Ordinea Lumii Fizice i Existen a lui Dumnezeuș ț Iulian D. Toader* Această lucrare analizează argumentul care justifică ideea existen ei lui Dumnezeu pe bazaț no iunii de ordine a lumii fizice. Analiza este atât istorică cât i conceptuală. Selec ia surselor istoriceț ș ț ale acestui argument este, însă, destul de restrânsă. În particular, lipsesc cele din spa iul teologieiț filosofice răsăritene. Dar lipsa aceasta nu afecteză analiza conceptuală a argumentului, care este principala noastră preocupare aici, i prin urmare nici rezultatul acestei analize – clarificarea motivelorș pentru care acest argument ar trebui să fie respins. Încercările de a justifica ideea existen ei unei „ra iuni transcendente i divine" pornind de laț ț ș anumite proprietă i ale lumii fizice pot fi găsite foarte devreme, în lumea antică pre-cre tină. Cicero,ț ș spre pildă, scrie în tratatul său De Natura Deorum: „Când vedem ceva pus in mi care de un mecanism,ș ca de pildă un planetariu sau un ceas sau alte astfel de lucruri, nu ne îndoim că aceste ma inării suntș lucrarea ra iunii. De aceea, când contemplăm întreaga întindere a cerului rotindu-se cu o vitezăț incredibilă i producând cu o regularitate perfectă schimbările anuale ale anotimpurilor, fără accidenteș i în deplină siguran ă pentru toate lucrurile, cum putem pune la îndoială că toate acestea sunt nu numaiș ț efecte ale ra iunii, ci ale unei ra iuni transcendente i divine?" ț ț ș (Cicero 45 î.H., p. 217) În lumea cre tină medievală, ș Toma d'Aquino, prezintă un argument destul de asemănător în Summa Theologica: „Vedem că lucrurile fără inteligen ă, precum obiectele din natură, ac ionează cu unț ț scop, i acest lucru este evident din faptul că ele ac ionează întotdeauna, sau aproape întotdeauna, înș ț acela i fel, pentru a ob ine rezultatul cel mai bun. Deci este clar că ele î i ating scopul în modș ț ș inten ionat i nu la întâmplare. Dar un lucru fără inteligen ă poate ac iona în vederea atingerii unui scopț ș ț ț doar dacă este îndreptat de o fiin ă înzestrată cu inteligen ă i cunoa tere; precum săgeata este trimisă laț ț ș ș intă de către arca . Astfel, o fiin ă inteligentă există care îndreaptă toate lucrurile din natură spre scopulț ș ț lor. Pe această fiin ă noi o numim Dumnezeu." (ț d'Aquino 1265-1274, Q2, 3) Fără a insista încă asupra similarită ilor i diferen elor dintre aceste formulări ale argumentului,ț ș ț asupra structurii lor logice i a caracterului lor epistemologic, ori asupra acelor proprietă i pe careș ț Cicero i Toma le-au considerat suficiente pentru a indica existen a unei fiin e divine inteligente, să maiș ț ț amintim i expresia pe care o ia încercarea despre care vorbim aici, în lucrarea ș Natural Theology, a lui William Paley: „Să presupunem că, plimbandu-mă pe o paji te, dau peste o piatră i sunt întrebat cum aș ș ajuns acea piatră să fie acolo. A putea răspunde că zace acolo dintotdeauna. ... Dar să presupunem căș a găsi un ceas pe jos, i a fi întrebat cum s-a întâmplat ca ceasul să fie în acel loc. N-a prea puteaș ș ș ș acum să dau răspunsul pe care l-am dat mai sus. ... Când inspectăm ceasul, vedem că păr ile lui suntț puse împreună cu un scop, de pildă sunt aranjate a a încât să producă mi care, iar acea mi care esteș ș ș controlată ca să arate ora. ... Observând acest mecanism ... este inevitabilă, cred, inferen a că ceasulț trebuie să fi avut un creator, că trebuie să fi existat ... un artizan ori artizani care l-au făcut pentru scopul pe care am vazut că îl serve te de fapt, care au în eles construc ia lui i au plănuit felul în careș ț ț ș este folosit." (Paley 1802, pp. 