Filosofie Noțiuni de bază Volumul 1 Nicolae Sfetcu Publicat de MultiMedia Publishing Copyright 2020 Nicolae Sfetcu Toate drepturile rezervate. PREVIZUALIZARE CARTE Nicio parte a acestei cărți nu poate fi reprodusă sau stocată într-un sistem electronic sau transmisă sub nicio formă sau prin orice mijloace electronice, mecanice, prin fotocopiere, prin înregistrare sau prin alte mijloace, fără permisiunea expresă scrisă. Publicat de MultiMedia Publishing, Drobeta Turnu Severin, 2020, www.setthings.com/ro/editura ISBN 978-606-033-375-3 DECLINARE DE RESPONSABILITATE: Având în vedere posibilitatea existenței erorii umane sau modificării conceptelor științifice, nici autorul, nici editorul și nicio altă parte implicată în pregătirea sau publicarea lucrării curente nu pot garanta în totalitate că toate aspectele sunt corecte, complete sau actuale, și își declină orice responsabilitate pentru orice eroare ori omisiune sau pentru rezultatele obținute din folosirea informațiilor conținute de această lucrare. Cu excepția cazurilor specificate în această carte, nici autorul sau editorul, nici alți autori, contribuabili sau alți reprezentanți nu vor fi răspunzători pentru daunele rezultate din sau în legătură cu utilizarea acestei cărți. Aceasta este o declinare cuprinzătoare a răspunderii care se aplică tuturor daunelor de orice fel, incluzând (fără limitare) compensatorii; daune directe, indirecte sau consecvente, inclusiv pentru terțe părți. Înțelegeți că această carte nu intenționează să înlocuiască consultarea cu un profesionist educațional, juridic sau financiar licențiat. Înainte de a o utiliza în orice mod, vă recomandăm să consultați un profesionist licențiat pentru a vă asigura că faceți ceea ce este mai bine pentru dvs. Această carte oferă conținut referitor la subiecte educaționale. Utilizarea ei implică acceptarea acestei declinări de responsabilitate. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 2 Cuprins Volumul 1 1 Filosofia Introducere - Cunoașterea - Progresul filosofic Categorii - Metafizică - Epistemologia - Teoria valorilor - - Etica - - Estetica - - Filosofia politică - Logica, știința și matematica - - Logica - - Filosofia științei - Istoria filosofiei - Școlile filosofice - Filosofie aplicată Societate Profesional Non-profesionali Rolul femeilor Cultura populară 1.1 Cunoașterea - Definirea cunoașterii în filosofie - Comunicarea cunoașterii - Cunoașterea situată - Cunoașterea parțială - Cunoașterea științifică - Semnificația religioasă a cunoașterii - - Ca o măsură a religiozității (în sociologia religiei) 1.1.1 Teoria cunoașterii - Mediul relativ la cunoaștere - Originea teoriei cunoașterii - - Modelul lui Francis Bacon - - Modelul lui Karl Popper - Primul pas introductiv în teoria cunoașterii - Modelul teoretic de acces la cunoaștere - Crearea cunoașterii Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 3 - Relațiile dintre mediul specific și cunoașterea - - Legătura dintre cunoaștere și credință - - - Adevărata credință justificată - - Legătura dintre cunoaștere și cunoștință - - Legătura dintre cunoaștere și informații - - Legătura dintre cunoaștere și tehnică 1.1.2 Știința cogniției - Principii - - Niveluri de analiză - - Caracterul interdisciplinar - - Știința cogniției: termenul 1.2 Teorii filosofice 1.3 Probleme filosofice - Estetica - - Esențialism - - Obiecte de artă - Filosofia limbajului - - Contrafactuale - Epistemologie - - Problema Gettier - - Problema criteriului - - Problema Molyneux - - Trilemma Münchhausen - - Qualia - Etică - - Norocul moral - - Cunoașterea morală - Filosofia matematicii - - Obiecte matematice - Metafizică - - De ce există ceva mai degrabă decât nimic - - Problema universalelor - - Principiul individualizării - - Paradoxul soriților - - Paradoxul