Indledning Jakob Leth Fink og Kristian Larsen Platon: Vaerk og virkning	er	en	ledsager	til	Platon: Samlede vaerker i ny oversaettelse.	Bogens	mål	som	ledsager	er	at	følge	den nysgerrige	laeser	på	vej	igennem	platons	vaerk	og	dets	virkning gennem	store	dele	af	den	europaeiske	historie.	Hermed	menes ikke,	at	laeseren	skal	gives	en	anvisning	på,	hvorledes	man	finder	den	korrekte	vej	igennem,	eller	ind	i,	platons	vaerk.	Derimod	skal	laeseren	hjaelpes	med	at	finde	vej	frem	til	steder	i	platons	vaerk,	som	han	eller	hun	ønsker	at	undersøge	naermere.	Vi håber,	at	bogen	også	vil	pirre	laeserens	nysgerrighed	og	vaekke lysten	til	at	opsøge	steder	i	platons	vaerk,	der	måske	ellers	ikke var	blevet	udforsket.	Bogen	er	dermed	først	og	fremmest	taenkt som	en	ledsager	for	den	laeser,	der	har	købt	et	eller	flere	bind	af den	nye	danske	oversaettelse	og	netop	er	begyndt	at	fatte	interesse	for	platon. Men	hvorfor	overhovedet	en	ledsager?	Én	begrundelse	er, at	platons	vaerk	tager	laengere	tid	at	komme	rigtigt	ind	i	end	de fleste	andre	filosofiske	vaerker.	Det	skyldes	to	forhold:	på	den ene side bredden af de filosofiske spørgsmål, der behandles i	platons	dialoger,	på	den	anden	side	de	vanskeligheder,	der knytter	sig	til	at fortolke	vaerkernes	dialogiske	karakter.	Det fortjener	en	naermere	uddybning. For	det	første	spaender	platons	dialoger	emnemaessigt	saerdeles	vidt:	traditionelle	filosofiske	spørgsmål	af	aestetisk,	politisk,	etisk	og	metafysisk	art	behandles	alle	indgående	i	dialogerne,	og	det	ofte	i	konstellationer,	der	kan	virke	overraskende, og	ofte	ud	fra	perspektiver,	der	kan	komme	bag	på	en	nutidig laeser. politiske og etiske spørgsmål diskuteres i relation til 23_PLATON_BDVII_1k.indd 13 26/12/15 16.11 14 spørgsmål	om,	hvorledes	opdragelse	og	lovgivningen	påvirker dyd,	altså	menneskelig	fuldkommenhed	eller	moralsk	indstilling,	spørgsmål	om	digtning,	kunst	og	håndvaerksmaessig	kundskab	ses	som	intimt	knyttet	til	spørgsmål	om	dyd	og	lovgivning, digtning	diskuteres	i	relation	til	spørgsmål	om	det	rette	forhold til	guderne,	og	metafysiske	og	erkendelsesteoretiske	spørgsmål behandles	ofte	som	to	sider	af	samme	sag	og	som	intimt	forbundne	med	spørgsmål	om,	hvorledes	vi	bør	leve	vores	liv	for at	blive	lykkelige.	I	tillaeg	finder	vi	et	vaeld	af	diskussioner	med –	og	af	–	platons	og	Sokrates'	samtidige,	sofisterne,	samt	'de gamle',	altså	de	graeske	filosoffer,	der	gik	forud	for	disse. For	det	andet	er	platons	vaerker	kendetegnet	ved	det	forhold,	at	alle	de	naevnte	spørgsmål	og	diskussioner	indflettes	i fiktive,	kunstnerisk	gennemtaenkte	samtaler.	platons	vaerk	er dialoger,	og	de	udspiller	sig	alle	mellem	dialogpartnere	(ofte genkendelige historiske personer), der er udstyret med forskellige	karaktertraek	og	bestemte	holdninger.1	Vi	finder	opblaeste	og	selvretfaerdige	personer	som	Hippias,	småkomiske som sokratestilbederen apollodoros, dovne og nydelsessyge som	philebos,	hidsige	og	argumenterende	som	thrasymachos, gådefulde	som	den	fremmede	gaest	fra	Elea,	og	drilsk	spottende og høfligt interesserede, som Sokrates. Endvidere finder dialogerne	sted	i	konkrete	situationer,	eller	til	bestemte	tider, hvilke	ofte	påvirker	betydningen	af	det,	der	siges:	En	raekke dialoger	foregår	kort	før	Sokrates	henrettes	af	athenerne,	hvilket	har	betydning	for	at	forstå	dialogernes	argumentative	dramatik, andre udspiller sig kort før afgørende vendepunkter i	Den	peloponnesiske	Krig,	mellem	individer,	der	har	haft	betydning	for	krigens	gang,	hvilket	kaster	et	saerligt	lys	over	dialogparternes	synspunkter. I	platons	vaerk	får	hele	den	graeske	tilvaerelse,	som	den	udspillede	sig	i	athen	i	slutningen	af	5.	og	starten	af	4.	årh.	f.Kr., dermed	lov	til	at	betraede	scenen,	ivrigt	diskuterende	alle	de ting,	der	har	optaget	graekerne	i	deres	hverdag.	Disse	ting	inte1. For naermere oplysninger om dialogpersonerne i Platons vaerker henvises til Nails, The People of Plato: A Prosopography of Plato and Other Socratics (Indianapolis, 2002). indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 14 26/12/15 16.11 15 resser	uden	tvivl	også	mange	nutidige	laesere,	men	for	en	sådan laeser	er	det	ikke	altid	let	at	forstå	måden,	de	diskuteres	på	hos platon.	Derfor	denne	ledsager. at	hjaelpe	laeseren	til	en	bedre	forståelse	af	platon	er	dog ikke	bogens	eneste	mål.	I	tillaeg	har	den	til	hensigt	at	give	laeseren en indføring i platonfortolkningen, navnligt i den lange tradition	for	platonfortolkning,	der	har	udfoldet	sig	i	løbet	af	de sidste	2400	år,	som	i	mange	henseender	må	ses	som	en	central del	af	selve	filosofiens	historie.	Disse	to	målsaetninger,	at	hjaelpe	laeseren	ind	i	platons	vaerk	såvel	som	i	hans	virkningshistorie,	har	vaeret	bestemmende	for	bogens	form. Forholdet	til	den	nye	platonoversaettelse Som	ledsager	til	Platon: Samlede vaerker i ny oversaettelse benytter	bogen	her	sig	naturligvis	af	den	nye	oversaettelse.	Imidlertid er enhver oversaettelse altid forbundet med fortolkning og	oversaettelsesmaessige	valg.	De	enkelte	forfattere	er	derfor blevet	bedt	om	at	følge	den	nye	oversaettelse	medmindre	der	er en	grund	til	at	oversaette	selv.	når	nogle	forfattere	på	enkelte punkter	har	valgt	at	afvige	fra	den	nye	oversaettelse	skyldes	det navnlig,	at	en	raekke	graeske	ord	for	det	første	vanskeligt	lader sig	oversaette	til	dansk,	for	det	andet	er	centrale	for	den	filosofiske	fortolkning	af	platon,	således	at	måden,	de	oversaettes	på, afhaenger	af	fortolkningen	af	platon. på	ét	punkt	er	dette	saerlig	tydeligt.	platon	bruger	to	graeske ord,	eidos	og	idea,	for	det	der	traditionelt	på	dansk	kaldes	'idé'. I den nye oversaettelse gengives begge ord med det danske 'form'.	Det	ser	ikke	ud	til,	at	platon	skelner	meget	klart	mellem eidos	og	idea	(selvom	det,	ligesom	det	meste	andet	hvad	platon angår,	er	omstridt).	Vi	vil	nedenfor	komme	naermere	ind	på, hvad	disse	ord	betyder	hos	platon.	Her	skal	bare	understreges, at	vi	har	ladet	det	vaere	op	til	de	enkelte	forfattere,	om	de	bruger	det	danske	'form'	eller	'idé'.	afvigelser	fra	den	nye	oversaettelse	er	i	alle	tilfaeldet	angivet. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 15 26/12/15 16.11 16 Bogens	opbygning lad	os	begynde	med	at	skitsere	bogens	opbygning.	Bogen	har tre dele. Første del indledes med to kapitler, der behandler platons	athen,	herunder	athenernes	henrettelse	af	Sokrates, hovedskikkelsen	i	platons	dialogvaerk.	Derpå	følger	anden	del med	11	kapitler,	der	har	platons	vaerk	som	omdrejningspunkt, enten	ved	at	tage	en	eller	flere	dialoger	op	til	behandling,	eller ved	at	behandle	en	bestemt	tematik	eller	et	bestemt	problemkompleks	hos	platon.	til	sidst	følger	bogens	tredje	del	med 14	kapitler,	der	sporer	platons	virkningshistorie,	naermere	be	stemt hans betydning for en raekke filosoffer eller epoker i filosofiens	historie.	lad	os	nu	se	naermere	på	raekkefølgen	af kapitlerne	i	bogens	to	hoveddele. Hvad	angår	den	del,	der	handler	om	platons	vaerk,	har	vi valgt	at	lade	raekkefølgen	af	dialogerne	i	den	nye	danske	oversaettelse	vaere	styrende.	