaj d budufi dogadaj , a e nije. Dakle, A-determlinacija je nui a n uslov pastojanja odredene B-relacije. Svako razmilljmje o A-determinaciji podrauumeva ostvarivanje. BuduCi dmogadaji za obienu svest nisu stvarni, vet moguCi, verovatni ili sigurni. Neki od njih be s e ostvalriti, ali to ne mora biti sigurno, pa su u tom pogledu neizvesni i neodredeni. Ako s e ostvare i postanu proSli, onda se njihova priroda n e menja. SadaSnjost je granica izmedu stvarnog i moguCeg. To prisustvo ideje ostvarivanja ili stvarno,g u zamiSljanju vrmenskog ttoka pomaie nam da razumemo zagto je joS tako d a m u s p o ~ t a v l j e ~ a veza izmedu vremenskih odredaba i modalnih (kategorija. U matmatiEko-logiekoj aaalizi vremenskih odredaba bike prisutne obe *predstave o vremenu, i B-nizovi i A-determinacija. U nekim sistemi.ma one su ehsplicitine, u drugima sarno se podrazumevaju , ali ,intuitivna interpretacija vreinenskih lagika nije lbez njih mogufa. Vreme koje se grana. Predstavu o vremenu koja je n'a,Sla ,svoj iskaz u A-nizovima i A-determinaciji moramo d w n i t i . Lako moiemo zamislilti da nam u iednom trenutku neki dogadaj iagleda rnoguk i da Ce .se moida 1 desiti, ali da to niie izvesno. Na primer, mogufe je .da tim za koji navijamo pobedi i~dufe nedelie. Pretpostadmo da nal tim nije pobedio, a da je pode nekoliik'o dsna prestao da lpostoii, ier su svi igraEi pregli u nek,i drugi ~klub. Tako se jedan momf .buduCi dogadaj nij'e desio i vile se n e moie desiti. Za takav dogadaj ne moZmno rekt ni d3 je budufi ni .da je sadaSnii niti da j e proSli: on vi'Be niie moguf. T,o s'amo pokazuie da odnos moguCeg ,i stvarnoq niie iscrplien dosada5njnjom analiaom. U A-'determi~laciji dogadaji su buduCi, onda se ostvaruju i postaju proSli. Ali ta predstava je suviSe jednostavna. Zar fie bi bilo potrebno pored ,,stvamog" vremenskog toka posmatrati i tok pretvaranja mogutih buducih dogadaja u stvarne ili u neostvarene ? Zar ne bi bilo potrebno pored ,,stvarnogV vremenskog toka posmatrat,i i tok pretvaranja mogutih budutih dogadaja u stvarne ili u neostvarene ? Zar neostvareni ne mogu joS uvek biti mogufi ili nemoguti, zar nema ostvarenih dogadaja koji vise nisu moguCi? Sve to pokazuje koliko je sloien odnos izmedu bzldueih, sadaSnjih i proSlih dogadaja, i budutih sadaSnjih i proSlih moguEnosti. U ,nama je duboko usadeno uverenje da na buduknost moiemo donekle uticati, ali da je besmisleno i pomiSljati o uticaju na proslost. Ona nam izgleda zavrSena i potpuno odredenn. Dogadaji k,oji su se ,desili ne menjaju se, iako se menja naSa slika i naSe znanje koje imamo o njima. Ukoliko i govorimo da je 8proSlost neodredena , da je neSto moLda bilo ovako ili onako, onda se to odnosi samo na naSe znanje o proS1 ,osti. OMgledno, naSe znanje o proglosti moie biti budufe. DruikEije je s s budu6noSt.u; budufi dogadaji su lsami neodredeni. Ovo uverenje, tako nam bar izgleda, nije nikakva iluzija. NaSe razlilkovanje pr03osti i tbu.duCnosti u vezi je s razlik'om izmedu stvarnog i mogu.kg. Buduti dogadaji s u mogufi ili neizbeini, ali joS uvak nisu stvarni, jer SP nisu odigrali. ProSli dogadaji su ,se odigrali i oni mi u tom smislu stvarni. Kretanje, degavanje, pmmenu muopSte, moie,mo razumeti kao pretvamnje mogufeg u stvarno, kao ostvarivanje mogufnosti. BuduCnost n,ije neodredena samo zato Sbo je ne znam,o. Svakako, za ~ l e k e dogadaje znamo da fe se neminowo desiti, ali n e znamo ni kada n i kako nsi gde, jer joS ne postoje n u h i us1ov.i da se oni dese. S druge strane, mnoge dogadaje ,;stvaramo" tako