lui Tezeu - - Implicații materiale - Filosofia minții - - Problema minte-corp - - Cogniție și inteligența artificială - - Problema dificilă a conștiinței - Filosofia științei - - Problema inducției - - Problema demarcării Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 4 - - Realism - Metafilosofie - - Progresul filosofic 2 Istoria filosofiei Filosofia occidentală Filosofia Orientului Mijlociu Filosofia indiană - Filosofia Jain - Filosofia budistă - Filosofii hindu Filosofia din Asia de Est Filosofia africană Filosofia americană indigenă 2.1 Filosofia antică - Filosofia chineză - Filosofia greacă - Filosofia romană - Filosofia indiană - Filosofia iraniană - Filosofia evreiască 2.1.1 Platon - Influențe intelectuale asupra lui Platon - - Pitagora - - Heraclit și Parmenide - - Socrate 2.1.2 Aristotel - Viaţa 2.2 Filosofia occidentală - Antichitate - - Perioada pre-socratică - - Socrate - - Platon - - Aristotel - Evul Mediu - Renaşterea - Modernă - - Modernă timpuriu (secolele XVII și XVIII) - - Modernă târzie (sec. XIX) - Contemporană (secolele XX și XXI) - - Filosofia analitică - - Filosofia continentală - - - Existenţialism - - - Idealismul german Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 5 - - - Marxismul și teoria critică - - - Fenomenologie și hermeneutică - - - Structuralism și post-structuralism - - Pragmatism - - Filosofia procesului - - Tomism - Subdiscipline filosofice occidentale 2.2.1 David Hume 2.2.2 Immanuel Kant - Biografie - - Tânăr savant 2.3 Filosofia orientală - Filosofia indiană - Filosofii budiști - Filosofii din Asia de Est - - China - - Filosofia modernă din Asia de Est - - - China - - - Japonia - - - Coreea de Nord 2.3.1 Filosofia chineză - Credințele timpurii - Prezentare generală - Confucianism - Legalism - Mohism - Taoism 2.4 Filosofia contemporană - Profesionalizarea - - Procesul - - Filosofia profesională actuală - Diviziunea analitic continental - - Începutul diviziunii - - Filosofia analitică - - Filosofia continentală - În afara profesiei 3 Ramuri ale filosofiei 3.1 Epistemologia - Context și semnificație - Cunoașterea - - Cunoașterea că, cunoașterea cum și cunoașterea directă - - Credință - - Adevăr Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 6 - - Justificare - - Problema lui Gettier - - Externalism și internalism - - Problema valorii - Dobândirea de cunoaștere - - Cunoaștere a priori și a posteriori - - Distincție analitic-sintetic - - Știința ca achiziție de cunoștințe - Problema regresului - - Răspuns la problema regresului - - Fundaționalismul - - Coerentismul - - Funderentismul - - Infinitism - Ramuri sau școli de gândire - - Istoric - - Empirism - - Idealism - - Raţionalism - - Constructivism - - Pragmatism - - Epistemologie naturalizată - - Pramana indiană - - Scepticism - Problema scepticismului 3.2 Filosofia limbajului - Istorie - - Filosofia antică - - Filosofia medievală - - Filosofia modernă - - Filosofia contemporană - Subiecte și sub-domenii majore - - Compoziție și părți - - Natura sensului - - Referinţă - - Mintea și limba - - - Înnăscut și învățat - - - Limba și gândul - - Interacțiunea socială și limba - Limbajul și filosofia continentală - Probleme în filosofia limbajului - - Imprecizia - - Problema universalului și a compoziției Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 7 - - Natura limbajului - - Abordări formale versus informale - - Traducere și interpretare 3.3 Logica - Concepte - - Forma logică - - Semantică - - Inferență - - Sisteme logice - - Logică și raționalitate - - Concepte rivale - Tipuri - - Logica silogistică - - Logica propozițională - - Logica predicatelor - - Logica modală - - Raționament informal și dialectică - - Logica matematică - - Logica filosofică - - Logica computațională - - Logica