Inden	for	platonforskningen	er	det	et omstridt	spørgsmål,	hvorledes	platons	egne	vaerker	bør	inddeles.2	Som	følge	af	de	problemer,	der	knytter	sig	til	et	hvilket	som helst forsøg	på	at inddele	platons	dialoger	kronologisk	eller tematisk,	har	den	nye	danske	oversaettelse	valgt	at	lade	thrasyllos' gamle opdeling af dialogerne (i ni tetralogier, dvs. ni grupper	af	hver	fire	dialoger)	vaere	bestemmende	for	dialogernes	raekkefølge.	Vi	har	valgt,	såvidt	muligt,	at	indordne	kapitlerne	om	platons	vaerk	efter	samme	princip,	således	at	raekkefølgen	af	kapitlerne	bestemmes	af,	hvilke	dialoger	de	behandler.	De	kapitler	der	behandler	dialoger	fra	thrasyllos'	første tetralogi	(fx	Sokrates' Forsvarstale	og	Phaidon)	kommer	først, mens	kapitler,	der	behandler	dialoger fra	senere tetralogier, følger	i	thrasyllos'	raekkefølge.	I	praksis	har	det	dog	ikke	altid vaeret let	at følge	denne	inddeling,	da	flere	af	kapitlerne	behandler	flere	dialoger	fra	forskellige	tetralogier.	Denne	måde	at ordne	dialogerne	på	kan	måske	virke	fremmed	for	nogle	laesere, fordi	mange	vil	vaere	vant	til	at	forstå	dialogerne	i	den	raekke2. Som man kan laese mere om i Mejer og Tortzen, 'Indledning', PSV 1, 18-22. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 16 26/12/15 16.11 17 følge,	som	den	kronologiske	forskning	opstillede	i	det	20.	århundrede. Men denne mulige fremmedgørelse er faktisk en pointe,	i	og	med	at	inddelingen	og	raekkefølgen	af	platons	dialoger	netop	er	et	fortolkningsspørgsmål	og	har	vaeret	det	både i antikken (taenk fx på den platoniske filosof Albinos), under renaessancen (taenk på Ficino) og i det 20. århundrede.3	I	tillaeg	kan den	måske	uvante	raekkefølge	få	laeseren	til	se	andre	forbindelseslinjer mellem platons dialoger end dem, den formodede kronologiske	raekkefølge	har	vaennet	mange	laesere	til	at	tage for	givet. Hvad	angår	bogens	tredje	del	er	raekkefølgen	af	kapitlerne ganske	ukompliceret,	idet	den	er	kronologisk,	således	at	der begyndes	med	aristoteles,	den	første	platonfortolker,	og	afsluttes	med	receptionen	af	platon i	det	20.	århundrede, i	HansGeorg Gadamers	vaerk,	i	den	moderne	dydsetik	og	i	den	moderne	gymnasieskole. stil	og	indhold Forfatterne	til	bogens	27	kapitler	er	alle	akademikere,	der	arbejder med platon eller med platonismens historie, forstået bredt.	Som	følge	af	at	bogen	henvender	sig	til	den	alment	interesserede	laeser,	har	vi	bedt	forfatterne	såvidt	muligt	at	skrive med	denne	laeser	for	øje.	Bogen	er	således	at	forstå	som	formidling af humanistisk forskning til den alment interesserede laeser.	De	emner	der	tages	op	til	behandling,	straekker	sig	imidlertid	ganske	vidt:	nogle	er	mere	lettilgaengelige	end	andre,	og det	har	naturligt	nok	medført,	at	der	er	forskel	på	de	enkelte kapitlers	stil	og	kompleksitet. Vi	har	tilstraebt	at	få	daekket	så	meget	af	platons	vaerk	og virkning	som	muligt.	Men	samtidig	har	det	vaeret	vigtigt	for	os, at	de	enkelte	kapitler	afspejler	de	enkelte	forfatteres	faktiske forskningsinteresse. Vi har af den grund bedt hver forfatter daekke	et	bestemt	aspekt	af	platons	vaerk	eller	virkning,	men har overladt det til forfatterne selv at bestemme, hvorledes 3. Se Alb., Prol. i PSV 6, 321-35 og om Ficinos ordning af dialogerne Leo Catanas kapitel her i bogen, kap. 20. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 17 26/12/15 16.11 18 dette	aspekt	mere	konkret	skal	daekkes.	Det	skyldes,	at	vi	ser det	som	en	styrke,	at	bogen	giver	et	facetteret	perspektiv	på platon,	snarere	end	en	samlet,	homogen	fremstilling	af	platons vaerk	og	virkning.	De	mange	perspektiver,	der	både	underbygger,	supplerer,	modsiger	og	udfordrer	hinanden,	viser	netop, hvorfor	platon	står	som	en	af	de	vigtigste	skikkelser	i	filosofiens	historie.	omend	det	uden	tvivl	er	en	overdrivelse,	at	filosofiens	historie	kan	betragtes	som	en	raekke	fodnoter	til	platon,4 er	det	naeppe	forkert	at	haevde,	at	få	filosofiske	forfatterskaber har	formået	at	inspirere	så	mange	forskellige	mennesker	på	så mange forskellige måder. Det forhold afspejles også klart i mangfoldigheden	af	tilgange	til	platon,	der	praeger	den	igangvaerende	platonforskning. Platons	dialogform Som	dialoger	adskiller	platons	vaerker	sig	fra	det,	vi	i	dag	er vant	til	at	se	som	den	mest	egnede	måde	at	formidle	filosofi	på, den	filosofiske	afhandling.	på	platons	tid	var	dette	ikke	på	samme	måde	tilfaeldet.	Der	findes	mange	forfattere	af	dialoger,	som er	inspireret	af	Sokrates.	platons	dialoger	er	bare	dem	vi	kender	bedst.5	En	filosofisk	afhandling	er	karakteriseret	ved,	at	den pågaeldende	forfatter	haevder	et	synspunkt,	som	han	eller	hun argumenterer mere eller mindre overbevisende for. Dette er	praecist	ikke	tilfaeldet	i	en	dialog	af	platon.	Der	fremsaettes masser	af	synspunkter,	og	der	argumenteres	for	dem.	Men	disse	synspunkter	kan	aldrig	uden videre	tilskrives	platon.	For	de fremsaettes	ikke	af	platon,	men	af	andre.	Endvidere	fremsaettes de	aldrig	i	et	tomrum,	men	altid	af	nogen	i	samtale	med	andre. platon	gemmer	sig	så	at	sige	bag	de	personer,	der	findes	i	hans dialoger.	at	løse	dette	problem	ved	at	haevde,	at	hovedpersonen i	dialogerne,	Sokrates	fx,	så	må	vaere	talerør	for	platon,	således at	Sokrates'	påstande	uden	videre	kan	identificeres	med	platons	opfattelser,	er	heller	ikke	et	uproblematisk	foretagende, omend	nogle	fortolkere	er	fortalere	for	sådan	en	tilgang.	pro4. Denne berømte påstand stammer fra Whitehead, Process and Reality (New York, 1978) 39. Bogen udkom første gang 1929. 5. Om de øvrige såkaldt 'mindre sokratikere' og deres dialoger kan man se mere i Sevelsted og Tortzen, 'Platon og dialoggenren', PSV 4, 7-42. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 18 26/12/15 16.11 19 blemet	er,	at	Sokrates	for	det	første	ikke	er	den	eneste	'hovedperson'	i	platons	vaerk	(fx	er	det	en	vis	eleatisk	gaest,	der	er	dialogfører	i	dialogerne	Sofisten	og	Statsmanden).	For	det	andet fremfører Sokrates sjaeldent doktriner og synspunkter som sine	egne.	I	stedet	udvikler	han	synspunkter	i	samtale	med	de andre	personer,	der	optraeder	i	en	given	dialog,	han	gør	ofte dette	med	det	formål	at	vise	en	anden	person,	at	det	synspunkt han	har,	er	uholdbart	og	Sokrates	selv	aendrer	ofte	sine	synspunkter	fra	dialog	til	dialog	og,	måske	mere	foruroligende, i løbet	af	en	og	samme	dialog.	Dermed	opstår	følgende	problem: Hvilke	doktriner,	hvilke	synspunkter,	er	Sokrates'	egne?	Kan	vi ikke identificere dem, kan det synes endnu vanskeligere at identificere	platons	synspunkter. Det	betyder	imidlertid	ikke,	at	platons	dialoger	ikke	er	filosofiske,	at	platons	filosofi	ligger	uden	for	dialogerne.	Men	det betyder,	at	den	filosofi	der	er	i	dialogerne,	først	kommer	til	live, og	dermed	først	er	at	finde,	når	vi	som	laesere	indfanges	i	dialogerne,	når	vi	begynder	at	stille	spørgsmål	til	det,	der	sker,	når vi	reagerer	på,	hvad	der	siges.	Først	ved	at	deltage	i	dialogen eller	i	dialogens	haendelser	–	hvad	enten	det	er	ved	forundring, irritation	eller	begejstring	–	bliver	dialogerne	filosofiske.	anderledes	formuleret	kan	det	filosofiske	indhold	i	en	dialog	ikke reduceres	til	en	raekke	doktriner	eller	positive	laeresaetninger, ikke	fordi	der	ikke	er	sådanne	i	dialogerne	–	der	er	masser	– men	fordi	disse	kraever	fortolkning.	