1-4) * Facultatea de Filosofie, Universitatea din Bucuresti. Research for this paper was supported by a Marie Curie Fellowship (CIG 293899) within the 7th European Community Framework Programme, and by the University of Bucharest. Această lucrare este textul prezentării mele cu titlul „Argumentul Eutaxiologic" din cadrul colii de vară ș Religie, Ştiinţă, Filosofie, care a avut loc in Septembrie 2012 la Facultatea de Filosofie a Universităţii din Bucure ti, organizatș ă de profesorul Marin Bălan. Care este structura logică a acestui argument? Argumentul lui Paley, a a-numitul argumentș teleologic, ar putea fi reconstruit în mod adecvat după cum urmează: P1. Lumea fizică pare a fi făcută după un plan, cu un scop, a a cum sunt produse i artefactele.ș ș P2. Artefactele sunt create de fiin e inteligente.ț C1. Astfel, lumea fizică pare a fi creată de o fiin ă inteligentă.ț C2. Astfel, probabil, Dumnezeu există. Avem de a face aici, după cum se poate observa, cu un argument prin analogie. Esen a acestuiț argument stă în faptul că proprietatea de a fi creată de o fiin ă inteligentă este atribuită lumii fizice peț baza atribuirii aceleia i proprietă i artefactelor i a asemănării dintre acestea i lumea fizică, asemănareș ț ș ș care este justificată de atribuirea proprietă ii de a fi facută după un plan atât lumii fizice cât iț ș artefactelor. Dar o altă variantă de reconstruire a argumentului teleologic este următoarea: P1. Lumea fizică pare a fi făcută după un plan, cu un scop. P2. Dacă Dumnezeu ar exista, atunci lumea fizică ar fi făcută după un plan, cu un scop. C. Astfel, probabil, Dumnezeu există. Această variantă ia forma unei inferen e la cea mai bună explica ie. Esen a acestei inferen e stăț ț ț ț în faptul că existen a lui Dumnezeu este propusă ca ipoteză care explică în modul cel mai satisfăcătorț cu putin ă proprietatea observabilă a lumii fizice de a fi facută după un plan, cu un scop. Cititorul atentț i-a dat seama deja că nici una din aceste două variante nu pare, însă, să redea cu precizie ra ionamentulș ț lui Cicero, de i fiecare dintre ele pare potrivită ca reconstituire a ra ionamentului lui Toma ori Paley.ș ț Într-adevăr, este evident că în vreme ce cei din urmă invocă atribuirea proprietă ii de a fi facută cu unț scop atât lumii fizice cât i artefactelor, Cicero nu face asta. În alt pasaj din acela i tratat, el pare aș ș sublinia i mai clar ordinea sau regularitatea ca proprietate observabilă ce este atribuită lumii fizice iș ș artefactelor: „Când cineva intră într-o casă, o coală sau institu ie publică i observă regularitate iș ț ș ș sistem în tot ceea ce se întâmplă, nu poate crede că aceste lucruri apar fără o cauză, ci realizează că cineva conduce i controlează. Mai abitir, de aceea, când cineva observă mi cările vaste i fazeleș ș ș corpurilor cere ti, procesele ordonate ale unei mul imi de mase enorme de materie ... este condus cătreș ț concluzia că aceste mi cări uria e sunt controlate de o minte." ș ș (Cicero 45 î.H., pp. 137-139) Aceea i proprietate a ordinii este cea pe care Newton, în tratatul său de optică de la începutulș secolului 18, o atribuie lumii fizice considerând că este suficientă pentru a indica existen a luiț Dumnezeu: „Cum se face că soarele i planetele gravitează unele către celelalte fără materie densă întreș ele? ... De unde toată ordinea i frumuse ea pe care le vedem în lume? ... Ce împiedică stelele să cadăș ț unele peste altele? ... Odată ce aceste lucruri sunt corect dezvăluite, nu apare din fenomene faptul că există o fiin ă vie, incorporeală, inteligentă, omniprezentă, care în spa iul infinit ... percepe lucrurileț ț însele în mod complet, i le în elege pe de-a-ntregul deoarece îi sunt prezente în mod nemijlocit?"