non-clasică - Controverse - - - "Este logica empirică?" - - Implicare: Strictă sau materială - - Tolerarea imposibilului - - Respingerea adevărului logic 3.3.1 Filosofia logicii - Adevăr - - Purtătorii de adevăr - - Adevăruri analitice, adevăr logic, valabilitate, consecință logică și implicare 3.3.2 Logica propozițională - Explicaţie - Istorie - Terminologie - Noțiuni de bază - - Închiderea sub operații - - Argument 3.3.3 Logica predicatelor - Introducere - Sintaxa - - Alfabetul - - - Simboluri logice - - - Simboluri non-logice Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 8 - - Regulile formării - - - Termeni - - - Formule - - - Convenții notaționale - - Variabile libere și legate - Semantica - - Structuri de prim ordin - - Evaluarea valorilor de adevăr - - Valabilitate, satisfabilitate și consecință logică - - Algebrizare - - Teorii, modele și clase elementare de prim ordin - - Domenii goale 3.3.4 Logica modală - Dezvoltarea logicii modale - Semantica - - Teoria modelului - - Sisteme axiomatice - - Teoria dovezilor structurale - - Metode de decizie - Tipuri de logici modale - - Logica aletică - - Logica epistemică - - Logica temporală - - Logica deontică - - Logica doxastică - - Alte logici modale - Ontologia posibilității - Controverse 3.3.5 Declarații - Declarația ca o entitate abstractă 3.3.6 Dileme - Utilizarea dilemei în logică 3.4 Metafizica - Fundament epistemologic - Întrebări centrale - - Ontologie (ființă) - - Identitate și schimbare - - Spațiu și timp - - Cauzalitatea - - Necesitate și posibilitate - Întrebări periferice - - Cosmologie și cosmogonie - - Mintea și materia Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 9 - - Determinism și liber arbitru - - Tipuri naturale și sociale - - Număr - - Metafizica aplicată - Metafizica în știință - Respingerea metafizicii - Etimologie - Istorie și școli de metafizică - - Preistorie - - Epoca de bronz - - Grecia presocratică - - China clasică - - Socrate și Platon - - Aristotel - - India clasică - - - Sămkhya - - - Vedānta - - Metafizica budistă - - Metafizica islamică - - Scolasticismul și Evul Mediu - - Raționalismul continental - - - Wolff - - Empirismul britanic - - Kant - - Filosofia modernă târzie - - Filosofia analitică timpurie și pozitivismul - - Filosofia continentală - - Metafizica procesului - - Filosofia analitică contemporană 3.4.1 Ontologia - Prezentare generală - - Unele întrebări fundamentale - - Concepte - - Tipuri - Istorie - - Originile - - - Parmenide și monismul - - - Pluralismul ontologic - - - Platon - Ontologia în știință - Alte subiecte ontologice - - Formațiuni ontologice - - Certitudine ontologică și epistemologică Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 10 - - Corpul și mediul, care pun la îndoială semnificația ființei - - Ontologie și limbă - - Ontologie și geografia umană - - Realitate și actualitate - - Ontologie microcosmică - - Argumentul ontologic 3.4.2 Filosofia spațiului și timpului - Abordări antice și medievale - Realism și anti-realism - Absolutism și relaționalism - - Leibniz și Newton - - Mach - - Einstein - Convenţionalism - Structura spațiu-timpului - - Relativitatea simultaneității - - Invarianță vs. covarianță - - Cadre istorice - - Găuri - Direcția timpului - - Soluție de cauzalitate - - Soluție termodinamică - - Soluții legice - Flux temporal - Dualități - Presentismul și eternismul - Endurantismul și perdurantismul 3.4.3 Filosofia acțiunii 3.5 Alte ramuri ale filosofiei 3.5.1 Axiologia - Istorie - Probleme în studiile de comunicare 3.5.2 Cosmologia - Discipline - - Cosmologie fizică - - Cosmologia religioasă sau mitologică - - Cosmologia filosofică 3.5.3 Metafilosofia - Relația cu filosofia - Terminologie 3.5.3.1 Hermeneutica - Etimologie - - Etimologia