En	sådan	fortolkning	forudsaetter	tillige,	at	man	tager	dialogen	i	sin	helhed	med	i	sine overvejelser.	Dette	inkluderer	også	en	bevidsthed	om	det	dramatiske	tidspunkt,	dialogen	udfolder	sig	på,	og	karakteren	af	de forskellige	dialogpartnere. Brugen	af	dialogformer	betyder	dermed,	at	platonfortolkning er ganske kraevende, og det betyder endvidere, at den uenighed,	der	hersker	om	den	rette	forståelse	af	platon	er	større,	end	det	er	tilfaeldet	med	de	fleste	andre	filosofiske	forfatterskaber. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 19 26/12/15 16.11 20 platon:	vaerk Hensigten	med	de	følgende	korte	bemaerkninger	om	en	raekke centrale	emner i	platons	filosofi	er	at	gøre	det	nemmere	for laeseren	at	orientere	sig	i	bogens	anden	del.	Da	nogle	kapitler behandler flere af disse emner, kan henvisninger til samme kapitel	forekomme	under	forskellige	overskrifter. eidos	og	idea Det	haevdes	ofte,	at	det	centrale	i	platons	filosofi	er	det,	der	på dansk	traditionelt	er	blevet	kaldt	idélaeren.	En	relativt	skematisk	fremstilling	af,	hvad	denne	laere	indebaerer,	findes	i	starten af	dialogen	Parmenides.	Her	møder	vi	en	helt	ung	Sokrates,	der i	diskussion	med	filosoffen	parmenides	og	dennes	elev	Zenon, fremfører,	hvad	der	i	hvert	fald	ligner	en	skitse	af	det,	mange ser	som	livsnerven	i	platons	filosofi,	altså	idélaeren	(128e-130a). Sokrates	indfører	den	som	en	løsning	på	en	raekke	paradokser, Zenon	har	konstrueret	for	at	bevise	rigtigheden	af	parmenides' laere	om,	at	alt	der	er,	er	ét,	og	at	det	mangfoldige	er	en	umulighed. Sokrates'	løsning	består	i	at	antage,	at	der	for	hver	ting,	eller hvert faenomen, som vi kan tale om, findes et selvstaendigt vaesen,	en	selvstaendig	eidos eller	idea,	som	det	kaldes	på	graesk. Eidos	og	idea	betyder	i	første	omgang	blot	tingenes	udseende, det,	vi	kan	se.	En	form	er	imidlertid	ikke	noget,	der	kan	ses	med legemets	øjne,	men	kun	med	fornuften,	som	platon	flere	steder beskriver	som	'sjaelens	øje'	(se	fx	Staten 517d-19c). En form forklarer nu de enkelte faenomener således, at enkeltfaenomenet	er,	hvad	det	er,	ved	at	det	deltager	–	eller	participerer,	som	det	ofte	kaldes	–	i	formen.	Som	antagelsen	fremstilles i Parmenides, skal den tilsyneladende sikre, at mens en	form, fx	selve	enheden,	aldrig	kan	haevdes	at	vaere	noget modsat	af	sig	selv,	i	dette	tilfaelde	en	mangfoldighed,	så	kan	et faenomen godt tillaegges modsatte egenskaber. Et faenomen, indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 20 26/12/15 16.11 21 der	haevdes	at	vaere	ét,	fx	et	menneske,	kan	også	siges	at	vaere en	mangfoldighed,	nemlig	af	knogler,	blod,	sanseorganer	osv., uden	at	dette	fører	til	selvmodsigelser.	lidt	mere	teknisk	formuleret	kan	man	sige,	at	hvor	formen	har	absolut	vaeren,	en vaeren der udelukker sin modsaetning, så har det konkrete enkeltfaenomen	kun	relativ	vaeren	(nemlig	i	relation	til	eller	afhaengigt	af	formen).	Formen	er,	kunne	man	sige	med	en	aristotelisk	formulering,	den	unge	Sokrates'	svar	på,	hvad	det	vaerende	er,	for	såvidt	det	er	vaerende.	I	andre	dialoger	bestemmes formerne	også	som	det	virkeligt	vaerende,	på	graesk, to ontos on. En	naermere	diskussion	af	platons	antagelse	af	former	findes i	kapitel	4	og	kapitel	6. Paideia	og	aret-e Former	er	dog	langt	fra	det	eneste,	der	står	centralt	i	platons vaerk.	Mindst	lige	så	centralt	står	spørgsmål	om	opdragelse	og dyd,	på	graesk	paideia	og	arete.	For	at	forstå	betydningen	heraf er	et	par	ord	om	de	såkaldte	sofister	nødvendige. Hvis	vi	undlader	at	tage	stilling	til	det	historiske	spørgsmål, hvem	eller	hvad	sofisterne	egentlig	var	og	stod	for,	og	i	stedet blot	tager	udgangspunkt	i	platons	fremstilling	af	sofistikken, som	ikke	er	neutral,	kan	det	let	forsimplet	haevdes,	at	en	sofist er	en	omrejsende laerer,	der tilbyder	unge	graeske	maend	almendannelse mod betaling. traditionelt blev unge maend, i hvert	fald	de	mere	velstående,	opdraget	ved	at	laere	at	laese,	at spille	musik,	og	regne,	og	de	laerte	en	raekke	digte,	fx	Homers og	Hesiods,	udenad,	ud	fra	den	idé,	at	skildringerne	af	aedle gerninger	heri	kunne	fungere	som	idealer,	de	unge	skulle	efterstraebe.	Men	en	reel	højere	form	for	uddannelse	eller	dannelse fandtes	ikke.	Det	var	dette	sofisterne	tilbød. Det	centrale	for	opdragelse	eller	dannelse,	altså	paideia	( jf. vores 'paedagogik'),	var ifølge	graesk	overbevisning	– i	hvert fald	hvis	vi	skal	tro	den	store	tale,	protagoras	holder	i	den	dialog	af	platon,	der	er	opkaldt	efter	ham	(320d-328c)	–	det	vanskeligt	oversaettelige	ord	aretē.	Målet	med	opdragelse	var	altså ikke blot at indgyde en raekke kundskaber, så som at kunne indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 21 26/12/15 16.11 22 regne	og	skrive,	men	først	og	fremmest	at	give	de	unge	arete. Aretē	haenger	sammen	med	duelighed.	naermere	bestemt	gør aretē	det,	der	besidder	aretē,	i	stand	til	at	udføre	det	arbejde, eller	den	funktion	(på	graesk	ergon),	der	er	karakteristisk	for det,	på	bedst	mulig	vis.	Man	kan	derfor	også	tale	om	både	dyrs og	tings	arete,	som	det	fremgår	af	Statens første bog (335b-c). En	knivs	arete	er	således	at	vaere	skarp,	en	hests	at	løbe	hurtigt og	et	øjes	at	kunne	se	godt.	Arete	kan	derfor	oversaettes	med dyd,	dygtighed,	'udmaerkethed',	'bedsthed'	eller	godhed.6 Sofisternes	påstand	om,	at	de	var	i	stand	til	at	opdrage	unge mennesker,	således	at	de	blev	gode	borgere	–	altså	erhvervede aretē – må også ses på baggrund af det demokrati, der blev indført	i	athen	i	det	5.	årh.	f.Kr.	Det	athenske	demokrati	var direkte,	og	enhver	borger	der	havde	en	vis	besiddelse,	kunne blande	sig	i	den	politiske	debat	(se	mere	herom	i	kapitel	1).	Det medførte	naturligt	nok,	at	evnen	til	at	tale	sin	sag	var	afgørende, såfremt man ville have gennemslagskraft i det athenske samfund.	Den	der	kan	overbevise	sine	medborgere	om,	at	hans opfattelse	af	tingene	er	den	rette,	den	der	har	ordet	i	sin	magt, er	den	der	evner	at	gøre	sig	politisk	gaeldende.	og	at	leve	et	liv hvor	man	udfolder	sig	politisk,	var,	hvis	vi	skal	tro	platon,	hvad de	fleste	mere	velstående	borgere	anså	for	det	mest	fuldendte eller	meningsfulde	liv.	Det	var	netop	evnen	til	at	gøre	sig	politisk gaeldende, de fleste sofister haevdede, at de kunne laere videre til andre. Sofisterne interesserede sig altså for etiskpolitiske spørgsmål,	for	opdragelse	og	dermed	for	dyd,	og	endelig	for	talekunst. alt	dette	er	imidlertid	også	centrale	anliggender	for	Sokrates.	og	da	Sokrates	er	den	altdominerende	figur	i	platons	dialoger,	kommer	disse	emner	også	til	at	stå	centralt	i	platons	filosofi.	når	platon	i	dialog	efter	dialog	angriber	sofisterne	–	og det	så	indaedt,	at	vi	er	vant	til	at	tage	for	givet,	at	sofisterne	er samfundsnedbrydende	relativister	–	skyldes	det	ikke	mindst,	at han	via	Sokrates	har	sagen	til	faelles	med	dem.	Det	er	vigtigt	for indledning 6. I PSV 6, 393-435, findes en oversigt over vigtige platoniske ord og begreber. For arete se s. 405-07. 23_PLATON_BDVII_1k.indd 22 26/12/15 16.11 23 ham	at	distancere	sig	og	sin	helt	Sokrates	fra	dem,	fordi	sofisterne	i	virkeligheden	står	ham	meget	naer.	