Sto ih zamiSljamo .i ielimo. Kao zamiSljeni dogadaji i ciljevi naSe akcije oni .su gri'mtni u naSoj svesti i tako postaju mogufi dogadaji koji pre toga nisu bili budufi. Istina, tkada se veC des i l~ neSto sasv5m neoEekivano, neBto o remu nismo uopSte pomigljali, o,seCamo se kao d a smo otkrili da je to bilo mogute. Medutim, izgleda da je to drugi problem problem mi'saone rekonstrukcije prdlosti. Mogufi 'budufi dogadaji, ciljevi naSe akcije, ostvaruju se u n a 5 m delovanJu . Dakle, mi ostvarujemo buduenost koja rjam nije u n q r e d data; ona nije neoidredena samo zato Sto je ne znamo, vee i zato Sto je u izvesnom smislu i nema. Kad kaiemo da ne znamo Sta Ce se i kako Ce se desiti. onda je to drugi misao od mog u kmojem ~kaiemo d a ne znamo kako se neSto desi.10. U p r v m slueaju znamo da se to nije desilo, u ALEKSANDAR KRON drugome da jeste. U prvom slueaju moiemo jog pomisljati da utiEemo na ono Sto Ce se desiti, u drugome znamo da je to nemoguCe i mi na to i ne pomigljamo. Keo gto rnoiemo zamigljati moguCe budube dogadaje , tako rnoiemo zamisljati i nizove buduCih dogadaja. Na primer, ako je E O neki sadaSnji dogadaj, onda moiemo zamisliti da Ce se posle toga desiti prvo E l , pa E2, pa E4, ili da Ce dogadaji teCi redom E l , E3, EG, . . . , ill moida E l , E2, E5, . . . Sve cve mogukcsti moiemo prikazati wako: , , ~ 2 / ~ ~ EO--El \ ~ , 5 \ E3-E6 Na wan dijagramu dagadaji E l i E2 se granaju, ali se ne granaju EO i E3. Razlozi za ovaj naEin izraiavalnja su otigledni. ImajuCi u vidu ovalzav dijagram, moieano definisati uslovljenost dogadaja E y dogadajem E x : E x uslovljava E y ako se dogadaj E x ne graaa i E x je povezan sa E y . To znaEi da se E y deSava ako se desi E x , jer nema drugih altwnativa. U aaSem primeru EO u~slovljava E l , E3 uslovljava E6, ali E2 ne uslovljava ni E4 ni E5. Ako E x ne uslovljava E y , onda moiemo reCi da je E y u otvorenoj buduCnosti dogadaja Ex. Tada, ako se E x desi, nije izvesno da Ce se desiti i E y ; za E x moiemo reCi da ima razne altennativne buduhosti. Tako je u nagem primeru E2, E4 jedna alternativna buduhnost dogadaja E l . Da li jedan dogadaj ima otvorenu budubnost, nije pitanje samo naSeg znanja i m d i zamigljanja, vet i pitanje s t r u h r e sveta u kojem iivimo. E l moie biti uslovljeno dogadajem E O zato Sto medu njima postoji neka uzmEna veza Eije prisustvo nije samo stvar naSeg znanja. U m u n o deterministi3kom svetu nijedan dogadaj nema otvorenu buduCnout, pa bismo moida imali ovakav dijagram: EO-El-E3----E6 U toan sluEaju bilo bi moguCe da je EO uzrok E l , da je E l umolk E3, da je E3 uzrolk E6. Ali isto je talk0 lnogube zamisliti svet u kojem izmedu ovih dogadaja nema nikakve uz rohe veze, mada je an ipak deterministieki jer nijedaa drugi raspored ovih dogadaja nije moguC, kao ni bilo koji drugi raspored drugih dogadaja. Vratimo se joS jednom nagem dijagramu. Pretpostavimo da se ostvari niz dogadaja EO, E l , E2, E5. Tada je, naravno, EO ranije od E l , E l ALEKSANDAR KRON je ranije od E2 i E2 je ranije a d E5. Dogadaji F3, E4 i E6 nisu se desili i mi ih moiemo smatrati prorpuStenim prilikama ili sreCnim sticajem okolnost~i. Mi, d a li je E3 proSli dogadaj u odmow a a E5? Ne. Da bi neki dogadaj bio proSli u odnosu na dati dogadaj, oni se moraju nalaziti na istoj ,,granim, a moraju biti ispunjeni i neki uslovi u pogledu ,,ostvarenosti". PoSto se u naSem primeru ostvario niz EO, E l , E2, E5, u odnosu na E5 ~proSli su dogadaji E2, E l i EO.. . Da se ostvario niz dogadaja EO, E l , E3, E6, onda