ș ț (Newton 1704, Q28) Acest argument, a a-numitul argument ș eutaxiologic, ar putea fi reconstruit în mod adecvat după cum urmează: P1. Lumea fizică pare a avea o ordine, întocmai ca i artefactele.ș P2. Artefactele sunt create de fiin e inteligente.ț C1. Astfel, lumea fizică pare a fi creată de o fiin ă inteligentă.ț C2. Astfel, probabil, Dumnezeu există. Esen a acestui argument stă în faptul că proprietatea de a fi creată de o fiin ă inteligentă esteț ț atribuită lumii fizice pe baza atribuirii aceleia i proprietă i artefactelor i a asemănării dintre acestea iș ț ș ș lumea fizică, asemănare care este justificată de atribuirea proprietă ii de a avea o ordine atât lumiiț fizice cât i artefactelor. Dar pe lângă formularea lui ca un argument prin analogie, argumentulș eutaxiologic poate fi prezentat i el ca o inferen ă la cea mai bună explica ie. Esen a acestei inferen eș ț ț ț ț stă în faptul că existen a lui Dumnezeu este propusă ca ipoteză care explică în modul cel maiț satisfăcător cu putin ă proprietatea observabilă a lumii fizice de a avea o ordine:ț P1. Lumea fizică pare a avea o ordine. P2. Dacă Dumnezeu ar exista, atunci lumea fizică ar avea o ordine. C. Astfel, probabil, Dumnezeu există. Există asemănari între argumentul teleologic i cel eutaxiologic, puse foarte clar în eviden ă deș ț reconstruc iile de mai sus. Din punct de vedere logic, ambele argumente au ț caracter inductiv. Cu alte cuvinte, nici unul dintre ele nu exclude posibilitatea ca premisele sa fie adevărate i concluzia falsă.ș Din punct de vedere epistemologic, ambele argumente au caracter a posteriori. Cu alte cuvinte, cel pu in una dintre premisele lor este bazată pe experien a noastră senzorială, care justifică atribuirea uneiț ț proprietă i observabile artefactelor i lumii fizice. De asemenea, ambele argumente au pț ș utere mare de convingere. Într-adevăr, cine ar putea nega că ordinea lumii fizice nu poate fi o simplă coinciden ă?ț Între cele două argumente există i diferen e, puse la fel de clar în eviden ă de reconstruc iile deș ț ț ț mai sus. Pare a fi evident că ordinea lumii fizice poate fi apreciată fără a considera vreun scop ori plan în conformitate cu care aceasta ar fi fost creată. Ordinea ceasului lui Paley poate fi apreciată fără a-i cunoa te scopul. ș Avantajul argumentului eutaxiologic constă în parte în eliminarea unei probleme majore întâmpinată de cel teleologic (confuzia dintre scop i ș func ieț ), precum i în evitarea unei ș critici importante, bazate pe teoria evolu iei naturale ț a lui Darwin. Lăsăm cititorului plăcerea de a descoperi singur motivele pentru care acestea constituie un avantaj. În continuare, vom începe să analizăm conceptual argumentul eutaxiologic reconstruit ca o inferen ă la cea mai bună explica ie, argument considerat de Robert Boyle ț ț în lucrarea sa Disquisitions about Final Causes ca unul "pe care experien a tuturor veacurilor îl arată a fi cel mai de succes în aț stabili, printre filozofi, venera ia i credin a în Dumnezeu." ț ș ț (citat în Shanahan 2003, p. 189) Este firesc ca, atunci când inten ia noastră este să respingem un argument, să ne îndreptăm aten ia asupra aceleiț ț reconstruc ii a lui care este considerată de cei mai mul i a avea cel mai mare succes.