RECENZIE F I L O Z O F I A R o č . 5 8 , 2 0 0 3 , č. 4 LIST DR. T. MÚNZOVI T. Miinz: Listy filozofom. Bratislava, Kalligram 2002, 206 s. L a F o r e s t a 1 . 9 . . 2 0 0 2 Veľavážený pán doktor, j e prvé septembrové nedeľné popoludnie, keď sedím v tichu izby františkánskeho kláštora neďaleko Bruselu a začínam písať tieto riadky. Pred chvíľou som dočítal Váš posledný list z Listov filozofom a ukončil som prekrásnu púť a zároveň prekrásne myšlienkové dobrodružstvo, ktoré som prežíval pri čítaní Vašich úvah. Skutočne som rád, že som sina cestu a pobyt v Belgicku zobral so sebou Vašu knihu, pretože jej čítanie bolo nádherným zážitkom, zážitkom ducha a myslenia, zážitkom zo spôsobu, akým ste sa vyrovnávali s otázkami, ktoré Vás trápia a zaujímajú. Tak, ako to býva pri myšlienkových dobrodružstvách s filozofiou, ich krása nespočíva len v tom, že sa sto- tožníme s tým, čo napísal autor, ale možno j e to ešte o to krajšie, že s ním v niečom nesúhlasíme, že nás v niečom zase podnietil formulovať svoj názor či aspoň stanovisko k jeho úvahám. Priznám sa Vám, že pri čítaní Listov filozofom som marginálie Vašej knihy hojne "doplnil" svojimi poznámkami, ktoré boli priamo podnietené Vašimi úvaha- mi, to najmä v prípade Vašich úvah o mravnosti, zvlášť v súvislosti s otázkami dobra a zla. V mnohých prípadoch sa moje poznámky týkajú toho, že v Liste Platónovi spomínate sociobiológiu a memetiku, ktoré prichádzajú s novým pohľadom na svet mravnosti a morálky, ale ďalej sa tým nezaoberáte či neformulujete svoj názor na túto problematiku (s. 27 28). Ak by sme akceptovali názory sociobiológie či memetiky, potom j e nám zbytočná (priam sizyfovsky zbytočná) práca zaoberať sa svedomím, prav- dou, čo j e dobro a zlo, prečo j e človek tvorcom dobra a zla, kto j e za to zodpovedný atď. Výčitky svedomia, ako o nich píšete v Liste Voltairovi (s. 32 33), sú potom neo- podstatnené a zdá sa, že a j samotné svedomie j e "nesystémový" prvok u človeka. V konečnom dôsledku by sme ako filozofi mali uvoľniť pole pôsobnosti biológom, sociobiológom, evolučným psychológom atď. Potom by nám bol zbytočný pesimizmus či optimizmus vo vzťahu k našej budúcnosti. Ostávalo by nám len čakať na to, kam budú smerovať naše gény a ktoré mémy budú najsilnejšie a najproduktívnejšie, a teda kam nás zavedú. Z čítania Vašich listov mám dojem, že čiastočne máme rovnakú dilemu: na jednej strane j e to spinozovská viera v silu rozumu (v ktorej sa však možno líšime, čo sa týka j e j intenzity) a na druhej strane j e to bremeno, ktoré nás ťaží s uvedomovaním si miery zla vo svete (a tu si tiež myslím, že sa líšime v uvedomovaní si tejto intenzity). Z toho vyplýva a j rozdiel v našom nazeraní na súčasný svet dobra a zla. Zatiaľ čo j a mám bližšie k miernemu optimizmu práve na základe tej spinozovskej viery v silu rozumu, Vy máte pochybnosti o tom, či j e tento rozum dostatočne silný, resp. schopný podporo- vať a produkovať dobro, pretože na druhej strane si veľmi silno uvedomujete to, aké zlo 284 F i l o z o f i a 5 8 , 4 napáchal rozum v dejinách ľudstva (tento rozdiel medzi nami môže vyplývať a j z našej rozdielnej životnej skúsenosti). Ani j a však nezatváram oči pred zlom, ktoré j e tu prítomné, uvedomujem si ho, ale zastávam názor, že dobro v našom živote prevláda (aspoň mierne), len vo väčšine