En	lang	raekke	dialoger	fremstiller	derfor	Sokrates	i	diskussion	med	de	førende sofister,	hvoraf	de	største	uden	tvivl	er	protagoras	og	Gorgias. platons	diskussion	af	sofisterne,	samt	af	spørgsmålet	om	dyd	og opdragelse,	kan	der	laeses	naermere	om	i	kapitel	5,	6	og	9. I	Sokrates' Forsvarstale lader	platon	sin	Sokrates	påpege,	at han	ikke	er	som	sofisterne, fordi	han	ikke	har	nogen	positiv laere,	han	videreformidler	til	andre	(se	19a-20a).	Det	han	derimod	gør,	er	at	teste	andre	mennesker	hvad	angår	visdom	eller indsigt i, hvad dyd eller menneskelig fuldkommenhed er. Målet	er	at	få	dem,	han	diskuterer	med,	til	at	drage	omsorg	for det	vigtigste,	de	har,	deres	sjael	(se	29d-30a).	Denne	testende aktivitet,	også	kaldet	'sokratisk	elenchos',	tages	op	i	kapitel	3, hvor	der	saettes	spørgsmålstegn	ved,	om	den	sokratiske	elenchos	alene	skal	opfattes	som	en	metodisk	procedure,	som	visse indflydelsesrige	fortolkere	mener,	eller	om	den	ikke	dertil	har en	vigtig	etisk	dimension. Sokrates'	lighed	med	sofisterne	førte	i	øvrigt	til,	at	komediedigteren	aristophanes i	423	f.Kr.	producerede	og	fremførte komedien Skyerne, der fremstillede Sokrates som en farlig, samfundsnedbrydende	sofist.	Skal	vi	tro	platons	Sokrates' Forsvarstale (18d)	var	denne	komedie	en	medvirkende	faktor	i	den anklage mod Sokrates, der i 399 f.Kr. førte til, at athenerne dømte	ham	til	døden.	Hvad	der	egentlig	ligger	til	grund	for	anklagen,	har	naturligvis	vaeret	diskuteret	indgående.	I	naervaerende	bog	tager	kapitel	2	spørgsmålet	op	til	behandling	fra	et rent	historisk	synspunkt. Polis,	politeia	og	poesi omend	platon	er	kendt	for	sin	krasse	kritik	af	sofisterne,	er	det faktisk	ikke	sofisterne	som	sådan,	der	er	viet	hans	mest	intense kritik.	Som	Sokrates	siger i	dialogen	Staten	er	det forkert	at haevde,	at	sofisterne	skulle	have	en	saerligt	skadelig	effekt	på	de unge	(492a),	for	i	virkeligheden	underviser	'alle	de	personer, der	underviser	mod	betaling	...	udelukkende	...	i	de	meninger og	holdninger,	der	kommer	til	udtryk	ved	de	store	offentlige indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 23 26/12/15 16.11 24 forsamlinger.	og	det	kalder	de	visdom.'	(493a).	Med	andre	ord lukrerer	sofisterne	blot	på	de	alment	accepterede	opfattelser på	graesk	doxai	–	der	hersker	i	bysamfundet,	i	polis.	Vaerket Staten,	hvis	graeske	titel	er	politeia,	hvilket	betyder	bl.a.	forfatning,	undersøger	netop	sådanne	herskende	opfattelser	filosofisk.	Vaerket	leverer	herigennem	en	kompleks	politisk	analyse af forholdet	mellem	samfund	og individ,	ud	fra	spørgsmålet om,	hvorledes	den	gode	forfatning	for	både	sjael	og	samfund naermere skal forstås. De revolutionaere og ofte chokerende politiske	budskaber,	der	kommer	til	udtryk	i	vaerket,	har	vaeret genstand	for	heftig	diskussion	siden	aristoteles.	Statens	politiske dimension behandles i kapitel 12, mens den analyse, dialogen	giver	af	den	menneskelige	sjael,	tages	op	i	kapitel	11. I	kapitel	7	behandles	Statsmanden,	en	af	de	dialoger	der	i	tillaeg til	Staten eksplicit	er	viet	spørgsmålet	om	det	gode	samfund eller	den	gode	forfatning	og	her	laegges	vaegten	saerligt	på	platons	kritik	af	demokratiske	forfatninger. Et	aspekt	af	platons	politiske	filosofi,	der	kan	overraske	fra et	moderne	perspektiv,	er	at	platon	diskuterer	digtning	som en	aktiv	samfundsmagt,	på	linje	med	sofisterne.	I	Statens	tiende	bog	haevder	Sokrates,	at	der	findes	'en	gammel	uoverensstemmelse' mellem filosofi og digtekunst (607b-c), samt at digterne	bør	sendes	ud	af	polis,	hvis	det	ideale	samfund	overhovedet	skal	kunne	realiseres,	medmindre	digterne	skulle	kunne	komme	med	et	forsvar,	der	beviser,	at	Sokrates	tager	fejl, hvad	angår	digtekunstens	sandhedsfordrejende	karakter (se 605a-608b).	Denne	kritik	fra	tiende	bog	skal	imidlertid	suppleres	med	den	behandling	af	digtningen,	der	gives	i	tredje	bog	for at	give	et	retvisende	billede	af	digtningens	politiske,	og	filosofiske,	potentiale.	En	udførlig	behandling	af	dette	findes	i	kapitel	10. eros,	sjael	og	skønhed. Mens	man	kan	sige,	at	platon	i	Staten	behandler	spørgsmålet 'hvad er et menneske?' ud fra sammenhaengen mellem det enkelte	menneske	og	dets	samfund,	belyser	han	i	andre	diaindledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 24 26/12/15 16.11 25 loger	samme	emne	ud	fra	et	fokus	på	sjaelen	mere	snaevert,	de kraefter	der	rører	sig	i	den	menneskelige	sjael	og	de	genstande eller	forhold,	sjaelen	retter	sig	imod. I	Symposion	er	det	overordnede	tema	begaeret	eller	kaerligheden	(eros).	lidt	forsimplet	sagt	bliver	eros	et	billede	på	den menneskelige	sjael	og	sjaelens	begaer	efter	det,	den	endnu	ikke besidder,	indsigt,	visdom,	og	–	mere	alment	–	alt	hvad	mennesket	som	straebende	vaesen	forfølger	under	antagelse	af,	at	det er	godt.	Den	mere	udførlige	og	komplicerede	version	af	platons analyse	af	eros	og	skønhed	findes	behandlet	i	kapitel	8.	Det	kan vaere	godt	at	huske	på	platons	forståelse	af	eros	som	en	meget central	del	af	menneskets	psykologi	og	de	impulser	og	motivationer,	der	praeger	sjaelen.	For	man	får	nogle	gange	det	indtryk, at	platon	skulle	vaere	en	udpraeget	rationalist	(hvor	'rationalist' både	betyder	en	der	saetter	fornuften	som	det	højeste	og	en	der afviser	følelser	og	lidenskab	som	afgørende	faktorer	i	psykologisk	og	moralsk	forstand).	på	en	måde	er	det	rigtig	nok.	platon saetter	fornuften	meget	højt	og	han	viser	ofte	foragt	for	følelsernes	indvirkning	på	taenkning	og	handling.	Men	på	en	måde er	det	afgørende	forkert.	For	som	det	fremgår	af	kapitel	11,	bl.a. i	forbindelse	med	en	analyse	af	Phaidros,	har	fornuften	sine	egne,	saerlige	begaer	og	det	er	derfor	ikke	meningsfuldt	at	skelne fuldstaendigt mellem begaer og fornuft. Som det yderligere fremgår	af	kapitel	9,	ser	platon	en	intim	sammenhaeng	mellem det	skønne,	et	af	de	primaere	begaersobjekter,	og	visdom,	det filosoffen	elsker	og	begaerer	mest	af	alt. guden	og	det	guddommelige Der	er	et traek	til	ved	platons	filosofi,	som	fortjener	en	kort omtale	i	forhold	til	naervaerende	bog,	nemlig	spørgsmålet	om guden	eller	det	guddommelige.	I	flere	vaerker	diskuterer	Sokrates	sit	eget	forhold	til	guden;	i	Sokrates' Forsvarstale bestemmer	han	således	sin	filosofiske	aktivitet	som	en	art	gudstjeneste	(28e,	29d),	i	Theaitetos beskriver	han	sig	selv	som	en	jordemoder,	der	sammen	med	guden	hjaelper	unge	mennesker	med at	føde	sande	tanker	(150d),	og	i	samme	dialog	haevder	han	tilindledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 25 26/12/15 16.11 26 lige,	at	det	for	mennesket	handler	om	at	blive	så	lig	det	guddommelige	som	muligt	(176a-b),	et	motiv	der	går	igen	i	mange andre dialoger (fx Staten 500b-d og 613a-b, Lovene 716b-d, Timaios 89e-90d).	Dette	motiv	kom	til	at	danne	grundlag	for den	måde,	den	senere	tradition	forstod	platons	etik.	Man	kan laese	mere	om	det	og	dets	relation	til	Sokrates	i	kapitel	5. I	vaerkerne	Timaios og	Lovene,	hvor	det	ikke	er	Sokrates,	der fører ordet, diskuteres forholdet mellem verden, som frembragt,	og	guderne.	