ț ț Pentru a clarifica conceptual argumentul eutaxiologic, propunem aici unele întrebări, la care vom încerca să răspundem în cele de mai jos. Întrebările sunt următoarele: Putem observa altceva în afară de o lume fizică ordonată? Cu alte cuvinte, este posibil să observăm o lume fizică haotică? Ce înseamnă că lumea fizică este ordonată? Ce tip de ordine poate avea lumea fizică? Este acest tip de ordine suficient pentru a sugera o fiin ă ordonatoare? Există explica ii alternative ale ț ț acestei ordini? Să le luăm pe rând. Pentru a vedea dacă este posibil să observăm o lume fizică haotică, vă propun o variantă simplificată a unui experiment mental des întâlnit în literatura dedicată acestui subiect. Să ne imaginăm un dispozitiv care are abilitatea de a extrage căr i de joc din cinci pachete diferite, în acela i timp, i oț ș ș persoană care poate porni acest dispozitiv spunându-ne: „Dacă sunt extrase cinci dame de inimă ro ie,ș ve i supravie ui. Oricare altă extragere determină simultan moartea tuturor!" Să ne imaginăm înț ț continuare că dispozitivul este pornit, i că el extrage ... cinci dame de inimă ro ie! Persoana care aș ș pornit dispozitivul ne spune apoi că a fost doar o întâmplare, i că nu ar trebui sa ni se pară nimicș extraordinar aici, adică ceva ce ar avea nevoie de o explica ie, fiindcă dacă ar fi fost extrase alte căr i,ț ț noi nu am mai fi fost aici să le putem vedea. Prin analogie, desigur, ideea este că ordinea lumii fizice nu este surprinzătoare, nu are nevoie de nici o explica ie, deoarece dacă lumea ar fi fost lipsită de ordine, adică haotică, noi nu am mai fi fostț aici să o putem observa. Totu i, reac ia noastră firească este, fără îndoială, una de u urare. Ni se pareș ț ș extraordinar că dispozitivul a extras acele căr i anume, i dorim o explica ie. Filozoful britanic Richardț ș ț Swinburne subliniază exact acest lucru: "Faptul că această ordine anume este o condi ie necesarăț pentru ca ceea ce este extras să poată fi perceput nu face ceea ce este perceput mai pu in extraordinar iț ș mai pu in demn de o explica ie." ț ț (Swinburne 2004, p. 157) Pare într-adevăr complet nerezonabil să credem că o extragere foarte improbabilă se datorează numai întâmplării. Vom reveni la această observa ie la sfâr itul lucrării.ț ș Pentru a deslu i tipul de ordine pe care o poate avea lumea fizică, să introducem ș câteva distincţii elementare. În special, este util să distingem între ordine universală i ș ordine regională, între ordine temporală iș ordine spa ială, ț i să remarcăm că ordinea ș care pare a fi invocată în argumentul eutaxiologic este una universală i temporală, deoarece este o ordine nomologică, adică determinată deș legile naturii (a a cum sunt ele descrise în ș cosmologie, fizică, etc.). Această idee este subliniată de geologul britanic Lewis Ezra Hicks, care în lucrarea sa A critique of design-arguments, publicată în 1883, a introdus termenul de eutaxiologie: "Domnia legii este doar un alt nume pentru ordinea naturii. Legea fizică este numai o formulă pentru mi carea ș ordonată a for ei fizice. Însă ordinea i metoda, ca iț ș ș ac inea i interac iunea armonioasă a for elor fizice, sunt semne ale inteligen ei, i ele demonstreazăț ș ț ț ț ș faptul că universul are un autor divin." (Hicks 1883, p. 18) Aceea i idee, după care existen a unei fiin e divine inteligente este indicată de ordinea lumiiș ț ț fizice dată de legile naturii, este împărtă ită de Einstein în ș Mein Weltbild: „Sentimentul religios al omului de tiin ă ia forma unei uimiri ecstatice fa ă de armonia legii naturale, care dezvăluie oș ț ț inteligen ă de o asemenea superioritate încât toată gândirea i ac iunea sistematică a fiin elor umaneț ș ț ț este, prin compara ie, o reflec ie total neînsemnată. Acest sentiment este principiul călăuzitor al vie ii iț ț ț ș muncii