prípadov j e také všedné, prípadne mlčanlivé, až tiché, že veľmi často ani nevzbudzuje našu pozornosť. Možno ho považujeme dokonca za samo- zrejmosť. Na rozdiel od toho zlo j e oveľa agresívnejšie, púta na seba pozornosť, narobí okolo seba oveľa viac kriku. Zlo j e dokonca oveľa atraktívnejšie a j pre médiá, ktoré sa naháňaním senzácií snažia zvyšovať svoju sledovanosť a v konečnom dôsledku príjmy z reklamy. Veľmi ma zaujalo Vaše tvrdenie, že existencia mravnosti j e zlým znakom (s. 60, 129), pretože to dokazuje, že potrebujeme mravné direktívy, ktoré slúžia na to, aby nás chránili pred nami samými. Ak má byť existencia mravnosti zlým signálom o človeku, musíme si najprv odpovedať na otázku: Aký j e človek? Je vo svoje podstate dobrý, alebo zlý? Bol dobrý alebo zlý v stave svojho zrodu, alebo sa takým stal len v priebehu svojho vývoja? Spinoza tvrdil, že človek sa dobrým alebo zlým nerodí, ale sa ním stáva. Locke podobne hovoril o človeku ako o "tabula rasa", John Stuart Mill hovoril, že morálne pocity nám nie sú vrodené. Z toho by teda vyplývalo, že človek sa dobrým alebo zlým stáva až v priebehu svojho vývoja a pôvodne bol "čistou nepopísanou dos- kou". Lenže potom j e tu namieste otázka: Kde sa v ňom nabralo dobro alebo zlo? Môžeme pripustiť, že v priebehu svojej primitívnej činnosti zisťoval, že jedno konanie je pre neho dobré a druhé zlé. Lenže j e tu ešte iný moment. Keby sme vychádzali z kresťanskej tradície, odkiaľ sa nabralo zlo u Adama a Evy, prečo jedol Adam jablko zo zakázaného stromu poznania? A ďalej, odkiaľ sa u Kaina nabralo toľko žiarlivosti voči svojmu bratovi Ábelovi, že ho zabil? Stvoril Boh Adama a Evu už takých, že boli vo svojej podstate dobrí a j zlí? Ak by sme akceptovali toto kresťanské východisko pre naše uvažovanie, potom musíme konštatovať, že človek sa rodí dobrý aj zlý, že sa ním nestáva až v priebehu svojho vývoja. Veď Kain nemal vo svojom okolí nič také, čo by ho na zlo navádzalo, na rozdiel od Adama a Evy. Kain potom už musel mať v sebe zlo, ktoré sa u neho prejavilo v podobe žiarlivosti. Lenže odkiaľ sa v ňom nabralo? Stvoril ho Boh takého? Alebo hriech Adama a Evy sa preniesol na Kaina? Lenže prečo nie a j na Ábela? Ábel na rozdiel od svojho brata Kaina nemal nikdy pocity zloby či žiarlivosti na svojho brata? To nevieme, pretože Kain vošiel do dejín ako bratovrah. A j v nadväznosti na Vaše vyjadrenia o svätcoch, ktorí sa stali mravne vyspelými vďaka tomu, že zvíťazili v boji s vlastnou neresťou (s. 63), môžeme konštatovať, že sa nerodíme ako čisté ne- popísané dosky, ale na druhej strane sa nerodíme ani ako "svätci", ale ani ako zločinci. "Svätcami" alebo zločincami sa stávame. Mravnosť a morálka sú práve tými inštitúcia- mi, ktoré nám napomáhajú rozvíjať to pozitívne v nás a obmedzovať či držať na uzde to negatívne. Podporujú v nás humanitu a držia na uzde našu beštialitu. Takže si vôbec ne- myslím, že existencia mravnosti by mala byť zlým znakom či signálom o nás. Práve na- opak, myslím si, že dokladá našu snahu byť lepšími, dokazuje, že vieme o svojich slabostiach, preto a j prostredníctvom mravnosti a morálky sa ich snažíme držať na uzde či pod kontrolou. Je tiež pravda, že nie vždy sa nám to darí, ale snažíme sa. Nikto z nás nieje dokonalý, preto robíme chyby, niekedy až tragické, ale práve mravnosť a