I	Timaios fremsaettes	den	tanke,	at	verden	er skabt	af	en	saerlig	'skabergud',	den	såkaldte	demiurg ('håndvaerker').	Det	blev	ikke	kun	bestemmende	for	den	såkaldte	nyplatoniske	laesning	af	platon,	men	også	for	middelalderens	forståelse	af	platons	natursyn.	Hvorledes	denne	'skabergud'	naermere skal	forstås,	og	hvorledes	diskussionen	i	Timaios	relaterer	sig til	diskussionen	i	Lovene,	hvor	guden	synes	at	vaere	helt	fravaerende	i	forklaringen	af	naturen	og	altet,	kan	man	laese	mere om	i	kapitel	13. platon:	virkning Det	ser	ud	til,	at	platons	tanker	allerede	mens	han	endnu	var i	live,	blev	genstand	for	diskussion,	kritik	og	fortolkning	både indefra	i	hans	egen	skole	akademiet	og	udefra.	En	raekke	temmelig	hårde	bemaerkninger	hos	platons	samtidige,	talelaereren Isokrates, fortaeller	os	noget	om	den	skarpe	konkurrence	de forskellige skoler befandt sig i. Isokrates harcelerer over de pedanterier,	vi	ville	måske	sige	det	'pindehuggeri'	(mikrologia), der	foregår	hos	dem,	der	påstår,	at	de	tilbyder	undervisning	i, hvordan	man	bliver	et	godt	menneske	(Isoc.	13.8),	hvilket	formentlig	omfatter	blandt	andre	platon	og	hans	skole.	Man	skal sikkert taenke på en raekke af de mere eller mindre subtile distinktioner	inden	for	logik	og	erkendelseslaere,	som	vi	får	et glimt af i nogle af platons dialoger (inddeling, definition, begrebsbestemmelse).	Ifølge	Isokrates	er	platon	og	hans	tilhaengere	de	egentlige	sofister,	mens	Isokrates	selv	er	filosof. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 26 26/12/15 16.11 27 Den	polemik	handler	i	virkeligheden	om,	hvem	der	har	ret	til at	definere,	hvad	filosofi	er.	og	den	kamp	vandt	platon. Men	hvad	er	så	det	centrale	ved	platons	filosofi	udover	at bestraebe	sig	på	at	finde	metoder,	anvende	korrekte	definitioner	og	klart	definerede	begreber?	Hvorfor	er	hans	taenkning	så vigtig,	at	mennesker	siden	hans	død	har	laest	og	genlaest	hans dialoger?	Selvom	nogle	af	de	svar,	der	er	givet	på	dette	spørgsmål	lige	siden	aristoteles	og	indtil	i	dag	minder	om	hinanden, er	der	mindst	en	lige	så	høj	grad	af	uenighed	mellem	de	filosoffer,	teologer,	videnskabsmaend,	kunstnere	og	andre,	der	på	den ene	eller	anden	måde	har	forholdt	sig	til	platon.	I	denne	bogs tredje	del	forsøger	vi	at	beskrive	en	raekke	vigtige	stationer inden	for	historien	om,	hvordan	platons	filosofi	og	taenkning	er blevet	forstået,	brugt	eller	kritiseret	fra	han	døde	indtil	i	dag, hvor	platon	indgår	i	undervisningen	rundt	omkring	på	landets gymnasier.	Vi	forsøger	med	andre	ord	at	vise,	hvilken	virkning platon	har	haft	på	store	dele	af	europaeisk	kultur. antik,	middelalder	og	renaessance Den	første	store	kritiker	af	platon	som	vi	kender	noget	til,	kom indefra,	fra	akademiets	egne	raekker.	aristoteles'	kritik,	saerligt af	platons former,	har	praeget	meget	store	dele	af	den	europaeiske	opfattelse	af	platons	filosofi.	Ifølge	aristoteles	skal	en platonisk	form	forklare,	hvorfor	mennesker	kan	opnå	viden	om noget	som	helst.	Vi	ser	jo,	at	der	findes	mange	ens	ting	i	verden, mennesker, traeer,	katte,	der imidlertid	aldrig	nogensinde	er helt	ens.	nogle	mennesker	er	maend,	nogle	er	kvinder,	nogle har	lyst	hår,	andre	mørkt	osv.	når	vi	alligevel	kan	vide	noget	om mennesker, som gaelder for alle mennesker, fx at vi vokser, modnes	og	dør	efter	et	ganske	regelmaessigt	mønster,	skyldes det	menneskets	form.	Dén	er	nemlig	ens	for	alle	mennesker uanset	hvor	forskellige	vi	i	øvrigt	er.	Hvis	vi	kan	erkende	den, får vi en stabil og uforanderlig viden (og det er denne type viden	vi	som	filosoffer	er	interesserede	i).	Der	er	bare,	stadig ifølge	aristoteles,	det	problem	med	en	platonisk	form,	at	den er	'adskilt'	(choriston).	Det	den	er	adskilt	fra,	er	den	sansbare indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 27 26/12/15 16.11 28 enkeltting:	Fra	dig	og	fra	mig,	fra	traeet	i	skoven	og	fra	katten, der	ligger	i	din	stol	og	spinder.	Men	hvis	det	virkelig	er	rigtigt, hvordan	kan	en	form	så	forklare	noget	om	dig	og	mig,	traeet eller	katten?	Det	svar	platon	giver	herpå,	at	hver	enkelt	ting har	del	i	formen	eller	at	formen	skal	opfattes	som	en	slags	forbillede	for	enkelttingen,	forstår	aristoteles	ikke.	Hvad	betyder det 'at have del i' en form, spørger han, og hvordan kan et forbillede	for	et	menneske	vaere	relevant	med	hensyn	til	at	forklare,	hvad	du	eller	jeg	er?	Dét	og	meget	andet	har	platon	ikke forklaret	os. Sådan lyder standardhistorien om aristoteles' kritik af platon.	Den	er	ikke	helt	forkert,	men	det	er	vaerd	at	bemaerke, at	aristoteles	aldrig	siger,	at	formerne	og	deres	funktion,	det	vi i	dag	kalder	idélaeren,	er	det	centrale	ved	platons	filosofi	eller	at hele	platons	taenkning	skal	forklares	ud	fra	dem.	Som	vi	skal	se, fremkommer	det	synspunkt	først	i	løbet	af	det	18.	århundrede. aristoteles	udfordrer	platon	på	masser	af	andre	punkter:	Etisk, politisk, aestetisk og der er god grund til at antage at disse aspekter	af	platons	filosofi	har	vaeret	mindst	lige	så	vigtige	som undersøgelsen	af	formerne	(idélaeren).	Fremstillingen	af	platons virkning i antikken begynder med en undersøgelse af, hvad	aristoteles	egentlig	laerte	i	sin	tid	i	akademiet,	mens	hans kritik	af	platon	holdes	i	baggrunden.	Som	man	kan	se	i	kapitel 14,	kommer	der	en	noget	anden	historie	ud	af	dette	end	standardhistorien	om	de	to	berømte	filosoffer. Ved	platons	død	overgik	ledelsen	af	hans	skole,	akademiet, til	hans	nevø	Speusippos.	Da	Xenokrates	få	år	senere	blev	valgt til	leder	af	akademiet	forlod	kort	inden	eller	kort	efter	en	raekke	medlemmer,	aristoteles	og	Menedemos	fx,	skolen	og	grundlagde	med	tiden	deres	egne	skoler.	Men	i	akademiet	fortsatte en	saerlig	filosofisk	tradition	som	først	mange	år	senere	blev kendt	som 'platonisme'.	Vi	ved ikke,	hvad	Speusippos	og	de øvrige	medlemmer	af	akademiet	kaldte	sig	selv,	men	betegnelsen	'platoniker'	optraeder,	såvidt	vi	kan	se,	første	gang	i	vores bevarede	kilder	hos	Cicero	i	en	tekst	skrevet	ca.	50	f.Kr.	(Off. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 28 26/12/15 16.11 29 1.1.2).	Samme	Cicero	studerede	som	ung	mand	i	70erne	f.Kr.	i athen,	og	det	fremgår,	at	den	førende	platon-inspirerede	filosof,	antiochos,	havde	sin	skole	et	helt	andet	sted	end	platons akademi,	nemlig	inden	for	athens	bymure	(Fin.	5.1).	Forklaringen	er	nok,	at	Ciceros	landsmand	Sulla	i	86	f.Kr.	belejrede	og indtog	athen	og	i	den	forbindelse	ødelagde	det	offentlige	parkanlaeg,	der	hed	akademiet	og	i	samme	forbindelse	sikkert	også har	ødelagt	platons	akademi.	platons	skole	hørte	op	med	at eksistere	i	86	f.Kr.	og	de	senere	filosofiske	skoler,	der	kaldte	sig 'akademiet'	har	ingen	institutionel	forankring	i	platons	oprindelige	skole,	selvom	de	ideologisk	set	opfattede	sig	som	platons arvtagere. Man har siden 18. århundrede skelnet mellem tre slags platonisme	i	antikken.	Den	tidlige	platonisme	begynder	med platon	selv	og	fortsaetter	indtil	platons	akademi	ødelaegges	i 86 f.Kr. Den mellemste platonisme indledes af førnaevnte antiochos	og	straekker	sig	i	grove	traek	til	plotin	(204/5-270). Man	er	imidlertid	i	stigende	grad	blevet	betaenkelig	ved	betegnelsen 'mellemplatonisme', fordi	det	er	uklart i	hvilken forstand	de	filosoffer,	der	repraesenterer	denne	platonisme	står 'mellem' noget som helst (udover i tid). Det er altså uklart, hvordan	de	adskiller	sig	fra	det,	der	gik	forud,	og	det	der	kom efter,	og	desuden	er	det	uklart,	hvorvidt	disse	filosoffer	overhovedet	udgør	én	samlet	filosofisk	position.	