sale, în măsura în care reu e te să reziste înlăn uirii dorin ei egoiste. Este, fără îndoială, foarteș ș ț ț asemănător sentimentului care a posedat geniile religioase ale tuturor veacurilor." (Einstein 1934, p. 43) Hermann Weyl, alt fizician i matematician german, coleg cu Einstein, scrie ceva asemănător înș lucrarea sa The Open World: "Cum se manifestă divinul în natură? ... Faptul că natura este supusă unor legi matematice este revela ia ra iunii divine. ... Lumea nu este un haos, ci un ț ț cosmos ordonat armonios de legi matematice inviolabile. ... Pe lungul drum al experien ei, în toate veacurile, aceastăț credin ă [în ordinea lumii i în Dumnezeu ca cel ce o pune în ordine] a găsit întotdeauna noi iț ș ș surprinzătoare puncte de sprijin par ial în fizică." ț (Weyl 1932, p. 41) Mai recent, fizicianul american Paul Davies, remarca următoarele: "Oamenii cred, fără a se gândi prea mult, că lumea fizică este ordonată i inteligibilă. Ordinea fundamentală în natură – legileș fizicii – este pur i simplu acceptată ca dată, ca un fapt elementar. Nimeni nu întreabă de unde vinș legile – cel pu in nu printre oameni politico i. Totu i, chiar i cei mai atei oameni de tiin ă acceptă, caț ș ș ș ș ț pe un act de credin ă, existen a unei ordini în natură bazată pe lege, care ne este comprehensibilă celț ț pu in în parte. Astfel, putem face tiin ă numai dacă adoptăm o viziune asupra lumii esen ial teologică."ț ș ț ț (Davies 2003, p. 148) Întrebarea care ar trebui pusă aici este: Care legi ale fizicii determină ordinea lumii fizice? Tot Davies notează un fapt evident: "Legi selectate la întâmplare conduc aproape inevitabil la haos absolut ori la o lume de o simplitate plictisitoare în care nu se întamplă nimic." (Davies 2003, p. 152) Fizica are, după cum bine se tie, lș egi fenomenale (precum legea lui Boyle, ori legile termodinamicii) iș legi fundamentale (precum legile mecanicii cuantice, ori legile relativită ii generale). Pe de o parte, esteț intuitiv să credem că ordinea lumii fizice invocată în argumentul eutaxiologic este una determinată de legile fundamentale. Asta pentru că, după cum remarcă Swinburne, "Haosul total la nivel fundamental va conduce în mod clar la haos la orice alt nivel." (Swinburne 2004, p. 159) Pe de altă parte, legile fenomenale par să indice altceva decât faptul că lumea fizică are o ordine. Cre terea entropiei unuiș sistem fizic, postulată de legea a doua a termodinamicii, poate fi în eleasă mai degrabă ca o cre tere aț ș dezordinii. Să remarcăm, totu i, că i un astfel de sistem, care manifestă o cre tere a acestui tip deș ș ș dezordinie, are o ordine nomologică dată chiar de legea a doua a termodinamicii! O altă întrebare importantă este una cu privire la legile fizicii: există ele în lumea fizică ori doar în mintea noastră? "Legile fizicii," scrie acela i Davies, „ș există cu adevărat în lumea fizică, iar sarcina omului de tiin ă este să le descopere, nu să le inventeze. Este adevărat că, la orice moment, legile peș ț care le găsim în manuale sunt provizorii i aproximative, dar ele reflectă, de i numai în mod imperfect,ș ș o ordine ce există cu adevărat în lumea fizică. ... Legile naturii sunt scrise într-un fel de cod cosmic, iar sarcina omului de tiin ă este să spargă codul i să dezvăluie mesajul – al naturii, al lui Dumnezeu,ș ț ș alege i ce vre i, dar nu al nostru. Este extraordinar că fiin ele umane au dezvoltat un talent fantasticț ț ț pentru spargerea codului." (Davies 2003, p. 149) Lucrurile, însă, nu sunt atât de simple. Ele nu sunt simple, deoarece nu putem ignora antirealismul tiin ific, ș ț prin