morálka sú na to, aby nám pomáhali v tom večnom boji snami samými. Je to skutočne 285 nekonečný boj dobra a zla, anjela a diabla, "svätca" a "beštie" v každom z nás. Nikto z nás nie j e ochránený pred riešením tejto dilemy, niekedy v ostrejšej, niekedy v miernejšej podobe, ale nemôžeme sa tomu vyhnúť. Raz sme v tomto boji úspešnejší, inokedy zase menej úspešní a stáva sa, že v tomto boji a j podľahneme. To v mnohom závisí a j od našej mravnej vyspelosti. Práve to, ako často dokážeme v tom boji víťaziť, dokazuje našu mravnú vyspelosť. Som presvedčený o tom, že nejestvuje mentálne zdravý človek, ktorý by mohol celkom úprimne o sebe povedať, že vždy, v každom jed- nom takomto morálnom boji zvíťazil a bez zaváhania. Musel by to byť výnimočný prípad anjela, lenže a j u anjelov j e vraj šanca, že môžu podľahnúť pokušeniu a padnúť. Teda naša prirodzenosť nie j e jednofarebná, ale j e to zmes egoizmu, altruizmu a iných -izmov. V spojitosti s tým potom mravnosť a morálku chápem ako čosi pozitívne, čo pomáha človeku žiť a lepšie žiť. Možno takisto pokračovať tým, čo píšete na s. 63, keď hovoríte o tom, že mravnú vyspelosť osoba dosiahla obyčajne tým, že zvíťazila nad protikladným spôsobom života. Ak by tu nebolo toho zla v nás a okolo nás, mohol by sa vôbec človek stať mravne vy- spelým, mohol by mravne rásť? Na základe čoho by mohol mravne rásť, keby bol stále mravne dobrý? Človek sa "svätcom" nerodí, nanajvýš sa "svätcom" stáva, a j keď mám vážne výhrady voči pojmu svätec v súvise s morálkou a mravnosťou, na čo som upo- zorňoval už predtým. Pri Prvom liste Nietzschemu som si urobil na s. 90 takúto poznámku k Vášmu textu: "Zdá sa mi a j v kontexte s inými listami, že antropologický pesimizmus j e Miinzova východisková pozícia. A či a j cieľ? Asi nie celkom, možno mierny skepticizmus." To cítiť vo viacerých Vašich listoch, nielen v spomínanom liste Nietzschemu, no takisto cítiť a j také opatrné, či až nesmelé drukovanie životu ako v Liste Schweitzerovi alebo na s. 94. Veľmi často charakterizujete človeka cez paradox beštiality a humanity (napríklad v Liste Feuerbachovi, s. 79 84), lenže tento paradox j e asi taký večný, ako j e sám člo- vek, a podľa všetkého j e neriešiteľný. Človek j e anjel a beštia zároveň. Jedno za- chraňuje, druhé ničí, ale to sám priznávate a považujete to za čosi prirodzené, že jedna smrť plodí druhý život a že j e to večný kolobeh zrodenia a umierania (List Schweitzero- vi, s. 59 60). Keď som pred chvíľou napísal, že paradox beštiality a humanity j e večný, chcel som ešte dodať, že možno problém spočíva v súčasnosti okrem iného a j v tom, že čím ďalej, tým viac si uvedomujeme tento paradox, sme čoraz citlivejší na prejavy našej beštiality, teda vzrastá jednak naša morálna senzitívnosť, ale a j uvedomenie si zodpo- vednosti za túto našu beštialitu. Zaujímavou črtou vo Vašom Druhom liste Nietzschemu j e idealizácia zvieracej ríše (s. 115 118) a vyjadrenia sklamania z rozumu kvôli problémom, ktoré nám spôsobil (podobne a j na s. 140). Dokonca tvrdíte, že "...naším strateným rajom j e zvierací ži- vot..." (s. 129). Zakladateľ sociobiológie E. O. Wilson vo svojej práci O ľudskej priro- dzenosti však napísal, že ľudia sú pokojnými pacifistami v porovnaní s mravcami, prípadne paviánmi pláštikovitými, ktorí, keby mali nukleárne zbrane, tak