laeseren	vil	selv kunne	danne	sig	et	indtryk	af	disse	spørgsmål	ved	at	konsul	tere det	udvalg	af	deres	tekster,	der	findes	oversat	i	sidste	bind	af den	nye	platonoversaettelse.7 Med	plotin	begynder	så	til	gengaeld	den	tradition	man	nu	er vant	til	at	kalde	nyplatonismen,	hvis	forfattere	og	tekster	til	visse tider i historien faktisk har praeget forståelsen af platon staerkere	end	platons	egne	dialoger.	Som	der	redegøres	for	i Kapitel	15	er	nyplatonismen	bygget	op	omkring	en	ganske	hie7. PSV 6, 283-391. Desuden er en samling af deres sparsomme og ofte fragmenterede tekster for tiden under udgivelse, se BoysStones, Platonist Philosophy, 80 BC250 AD (Cambridge, under udgivelse). indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 29 26/12/15 16.11 30 rarkisk opfattelse af virkeligheden. plotin saetter en raekke klart	adskilte	niveauer,	senere	kaldet	'hypostaser',	med	enhed som	det	højeste	eller	mest	fundamentale	niveau	efterfulgt	af det,	han	kalder	nous	(oversaettes	som	regel	enten	'intellekt'	eller	'fornuft')	og	derefter	sjael,	mens	stof	kommer	nederst	og	ser ud	til	at	vaere	en	slags	graensebestemmelse	mere	end	et	egentligt	niveau. Det	er	faktisk	ganske	vanskeligt	at	finde	en	velegnet	oversaettelse	af	nous,	som	daekker,	hvad	nyplatonikerne	forstod	herved.	For	det	første	skal	det	huskes,	at	platon	selv	skelner	mellem	en	menneskelig	nous	og	en	guddommelig	nous	(fx	Philebos 22c,	Sofisten	249a).	Nous	har	altså	på	samme	tid	et	menneskeligt	og	et	overmenneskeligt	aspekt.	Som	naevnt	oversaettes	nous for	det	meste	enten	med	'intellekt'	eller	med	'fornuft'.	Forskere	der	anser	'fornuft'	for	den	mest	retvisende	oversaettelse,	kan støtte	sig	til,	at	nyplatonikerne,	givetvis	inspireret	af	platons linjebillede	(se	Staten	509a-511e,	navnlig	511c-e),	skelner	skarpt mellem	nous	og	dianoia	og	at	forskellen	mellem	disse	ord	på dansk	kunne	gengives	med	'fornuft'	(nous)	og	'forstand'	(dianoia),	givetvis	under	indflydelse	af	tysk	filosofi	( jf.	Kants	skelnen	mellem	Vernunft	og	Verstand).	Fornuft	eller	nous	er	for	nyplatonikerne	højere	end	forstand.	Mens	forstand	er	strengt	diskursiv	(hvilket	vil	sige,	at	den	er	begraenset	til	at	gå	frem	gennem	logiske	slutninger	eller	til	at	forstå	ting	ved	at	bestemme dem	gennem	deres	egenskaber)	er	fornuften	mere	end	diskursiv.	Med	fornuft	griber	eller	fatter	mennesker	fx	udgangspunkterne	eller	grundlaget	for	diskursiv	taenkning.	Forskere	der	på den	anden	side,	foretraekker	at	oversaette	nous	med	'intellekt' støtter	sig	til,	at	'fornuft'	som	regel	oversaetter	det	latinske	ord ratio	(som	på	sin	side	normalt	bruges	som	latinsk	oversaettelse af	det	graeske	ord	logos).	Selvom	'intellekt'	derfor	ikke	er	problemfrit,	er	det	mindre	misvisende	end 'fornuft' ifølge	disse forskere.	Situationen	kompliceres	yderligere	af	det	forhold,	at den	tyske	idealisme	skelner	mellem	forstand,	fornuft	og	ånd, men	det	skal	ikke	optage	os	yderligere.	Vi	har	valgt	at	lade	det vaere	op	til	hver	enkelt	forfatter	selv	at	beslutte	sig	for,	hvilken indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 30 26/12/15 16.11 31 oversaettelse	af	nous (eller intellectus	hvor	det forekommer) han	eller	hun	finder	bedst.8 Som	naevnt	i	forbindelse	med	aristoteles	og	hans	kritik	af platons	former,	var	et	af	problemerne	at	gøre	rede	for,	hvordan form	og	enkeltting	står	i	forbindelse	med	hinanden.	Det	samme	kunne	man	spørge	om	med	hensyn	til	plotins	forskellige	niveauer.	Et	af	de	svar	plotin	forsøger	at	give,	lyder,	at	niveauerne	forbindes	med	hinanden	gennem	'udstrømning'	(også	kaldet	emanation)	fra	det	mest	til	det	mindre	fundamentale	(fra det	ene	til	fornuft,	fra	fornuft	til	sjael	og	fra	sjael	til	stof ).	når	vi altså	skal	forklare,	hvordan	det	kan	gå	til,	at	du	er	den	du	er,	lyder	svaret	i	sidste	ende	'fordi	der	strømmer	vaeren	og	struktur ud	af	de	højere	niveauer	og	former	det	stof,	du	nu	en	gang	er sammensat	af '.	Der	er	mange	der	mener,	at	denne	tanke	om emanation	er	helt	uplatonisk	i	den	forstand,	at	platon	selv	ikke ville	taenke	på	den	måde.	Men	som	det	fremhaeves	i	kapitel	15, kan	plotins	teori	om	den	såkaldte	dobbelte	aktivitet	bruges	til at	vise,	at	plotin	faktisk	drager	nytte	af	en	raekke	tanker	hos	platon	selv.	nyplatonismen	kan	derfor	på	dette	punkt	vaere	taettere	på	platon,	end	man	måske	skulle	tro. nyplatonismen	blev	i	senantikken	den	altdominerende	filosofiske	retning.	Hovedcentrene	for	denne	strømning	lå	i	athen og	alexandria.	Herfra	udgik	talrige	kommentarer	til	både	platon	og	aristoteles	sammen	med	en	raekke	selvstaendige	nyplatoniske	afhandlinger.	alle	disse	tekster	praegede	på	forskellig måde	opfattelsen	af	platon	i	løbet	af	middelalderen,	både	den latinske,	graeske	og	arabiske.	Hvis	der	er	et	samlende	faellestraek	for	disse	tre	monoteistiske	kulturers	indoptagelse	af	platon	og	platonismen,	består	det	i	de	problemer,	repraesentanter for	disse	kulturer	havde	med	det	faktum,	at	platon	i	udpraeget grad,	og	nyplatonikerne	i	nogen	grad,	repraesenterede	en	hedensk	tradition.	ad	forskellige	veje	førte	dette	til	en	raekke	beslaegtede	problemer	i	disse	tre	kulturer	i	løbet	af	senantikken og	middelalderen. 8. Vi takker Sten Ebbesen, Eyjólfur Emilsson og den anonyme fagfaellebedømmer for kommentarer i denne forbindelse. Emilsson ytrer betaenkeligheder ved oversaettelsen af nous med 'fornuft' (med saerlig henvisning til Plotin V.3.4, hvor man også vil finde den omtalte skelnen mellem nous og dianoia hos nyplatonikerne). indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 31 26/12/15 16.11 32 For	den	kristne	kultur,	saerlig	som	den	foldede	sig	ud	i	Vesteuropa	(det	tidligere	vestlige	romerrige),	var	det	en	nordafrikaner,	der	spillede	en	afgørende	rolle	for	den	senantikke	kristne indoptagelse	af	platons	tanker.	Hans	navn	var	aurelius	augustin	(354-430).	Kapitel	16	handler	om,	hvordan	augustin	indoptager	platonismen	i	sin	kristendomsforståelse.	Dette	sker	i	et åbent	opgør	med	gnosticismen,	en	radikalt	dualistisk	tankeretning	i	senantikken.	Selvom	augustin	kun	med	større	eller	mindre	held	overvinder	gnosticismen,	kom	hans	opgør	med	den	og dette	opgørs	platoniske	elementer	til	at	spille	en	afgørende	rolle	for	udformningen	af	så	centrale	kristne	dogmer	som	verdens skabelse,	treenigheden	og	arvesynden. augustin	levede	(på	flere	forskellige	måder)	i	en	opbrudstid.	politisk	set	brød	hans	verden	sammen,	da	Rom	i	410	blev plyndret	af	goterne.	Mens	det	vestromerske	rige	laenge	havde vaeret	i	politisk	forfald,	så	det	anderledes	ud	i	det	østromerske rige	(Byzans).	Indtil	det	byzantinske	riges	fald	i	1453	overlevede her en graesksproget kultur, der blandt andet aldrig helt glemte	platon	og	som	faktisk	har	en	stor	del	af	aeren	for,	at	vi	i dag	overhovedet	har	graeske	originaltekster	af	platon.	