care în elegem orientări de tipulț instrumentalismului, constructivismului social, etc. Acestea consideră că acest cod cosmic este inventat, nu descoperit, i că aș a se explicăș succesul nostru în spargerea lui, în primul rând. Desigur, o problemă majoră a acestei idei este implica ia imediată ț că, de exemplu, înainte de mecanica cuantică, lumea subatomică ( i prin urmare iș ș cea supraatomică) era complet haotică! Totu i, pare corect să spunem că argumentul eutaxiologicș consonează cu o orientare de tipul realismului tiin ific, pș ț recum cea exprimată de Davies. Înainte de a vedea dacă legile fizicii sunt suficiente pentru a demonstra existen a lui Dumnezeu,ț ar trebui să reflectăm i la natura legilor fizicii. Ce sunt legile fizicii? Există diferite abordări ale acesteiș întrebări în filosofia tiin ei. De pildă, se poate crede, pe urmele lui David Hume, i ale altor filozofiș ț ș contemporani de orientare humeană, că legile exprimă simple regularită i, de tipul următor: „Dacăț această bucată de cupru este încălzită, atunci se dilată." O problemă importantă cu această orientare este produsă de enun urile contrafactuale („Dacă această bucată de cupru ar fi fost încălzită, atunci s-arț fi dilatat."), enun uri careț nu ar putea avea valoare de adevăr, ceea ce pare complet contraintuitiv. Ori se poate, dimpotrivă, crede că legile exprimă o necesitate fizică, i anume fie o legătură necesarăș între universalii (cupru, temperatură, volum), fie o legătură necesară bazată pe dispozi iile obiectelor fiziceț (dispozi ia unei bucă i de cupru de a se dilata la încălzire)ț ț . După cum vom vedea mai jos, fiecare dintre aceste puncte de vedere duce la analize diferite ale argumentului eutaxiologic. În sfâr it, am ajuns la întrebarea finală din lucrarea aceasta. Sș unt legile fizicii suficiente pentru a demonstra existen a lui Dumnezeu? ț Cu alte cuvinte, există explica ii alternative ale ordinii lumii fizice,ț cum ar fi întâmplarea, ori un mecanism lipsit de inteligen ă? ț Reflectând asupra argumentului eutaxiologic, filozoful american J. L. Mackie observa: „Ca argument empiric, [acest argument] are nevoie nu doar de premisa că anumite obiecte pe care nu le-au făcut oamenii au un tip de ordine care este găsită i în artefacte; are nevoie i de premisa că o astfel de ordine ș ș nu este găsită unde nu există un creator." (citat in O'Connor 2003, 77) Să considerăm, în încheiere, argumentul eutaxiologic prezentat de Swinburne in lucrarea citată, care tocmai asta face, adică adaugă premisa indicată de Mackie (P3): P1. Legile naturii trebuie să fie atât de simple încât să ne permită să facem predic ii de succes.ț P2. Dacă Dumnezeu ar exista, atunci legile naturii ar fi atât de simple încât să ne permită să facem predic ii de succes.ț P3. Nici întâmplarea, nici vreun mecanism fără inteligen ă, nu ar putea produce asemenea legiț . C. Astfel, probabil, Dumnezeu există. Cum în elegem ț acest argument? Câteva distinc ii ț standard ne vin iară i în ajutor. Să numimș probabilitate posterioară, notată cu Pr(H|O), probabilitatea ipotezei H dată fiind observa ia Oț ; probabilitate anterioară, notată cu Pr(H), probabilitatea ipotezei H înainte de a lua observa ia O inț considerare; i pș robabilitate eviden ială, ț notată cu Pr(O|H), probabilitatea observa iei O dată fiindț ipoteza H. Aceste trei tipuri de probabilită i sunt legate în faimoasa teoremă a lui ț Bayes: Pr(H|O) = Pr(O|H) • Pr(H)/Pr(O) Luând aceste lucruri în considerare, ob inem trei variante de în elegere a argumentului luiț ț Swinburne. Varianta 1 spune că Pr(T) > Pr(A), unde T este ipoteza teistă i A cea ateistă. Varianta 2ș spune că Pr(O|T) • Pr(T) > Pr(O|A) • Pr(A), deoarece Pr(T|O) > Pr(A|O) i deci, conform teoremei luiș Bayes, Pr(T|O) > Pr(A|O) <=> Pr(O|T) • Pr(T) > Pr(O|A) • Pr(A). În sfâr it varianta 3 spune ș Pr(O|T) > Pr(O|A). Este clar că primele două variante sunt nesatisfăcătoare, deoarece nu exită nici o măsură obiectivă pentru determinarea probabilită ilor anterioare Pr(T) i Pr(A), care apar în aceste variante.