do týždňa zničia svet (E. O. Wilson: O lidské přirozenosti. Praha, Lidové nakladatelství 1993, s. 103). Myslím si, že pri hľadaní odpovede na tento problém možno uplatniť ako východisko názor J. S. Milla, ktorý formuloval vo svojej práci Utilitarizmus a ktorý sa týka podstatnej kvalitatívnej odlišnosti života zvierat a človeka, čo on dokumentoval cez 286 F i l o z o f i a 5 8 , 4 protiklad prasaťa a človeka. Milí sa pýtal, ktorý človek by si z dlhodobého hľadiska radšej vybral osud prasaťa než svoj ľudský osud. Tvrdím, že žiadny mentálne zdravý človek by to neurobil. Naše trápenia a radosti sú trápeniami a radosťami nášho druhu, zatiaľ čo trápenia a radosti prasiat sú iného druhu, sú nepřenosné, resp. nesúmerateľné s našimi. My by sme nechceli z dlhodobého hľadiska mať trápenia a radosti prasaťa a s najväčšou pravdepodobnosťou ono by asi tiež nechcelo mať naše trápenia a radosti. Ešte mám odlišný názor v prípade Vášho jednoznačného odsúdenia lži (s. 126). Je dosť príkladov, keď lož môže mať pozitívne sociálne dôsledky, ktoré prevládajú nad ne- gatívnymi. Dokonca to akceptujú už a j kantovci, napriek tomu, že ich veľký učiteľ tvrdil, že povinnosťou j e hovoriť vždy pravdu, nech sa deje, čo sa deje. Nestotožňujem sa celkom ani s Vaším pohoršením nad súčasným človekom, ktorý j e podľa Vás horší než starozákonný Boh (s. 138). Keby mal starozákonný Boh také prostriedky ničenia ako súčasný človek, tiež by ich použil. Mal však k dispozícii len to, čo mu "dovolil" vte- dajší človek svojím rozumom. Podobne by som to mohol napísať a j o človeku minulosti, či už v antike, alebo stredoveku. Keby ľudia v antike a stredoveku mali nukleárne, che- mické a biologické zbrane, tak by ich určite použili vo vojnách, ktoré viedli. Keďže ich nemali, a teda ich nemohli použiť, neboli o nič lepší, než j e človek súčasnosti. Vraždili a zabíjali v kontexte vedeckých a technických poznatkov svojej doby. Ich zloba zod- povedala ich dobe, zatiaľ čo zloba súčasnosti zase zodpovedá našej prítomnosti. Zdá sa mi, že Váš pesimizmus pramení z toho, že sa zamýšľate nad človekom ako ľudstvom a tam ho charakterizujete ako chudáka (s. 142). Ja dávam prednosť vo svojej koncepcii jednotlivému človeku a tu si myslím, že nemusí byť nevyhnutne chudákom, nemusíme byť bezútešnými pesimistami nad jeho osudom. Z Vašich vyjadrení o človeku ako ľudstve zaznieva akoby obava z toho, že človek j e sám v tomto svete so svojou beštialitou, so svojím rozumom, ktorý nevieme, čo nám prinesie, a človek nevie preko- nať osamelosť a bezútešnosť svojho pobytu vo svete, pretože napriek schopnostiam svojho rozumu nevie nič o tom, kam to všetko speje a či to vôbec niekam speje. Človek ako ľudstvo vie veľmi málo o tom, odkiaľ putuje, a vonkoncom nevie, kam kráča (s. 132). Ja by som však uprednostnil individuálne hľadisko človeka, ktorý predsa môže viac vedieť o tom, odkiaľ ide, kde sa nachádza a kam sa chce dostať. Tu vidím rozdiel medzi Vaším pesimisticky založeným skepticizmom, až bezútešnosťou a mojím mier- nym optimizmom, pretože Váš uhol pohľadu j e "makrosociálny" či skôr univerzálne fi- lozofický, zatiaľ čo môj j e "mikrosociálny" či skôr individuálne etický. Zmráka sa, stmieva sa, k noci sa chýli, ako svojho času napísal básnik, a j a pomaly končím svoj list písaný v tichu františkánskeho