Bemaerkelsesvaerdigt	nok	er	den	kristne	platonisme,	som	gennemsyrer byzantinsk	kultur, ikke	baseret	på	augustin.	praegningen	fra platon	blev	derimod	formidlet	gennem	en	raekke	'mellemplatonisk' inspirerede graeske kirkefaedre med udgangspunkt i alexandria	og	gennem	de	nyplatoniske	tekster,	der	cirkulerede under	Dionysios	areopagittens	navn	og	tydeligt	bar	de	athenske	senantikke	nyplatonikeres	stempel.	Man	kan	laese	mere	om problemerne	med	at	finde	en	plads	til	platon	inden	for	byzantinsk	kultur	i	kapitel	17. Mens	byzantinske laerde	faktisk	havde	adgang	til	platons egne	tekster	og	selvfølgelig	kunne	laese	dem	på	graesk,	var	situationen	en	ganske	anden	blandt	deres	muslimske	og	kristne vesteuropaeiske	kolleger.	Ingen	af	disse	kulturer	rådede	over ret	meget	af	det,	platon	selv	havde	skrevet	og	både	muslimer	og kristne	var	henvist	til	oversaettelser	til	gaeldende	akademiske standardsprog	inden	for	deres	respektive	kultursfaerer	(altså indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 32 26/12/15 16.11 33 arabisk	og	latin).	Kapitel	18	fortaeller	mere	om,	hvordan	arabiske	laerde	opfattede	platon	og	fandt	plads	til	ham	mellem	religiøse	hensyn	og	hensynet	til	den	dominerende	mainstreamfilosofi,	som	var	inspireret	af	aristoteles	(også	kaldet	'peripatetisk'	filosofi).	Det	er	i	denne	forbindelse	interessant,	at	både arabiske og senere byzantinske laerde på forskellige måder brugte	platon	og	platonismen	til	at	frigøre	sig	fra	netop	aristoteles	og	hans	filosofiske	tradition.	Kapitel	19	beretter	om	den vestlige	middelalders	kendskab,	eller	mangel	på	samme,	til	platon.	Ved	siden	af	augustin	og	hans	indoptagelse	af	platonismen fik	den	senantikke	romer	Boethius	(ca.	480-525)	også	en	betragtelig	indflydelse	på	kendskabet	til	platonisk	filosofi	i	den	latinske	middelalder.	Imidlertid	er	historien	om	platons	virkning i	den	vestlige	middelalder	i	endnu	højere	grad,	end	tilfaeldet var	det	inden	for	den	arabiske	og	byzantinske	middelalder,	en historie	om	platonisme	uden	platon. Det	er	en	udbredt	opfattelse,	at	renaessancen	udgør	et	tydeligt	brud	med	middelalderen	på	stort	set	alle	områder.	Det	er ikke	forkert,	at	der	sker	noget	nyt	i	renaessancen,	i	hvert	fald hvad	kendskabet	til	platon	angår.	Men	det	er	til	gengaeld	ikke ganske	rigtigt	at	opfatte	det,	der	skete,	som	et	virkelig	radikalt brud.	Som	det	fremgår	af	kapitel	20,	sker	der	det	nye	i	renaessancen,	at	man	i	Vesteuropa	får	adgang	til	alle	platons	tekster på	graesk	og	begynder	at	studere	dem	på	det	sprog	de	er	skrevet,	samtidig	med	at	de	i	deres	helhed	oversaettes	til	latin	og dermed	bliver	laeselige	for	datidens	laerde	verden.	Den	italienske	humanist	Marsilio	Ficino	(1433-1499)	spiller	en	nøglerolle i	denne	proces.	alt	dette	medfører,	at	spørgsmål	om	dialogernes	aegthed	og	den	raekkefølge,	de	bør	laeses	i	tages	op	igen	og diskuteres	på	nye	og	interessante	måder.	til	gengaeld	er	Ficino tydeligt	inspireret	af	sine	middelalderlige	kolleger	(de	såkaldte	'skolastikere')	i	sin	måde	at	disponere	og	kommentere	platons	dialoger	på	og	ligesom	sine	senantikke	og	middelalderlige kolleger	er	han	dybt	påvirket	af	nyplatonismen.	Bemaerkelsesvaerdigt	nok	blev	Ficinos	indsats	som	fortolker	af	platons	dialoger	dømt	ude,	da	filosofihistorien	begyndte	at	blive	etableret indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 33 26/12/15 16.11 34 som	en	akademisk	disciplin	i	det	18.	århundrede.	Det	medførte blandt	andet,	at	Ficino	og	renaessancens	platonforståelse	helt indtil	i	dag	ikke	rigtig	er	blevet	taget	alvorligt.	og	det	er	måske mere	rimeligt	at	saette	det	egentlige	brud	med	den	antikke	og middelalderlige	platonopfattelse	her,	i	det	18.	århundrede,	altså	i	den	periode	vi	også	kalder	oplysningstiden. Fra	oplysningstiden	til	kierkegaard Ficinos	oversaettelser	af	platons	dialoger	til	latin	fik	en	betragtelig	udbredelse	i	det	16.	og	17.	århundrede.	Men	dertil	begyndte	der	også	at	dukke	oversaettelser	op	til	en	raekke	europaeiske nationalsprog.	Man	kunne	derfor	godt	tro,	at	platon	ved	begyndelsen	af	det	vi	kalder	oplysningstiden,	gik	et	triumftog	gennem	den	europaeiske	taenkning,	nu	hvor	hans	tekster	forelå	på flere	forskellige	sprog	og	derfor	nemmere	kunne	tilegnes.	Men det	er	faktisk	ikke	helt	tilfaeldet.	Det	er	på	dette	punkt	interessant	at	sammenligne	situationen	i	Storbritannien	og	i	Frankrig. Kapitel	21	beskriver	indoptagelsen	af	platon	i	det	engelsksprogede	i	en	situation,	hvor	materialisme	og	empirisme	dominerede	den	filosofiske	dagsorden.	De	filosoffer	vi	normalt	forbinder med	disse	betegnelser	er	thomas	Hobbes	(1588-1679),	John locke	(1632-1704)	og	David	Hume	(1711-1776)	for	at	naevne	de mest	berømte.	De	befandt	sig	i	et	opgør	med	den	dominerende filosofiske retning i det europaeiske universitetssystem, den aristotelisk inspirerede skolastik (en del af opgøret foregik uden	for	universiteterne).	platon	blev	således	klemt	mellem	de stridende	parter	og	dukker	i	første	omgang	op,	symptomatisk nok,	som	en	kultiveret	støtte	for	idealet	om	en	gentleman,	som dette	udtrykkes	hos	Shaftesbury	(1671-1713).	Hos	den	lidt	senere	George	Berkeley	(1685-1753)	blaeses	der	derimod	til	kamp mod	den	materialistisk-mekaniske	naturopfattelse,	og	platon bliver	en	staerk	allieret.	Med	adam	Smith	(1723-1790),	der	i	dag nok	er	mest	berømt	for	sin	økonomiske	taenkning,	får	platon	en venligt	indstillet	laeser,	og	Smith	finder	på	sin	side	støtte	hos platon i hans tanker om individets moralske egenskaber og samfundets	socialiserende	indvirkning	på	individet. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 34 26/12/15 16.11 35 I	Frankrig	var	situationen	i	samme	periode	en	anden.	De franske	oplysningstaenkere,	i	hovedsagen	maendene	engagerede	i	den	store	Encyklopaedi,	ville	taenke	nyt	og	handle	nyt	på baggrund	af	deres	taenkning.	Her	var	britiske	filosoffer	i	samtiden	oplagte	allierede	(locke	og	Hume	i	saerdeleshed).	platon er	derimod	en	lidt	vanskeligere	skikkelse.	på	den	ene	side	er platon jo ikke ny. tvaertimod. platon repraesenterer en filosofisk	tradition,	en	måde	at	taenke	på	og	en	måde	at	tale	på,	og oplysningens	bannerførere	vil	netop	fri	af	traditioner	(filosofiske,	religiøse,	politiske	og	sociale).	på	den	anden	side	gør	platon	noget,	når	han	filosoferer,	som	oplysningsfilosofferne	kunne	identificere	sig	med.	platon	afholder	sig	fra	at	faelde	endelig dom i filosofiske spørgsmål. Han inviterer forskellige synspunkter indenfor og viser deres respektive styrker og svagheder.	Den	måde	at	taenke	på,	Diderot	(1713-1784)	kalder	den 'eklekticisme',	kunne	de	franske	oplysningstaenkere	anerkende.	Men	for	såvidt	platon	og	platonismen	havde	praeget	religiøse eller filosofiske forestillinger, måtte også platon afvises. Indtil	Rousseau	(1712-1778)	dukker	op	og	holder	ham	op	som	et spejl	for	samtidens	materialisme	for	at	kritisere	den.	om	alt	det kan	man	laese	mere	i	kapitel	22. Som	naevnt	kan	man	sige,	at	bruddet	med	antikkens,	middelalderens	og	renaessancens	platonopfattelse	falder	i	det	18. århundrede.	