ț ș Teistul va fi întotdeauna în dezacord cu ateistul cu privire la aceste probabilită i. În schimb, înț conformitate cu analiza de mai sus, privitoare la natura legilor fizicii, putem distinge trei cazuri ale variantei 3: a) Pr(L1|T) > Pr(L1|A), unde L1 este observa ia ordinii lumii fizice dată de ț legile fizicii, care sunt luate drept expresii ale unor simple regularită i.ț b) Pr(L2|T) > Pr(L2|A), unde L2 este observa ia ordinii lumii fizice dată de ț legile fizicii, care sunt luate drept expresii ale unor legături între universalii. c) Pr(L3|T) > Pr(L3|A), unde L3 este observa ia ordinii lumii fizice dată de ț legile fizicii, care sunt luate drept expresii ale unor regularită i bazate pe dispozi ii.ț ț Din nefericire pentru apărătorul argumentului eutaxiologic, nici unul dintre aceste trei cazuri ale variantei 3 nu este convingător. Motivul pentru aceasta este că, din câte ne dăm noi seama, nu există nici o justificare pentru rela iile între probabilită ile eviden iale descrise în aceste cazuri. Lăsăm oț ț ț analiză mai atentă a acestor rela ii în seama cititorului. De asemenea, în ț loc de concluzie, îi este recomandată cititorului următoarea problemă. Am remarcat mai sus, în răspunsul la prima întrebare referitoare la argumentul eutaxiologic, că pare complet nerezonabil să credem că o extragere foarte improbabilă (a unei serii de cinci dame de inimă ro ie, de pildă) ș se datorează numai întâmplării. Folosind distinc ia între diferitele tipuri de probabilită i pe care ț ț abia le-am enumerat, problema este dacă poate fi respins acest răspuns, adică dacă se poate arăta că nu este deloc nerezonabil să credem că o extragere foarte improbabilă se datorează numai întâmplării. Bibliografie: Cicero, M.T. (45 î.H.) De Natura Deorum, trad. în engleza de H. Rackham, Harvard University Press, 1933. Online: http://archive.org/details/denaturadeorumac00ciceuoft D'Aquino, T. (1265-1274) Summa Theologica, trad. în engleza, online: http://www.newadvent.org/summa/index.html Davies, P (2003) „The appearance of design in physics and cosmology" in God and Design. The Teleological Argument and Modern Science, ed. de N. A. Manson, Routledge, 147-154. Einstein, A. (1934) „The Religious Spirit of Science" in Ideas and Opinions, Crown Publishers, 1954, pp. 43-44., trad. engleza din Mein Weltbild. Hicks, L.E. (1883) A critique of design-arguments, New York. Online: http://archive.org/stream/critiqueofdesign00hick# Newton, I. (1704) Opticks. Online: http://archive.org/details/opticksoratreati33504gut O'Connor, R. (2003) „The design inference: old wine in new wineskins" in in God and Design. The Teleological Argument and Modern Science, ed. de N. A. Manson, Routledge, 65-87. Paley, W. (1802) Natural Theology, London. Online: http://archive.org/details/paleysnaturalthe01pale Shanahan, T. (2003) "Teleological Reasoning in Boyle's Disquisition about Final Causes" in Robert Boyle Reconsidered, ed. de M. Hunter, Cambridge University Press, 177-192. Swinburne, R. (2004) The Existence of God, Clarendon Press, Oxford, ed. a 2-a. Weyl, H. (1932) The Open World, republicata in Mind and Nature, ed. de P. Pesic, Princeton University Press.