kláštora. Je ešte veľmi veľa toho, čo by som Vám chcel napísať. Mám na mysli všetky tie časti či strany, kde som si dal výkričník, poznámku N B atď., ktoré u mňa znamenajú, že j e to veľmi dôležité, že s tým plne súhlasím, že si to mám zapísať atď. Určite j e toho podstatne viac ako tých mojich niekoľko odlišných názorov. Ak Vám však len napíšem, že s Vami súhlasím, tak to nie je to najpodstatnejšie pre Vás ako filozofa a mysliteľa. Dôležitejšie sa mi zdá úprimne Vám napísať, čo vidím inak, prípadne v čom vidím slabosť nejakej argumentácie. To považujem za produktívne a len to j e cesta rozvoja slovenskej filozofie, ale a j tých, ktorí to s filozofiou myslia úprimne a vážne. Žiaľ, po mojich skúsenostiach za posledné roky viem, že je to tŕnistá a nevďačná cesta. Veď to určite sám dobre viete. Som veľmi rád, 287 že Vaše Listy filozofom uzreli svetlo sveta, a pevne verím, že a j prostredníctvom Listu M. Várossovi (ale nielen tým) pomôžu slovenskej filozofii, aby bola sama sebou. Ešte raz vďaka za príjemný zážitok z putovania svetom myšlienok, ktorý som prežíval spolu s Vami v priebehu dní, keď som s ceruzkou v ruke čítal Vašu knihu. S úctou, vďakou a srdečným pozdravom Vasil Gluchman D o c . PhDr. Vasi l Gluchman, CSc . Katedra filozofie F F P U ul. 17. novembra 1 0 8 0 7 8 Prešov S R AKÉ SÚ PROBLÉMY FILOZOFIE SOCIÁLNYCH VIED? BRIAN FAY: Současná filosofie sociálních věd. Multikulturní přístup. Překlad Jana Ogrocká. Praha, SLON 2002, 324 s. Takmer vzápätí po vydaní Contemporary Philosophy of Social Science: A Multi- cultural Approach sa a j slovenský záujemca môže zoznámiť s českým prekladom knihy Briana Faya. Autor, výkonný redaktor prestížneho časopisu History and Theory, pôsobí ako profesor filozofie na Wesleyan University. Vo svojej monografii sa venuje viacerým problémom filozofie a metodológie sociálnych vied. Každá kapitola má v názve otázku, ktorá sa následne rieši, pričom stručná podoba tohto procesu j e zachytená v Zhrnutí. Uvítať treba a j to, že zakončenie každej kapitoly tvorí zoznam literatúry súvisiacej s problematikou. Občas do textu preniká i multikultúrny prístup, ktorý zdôrazňuje rôznosť kultúr v skúmanom svete. Hneď v prvej kapitole autor zvažuje samotnú možnosť sociálnych vied. Je možné, aby antropológ porozumel rituálom určitého kmeňa, ak nie j e jeho členom? Môže histo- rik 20. storočia vysvetliť konanie stredovekého rytiera? Fay sa teda pýta: "Musíme být tím, koho chceme znát?" Krajnú odpoveď podáva solipsizmus (účastnícka epistemológia), podľa ktorej človek poznáva len vlastné skúsenosti. Fay ukazuje, že takéto stanovisko vedie k absurdným dôsledkom. Aby sme niečo poznali, nemusíme dispono- vať konkrétnou skúsenosťou poznávaného, ale byť schopní j u "identifikovat, popsat a vysvětlit" (s. 33), pretože pri poznaní ide o "pochopení smyslu této zkušenosti" (s. 42), a nie o j e j prežívanie. Hrozbou sociálnych vied j e a j epistemologický relativizmus, ktorý tvrdí, že poz- nanie j e konceptuálnym rámcom určené, j e možné len v jeho vnútri a rôzne rámce sú navzájom neporovnateľné. Fay upozorňuje, že tvrdenie o nesúmerateľnosti koncep- tuálnych schém j e paradoxné (využíva na to i Davidsonov argument prekladom). "Dalo by se říci, že neshoda mezi paradigmaty předpokládá základní shodu v jejich pozadí." 288 F i l o z o f i a 5 8 ,