Det	er i	denne	periode,	at	filosofihistorie	bliver etableret	som	en	akademisk	disciplin	(her	spiller	tyskeren	Jakob	Brucker,	1696-1770,	en	hovedrolle),	som	det	vises	i	kapitel 20. Men hos taenkerne i tiden efter den franske revolution (1789)	sker	også	en	anden	vigtig	ting:	Man	begynder	at laese platon	som	en	historisk	forankret	filosof,	der	måtte	forstås	ud fra	sin	historiske	baggrund	(og	ikke	som	en	tidløs	skatkiste	af indsigt).	Endvidere	begynder	man	at	gå	filosofisk	til	filosofiens historie, forstået således, at man begyndte at beskaeftige sig med	denne	historie	som	et	aspekt	af	filosofien	selv,	der	måtte gennemtaenkes	filosofisk:	at	taenkningen	har	en	historie, siger noget	om	taenkningens	vaesen.	Kapitel	23	beretter	om	denne udvikling	med	fokus	på	Hegel	(1770-1831)	og	Schleiermacher indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 35 26/12/15 16.11 36 (1768-1834). tanken om at gå filosofisk til filosofihistorien indebaerer	to	momenter,	som	får	afgørende	betydning	navnlig for	Hegels	fortolkning	af	platon.	For	det	første	forstås	platon ud	fra	den	plads,	han	tilskrives	i	en	større	overordnet	historie, Hegel	kalder	det	'åndens'	historie.	Det	betyder,	at	platon	for Hegel	må	laeses	på	egne	praemisser	eller	ud	fra	sin	tid,	snarere end	ud	fra	senere	tiders	herskende	opfattelser	og	filosofiske vokabular.	Det	betyder	også,	at	man	for	at	forstå	platon,	må	forstå	ham	på	baggrund	af	den	førsokratiske	filosofi,	hans	egen filosofi	udspringer	af,	og	ud	fra	den	rolle,	han	spiller	i	den	graeske	filosofis	udvikling	i	det	hele	taget.	Her	er	det	saerligt	platons	antagelse	af,	at	det	der	virkeligt	er,	er	idéer	eller	former, der	optager	Hegel.	Men	for	det	andet	bliver	platons	taenkning et	orienteringspunkt	for	Hegels	egen	filosofi,	netop	fordi	filosofien	for	Hegel	er	uløseligt	forbundet	med	de	erfaringer,	taenkningen	har	gjort	sig	i	løbet	af	sin	historie.	platon	er	således	for Hegel	på	den	ene	side	en	historisk	skikkelse,	der	må	forstås som	historisk,	på	den	anden	en	taenker,	der	har	haft	afgørende betydning	for	taenkningens	udvikling,	og	netop	derfor	er	én, Hegel	selv	kan	gå	i	dialog	med	for	derigennem	at	gøre	sig	afgørende	erkendelser	om	taenkningens	vaesen.	Dette	sidste	aspekt traeder	saerligt	tydeligt	frem	i	hans	vanskeligt	tilgaengelige	laesning	af	dialogerne	Sofisten	og	Parmenides. Man	ser	samme	tendens	til	at	'gå	i	dialog	med	traditionen' hos	Søren	Kierkegaard	(1813-1855),	men	med	fokus	på	Sokrates-skikkelsen.	Det	er	velkendt,	at	Kierkegaard	i	sit	teologiske speciale,	Om begrebet ironi	(1841),	rettede	opmaerksomheden mod	Sokrates.	Men	som	det	fremgår	af	kapitel	24,	bliver	Sokrates-figuren	ved	med	at	udgøre	et	omdrejningspunkt	hos	Kierkegaard	gennem	hele	hans	forfatterskab.	Kierkegaard	ser	en central modsaetning mellem eksistens og spekulation, og Sokrates	er	vigtig	i	hans	taenkning,	fordi	han	mere	end	nogen anden	repraesenterer	den	eksisterende	filosof.	Men	Sokrates udgør	også	et	problem,	fordi	han	frisaetter	den	enkelte	(hiin	enkelte),	frigør	ham	eller	hende	fra	en	tradition	og	livsforståelse, der	har	mistet	sin	gyldighed,	uden	at	anvise	nogen	genvej	til indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 36 26/12/15 16.11 37 en	ny	eller	bedre	forankring	i	livet.	Sokrates	bliver	dermed	hos Kierkegaard en fødselshjaelper for 'det moderne menneske' i	den	forstand,	at	han	stiller	mennesket	alene	med	sit	eget	liv. Platon	i	det	20.	århundrede	og	i	dag En af de centrale tanker som Kierkegaard giver i arv til det 20.	århundredes	taenkere,	er	skellet	mellem	eksistens	og	spekulation.	på	en	måde	kan	man	kalde	dette	et	skel	mellem	Sokrates og	så	den	filosofiske	tradition,	som	udgår	fra	platon	(altså	'platonisme'	i	bred	forstand).	Saerligt	tysktalende	filosoffer	tager	i løbet	af	det	20.	århundrede	dette	skel	til	sig	og	bruger	det	til	at formulere	en	kritik	af	platonismen,	som	går	på,	at	denne	tankeretning	saetter	forståelighed	(fx	begrundet	i	former	eller	substanser)	før	eksistens	og	dermed	overser,	at	et	menneske	eksisterer,	laenge	før	det	forstår	noget	og	at	denne	eksistens	praeger dets forståelse på uigennemskueligt mange måder. HansGeorg Gadamer	(1900-2002)	udgør	en	af	de	centrale	skikkelser i	denne	forbindelse.	Som	det	fremgår	af	kapitel	25,	forsvarer Gadamer	platon	mod	den	lige	naevnte	indvending	imod	platonismen	('platon	var	ikke	platoniker'	er	et	af	Gadamers	berømte	ord	i	denne	forbindelse).	Men	ikke	nok	med	det,	Gadamers egen filosofiske hermeneutik bygges vaesentligt op omkring hans	forståelse	af	platon	og	i	saerdeleshed	Sokrates-skikkelsen hos	platon.	Her	er	det	saerlig	betydningsfuldt,	at	Gadamer	forsvarer humanvidenskaberne imod det han opfatter som et naturvidenskabeligt	videnskabsideal. Fra	en	anden	kant	har	platon	vist	sig	som	en	frugtbar	samtalepartner	for	nutidig	moralfilosofi.	Den	såkaldte	dydsetik	har gennem	en	årraekke	praesenteret	et	staerkt	alternativ	til	en	raekke fremherskende moralfilosofiske standpunkter. Inden for den	engelsksprogede	forskning	gaelder	opgøret	i	første	omgang den	tradition,	der	udgår	fra	Hume.	Kapitel	26	beskriver	platons bidrag	til	dydsetikken	og	fremhaever	saerligt	tre	provokerende påstande,	som	Sokrates	gøres	til	talsmand	for	(dyderne	gavner deres	besidder,	det	er	bedre	at	lide	end	at	gøre	uret,	dyd	er	viden)	og	som	den	nutidige	dydsetik	har	taget	op	til	behandling. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 37 26/12/15 16.11 38 Hvis	bogens	tredje	del	om	platons	virkningshistorie	viser en	faelles	tendens	gennem	hele	den	lange	periode,	hvor	platon er	blevet	laest	og	brugt,	er	det	den	store	variation	i	opfattelserne	af	platons	taenkning.	Det	er,	som	om	hver	tid	har	sit	billede af	platon	(sin	platon)	eller	hver	tid	har	flere	billeder	af	platon på	én	gang.	I	sidste	ende	går	disse	billeder	af	platon	tilbage	til hans tekster (selvom visse tider faktisk dårligt nok kendte dem).	og	det	rejser	et	ikke	helt	uvaesentligt	spørgsmål	også	for vore	dages	laesning	af	platon:	Hvilke	tekster	af	ham	laeser	vi egentlig?	Hvis	man	overhovedet	kan	tale	om	et 'vi' i	dagens Danmark	i	forbindelse	med	studiet	af	platon,	ville	det	formentlig	befinde	sig	i	landets	gymnasier.	Hvert	år	udsaettes	ca.	35.000 unge	danskere	for	platon.	tredje	dels	sidste	kapitel,	kapitel	27, belyser	lige	praecis	platons	tilstedevaerelse	i	det	danske	gymnasium	med	saerligt	fokus	på	faget	oldtidskundskab,	der	blev oprettet	1903.	Historien	om	platons	virkning	slutter	altså	på en	måde	hvor	den	startede:	I	gymnasiet	(akademiet	var	også navnet	på	et	gymnasion,	en	sportsfacilitet	og	en	park	uden	for athens	bymure,	og	det	var	denne	park,	der	gav	platons	skole sit	navn).	Bemaerkelsesvaerdigt	nok	er	den	platon,	som	unge mennesker	i	gymnasiet	praesenteres	for,	i	meget	høj	grad	ham vi	ser	i	Sokrates' Forsvarstale.	og	som	Sokrates	spår	for	sine dommere	i	den	dialog,	vil	der,	når	de	har	slået	ham	ihjel,	kun komme	flere,	der	plager	dem	med	spørgsmål	og	kritik:	'Sagen er,	hvis	I	tror,	at	I	ved	at	slå	folk	ihjel	kan	forhindre	nogen	i	at kritisere	jer	for	at	leve	jeres	liv	på	en	forkert	måde,	tager	I	helt fejl'	(Sokrates' Forsvarstale	39d).	Indtil	videre	ser	det	ud	til	at	vi aldrig	bliver	faerdige	med	platon. indledning 23_PLATON_BDVII_1k.indd 38 26/12/15 16.