bi E3 bio proSli dogadaj u odnosu na E6 Std. Ali to se nije desilo i E3 nije proSli dogadaj u odnosu na E6. Razli'ka iznnedu ostvarenog i onog Sto je bilo moguCe odraiava se i u nagem naEinu izraiavanja: mi ne kaiemo da je E x ranije od E y ili da je E x proSlo u odnosu na Ey , ako 6e E x i E y nisu ostvarili, vet da bi EX bilo proSlo u odnosu na Ey. I U hrolnoloSkim i vremenskim logikama elementi jedne razgranate strukture uvek predstavljaju dogadaje ili trenutke, a grane su nizovi mogukih dogadaja ili trenutaka. U dijagramu koji nam :le posluiio kao ilustracija elementi razgranate stmkture bili su dogadaji. Prajor'" je smatrao da otvorene budutnolsti leie u prirodi samog vremena, a ne u taku dogadaja. Pasmatrajmo sledeCi dijagram: / O E se dogada 00 n v\o E s e n e dogada n mnaEava sadaSnji trenutak, a docnije deSavanje grena se u v; jedna grana vodi dogadaju E, druga dagadaju ne-E. Tako se E nalazi u otvorenoj buduknosti i gredstavlja moguki dogadaj . Prajor misli da je v taPka grananja u samom vzeunenekom toku. Prema tome, v nije nikakav dogadaj, veC izvesna karakteristika ,,vremenskog kanala"15) kroz koji dogadaji 1pl.olaze. ReSer i Arkart mitsle da vreme treba zami,Sljati kao lhearni tok, a da u vremenu 'postoji grananje tokova dogadaja. Dakle, postoje razliEiti moguti tokovi dogadaja u jednozn jedinom vremenu . Ova dva shvatanja vrlo ,su razliEita i svako od njih ima .svoje dalekoseine posledice. Na primer, prema Pra jorovom shvatanju neodredenost but . ") A. N. Prior, Time and Modality, Oxford, 1957. 's)-Ovaj izraz je iz pomenute knjige ReSera ,i Arkarta. - -ALEKSANDAR KRON dvhosti , njena kontingmcija, data je ont~loSkom strukturom samog vremena. Zato jedan iskaz o hduCem dogadaju ne moie biti ni istiqit ni laian; on mora biti neodreden u tom pogledu. Prema drugom shvatanju, nemogutnost odredivanja istinonosne vrednosti iskaza o budutim dogadajima leii u nemogu6nosti odredivanja posledica dogadaja koji se granaju, pa tome nije razlog ~priroda vremena. Za iskaz o nekom buduCem dogadaju ima s d s l a reCi da je on istinit ili laian, mada ne moramo biti u stanjv da kaiemo koja je vrednost u pitanju. Iako Cemu to svakako saznati kada se taj dogadaj desi, vet sada ima smisla reCi da nag iskaz ima jednu od tih wednosti. Prema ReSer-Arkarlovom shvatanju, dakle, koniingentnost baduCnosti leZi u kauzalnoj strukturi toka dogadaja, a ne u strukturi vremena. Kada se uporede ova dva shvatanja, onda na prvi pogled izgleda da ReSer-Arkartovo shvatanje ima prednost nad Prajorovim. Ono je, prvo, jednostavnije. Drugo, u Prajorovom shvatanjv nastaju teSkoCe u interpretiranju relacije L' ili ranije (kasnije) od. U naSem prethodnom raspravljanju bilo je sasvim prirodno Sto dogadaji koji se nisu fostvarili ne moraju biti u relaciji U (ako se nalaze na razliEitim granama razgranate strukture). Medutim, Prajor misli da je U relacija izmedu trenutaka ili vremenskih razmaka. Kada bi vreme bilo linearno, poEeci svaka dva razmaka bl se pok!apali ili bi poEetak jednog preth3dio poEetku drugoga ili bi poEetak drugog prethodio poEetku prvoga. Ako se vreme grana, onda ima trenutaka za koje me vaii ni jedna od pmenut ih alternativa, kao Sto je to sluEai i kod neostvarenih dogadaja. Ali dok to izgleda prirodno kada je re? o neostvarenim dogadajima , priliEno je Eudno kada je reE o vremenskim intervalima ili trenucima. Uostalom, niie uvek u skladv s nagom intuicijom reCi da su trenuci ili vremmski razmaci u relaciji U , ia!ro je sasvim mprirodno reCi da su dogadaii u toj relaciji. Na primer, kada se brod priblilava, dim se vidi ranije nego Sto se vidi brod, ali iako se kaie da je sreda pre Eetvrtka, me lraie se da je sreda ranije od Eetvrtka, kao Sto se ne kaie ni da je devet sati uiutru bilo raniie od dvanaest sati. Razume se, umesto raniie, mi kaiemo i pre, ali nije sigurno da ova reE ima iskljufivo vremensko znaEenie; na primer, 5 je pre 8 u nizu brojeva. Pa ipak. Praiorovo stanoviSte izgleda prihvntljivo kada imamo na umu relativistieko vreme modeme f.izike. U tom slufaju se grananie vremena poklapa s grananjem dogadaia. Mom se zamisliti sistemi koii se udaliavaiu jedan od drugog tako da nikakva komunikacija medu njiALEKSANDAR KRON ma nije mogufa, pa ni uporedivanje vremena. Za trenultke u jednom od tih si'stema ne moiemo reCi ni da su raniji n i d a su kasniji nit4 da se poklapaju s trenucima iz drugog sistema. Svi s4istemi vremenske logike ~koje smo razmotrlli jli cmpisali prilitno su siromaSni u odnosu na nafin na koji upotrebljavamo vremenske odredbe . Oni nam niSta ne kaiu o tome da li je v r m e diskretno, gusto ili kontinu~irano, da li ima pofetak d kraj itd. Odgovori na neka od ovih pitanja su znafajni za ~nauku. Za primenu matematieke analize moie bibi znaEajno da li je vrerne kontinuirano ili diskontinuirano. Medutim , mõgufe je postavrti i druge zahteve u pogledu prirode vremena. U daljem izlaganju mi Eemo izloiiti i razmotriti samo neke od njih. Pojam vremena ikoji upotrebljavamo u obiEnom iivotu i u nauci, osim linearnosti, ima i mnoge dmge osobine. Tako je vrlo mnogo raspravljano i knjiga napisano o ,,,kontijnuiranostli i diskontinuiranasti " vremena, (njegovoj ,,deljivosti a beskonahost " i drugim odlihama. Na ialost, mnoge takve analize su sasvim nepouzdane, jer su neprecizne . Na primer, ru njima tse retko razlikuje kontinuiranost od gust~ine. V ~ e m e i modalne kategorije. Vef u pofetku ovog aa'pisa pomenuli smo da su logigifari odavno znali ea vezu izmedu modalnih kategorija nuinosti i moguEnosti sa vremenskim odredbama. Da ispitamo taj odnos. Fakazalo se tako d a se skoro sve modalne logike luisovskog tipa mogu izvesti u akviru vremenskih logika, pa nam se Eini da modalne kategorije , bar makve kakve su u modalnim sistemima , nisu ni potrebne. Mnogi autori to i tvrde. Prema priliEno raSirenom misljenju, u Luisovim sistemima auinost je iato Sto i ,,uvek isilnito", s mogufnost isto Sto i ,,ponekad istinito". Ofigledno , postojefi sistemi modalne dogike obja4niavaju samo neke osobine modalnih kategorija. Mnoge druge osobine nisu uopSte mete u obzir. Sto se vremenskih logilka tife. rezultati koje smo prikazali zavise od naEina na koji su pretpos tavk~ o vremenu iskazane i od metoda koji su primenjenl u analizi tih pretpostav1:i. Mi smo se ogranieili samo na metode ilskaznog rmfuna . Svi sistemi vremenske i modalne logike bilci su zasnwani na iskaznmn raEunu iz Principia Mathematica. PolazeCi od nekih drugih, neklasifnih rafuna, dobili bismo sasvim dmge rezultate. Ne znamo d a li bi oni bili bliii na.5o.i ALEKSANDAR KRON intuiciji. Uvodenje logike predikata veoma bi obogatilo naSu analim, ali bi i izlaganje bilo sloienije. Mi smo kvantifikovali samo vremenske promenljive, (pa tako nismo imali raEun predikata LI pravom smislu. Kvantifikacija drugih promenljivih u ~prieustvu modalnih operatora stvara izvesne teSkoCe, pa su se neki autori protivili izgradnji modalne logike predikata. nanas se 1ogiEa1~i a e ustruEavaju da to Eine, ali su jog uvek ostali mnogi problemi u interpretiranju takvih raEuna predikata.