populară Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 11 - Hermeneutica filosofică - - Hermeneutica modernă - - - Schleiermacher (1768-1834) - - - Dilthey (1833-1911) - - - Heidegger (1889-1976) - - - Gadamer (1900-2002) și colab. - - - Noua hermeneutică - - - Hermeneutica marxistă - - - Hermeneutica obiectivă 3.6 Filosofia practică - Scopul filosofiei - - Ontologie - - Axiologie - - Epistemologie - Proces 3.7 Filosofia teoretică 4 Concepte filosofice 4.1 Concepte - Concepte în teoria reprezentării minții - Natura conceptelor - - Concepte a priori - - Conținutul încorporat - - Ontologie - Reprezentări mentale - Teorii notabile privind structura conceptelor - - Teoria clasică - - - Argumente împotriva teoriei clasice - - Teoria prototipului - - Teoria-teorie - Ideastezia - Etimologie 4.2 Conceptualism - Conceptualismul în scholasticism - Conceptualismul modern - Conceptualismul și experiența perceptuală 4.3 Materialism - Prezentare generală - Istorie - - Perioada axială - - Era comună - - Filosofia modernă - - Filosofia contemporană - - - Filosofia continentală Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 12 - - - Filosofia analitică - Definirea materiei - Fizicalismul - Critici și alternative - - Din partea oamenilor de știință - - - Mecanica cuantică - - - Fizica digitală - - Opinii religioase și spirituale - - Obiecții filosofice - - - Idealisme - - Materialismul ca metodologie 4.4 Idealism - Definiții - Idealismul clasic - - Filosofia pre-socratică - - Platonismul și neoplatonismul - Filosofia creștină - Filosofia chineză - Idealismul subiectiv - Idealismul transcendental - Idealismul obiectiv - - Idealismul absolut - - Idealismul real - - Idealism pluralist 4.5 Realism - Istoria realismului metafizic - - Filosofia greacă antică - - Filosofia medievală - - Filosofia modernă timpurie - - Filosofia modernă târzie - - Filosofia contemporană 4.6 Empirism - Istorie - - Fundal - - Empirismul timpuriu - - Italia Renașterii - - Empirismul britanic - - Fenomenalism - - Empirismul logic - - Pragmatism 4.7 Nominalism - Istorie - - Filosofia greacă veche Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 13 - - Filosofia medievală - - Filosofia modernă și contemporană - Problema universalelor - Tipuri - - Filosofie analitică și matematică - Critica originilor istorice ale termenului 4.8 Atomism - Reducționism - Antichitate - - Atomismul grecesc - - - Geometrie și atomi - - - Respingerea în aristotelianism - - - Atomismul antic târziu - - - Atomism și etică - - Atomismul indian - Evul Mediu - - Hinduismul medieval - - Budismul medieval - - Islamul medieval - - Creștinătatea medievală - Renașterea atomismului - - Corpuscularianism - Teoria atomică modernă 4.9 Monism - Definiții - Istorie - În filosofie - - Tipuri - - Filosofi moniști - - - Pre-socratici - - - Post-socratici - - - Moderni - - - Moniști în neuroștiințe 4.10 Relativism - Forme de relativism - - Relativism antropologic versus relativism filosofic - - Relativism descriptiv versus relativism normativ - Poziții înrudite și contrastante - Critici - Puncte de vedere filosofice - - Antichitate - - - Sofism - - - Pironism Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 14 - - Modern - - - Bernard Crick - - - Paul Feyerabend - - - Thomas Kuhn - - - George Lakoff și Mark Johnson - - - Robert Nozick - - - Joseph Margolis - - - Richard Rorty - - - Nalin de Silva - - Postmodernism 4.11 Emergența - În filosofie - - Definiții - - Emergența puternică și slabă - - Calitate obiectivă sau subiectivă 4.12 Absolut - Încercările de formulare conceptuală - - Coincidentia oppositorum a lui Mircea Eliade - - Mysterium tremendum et fascinans al lui Rudolf Otto - - - "Sensul elementar" al lui Lonergan 4.13 Argumente - Formal și informal - Tipuri standard - - Argumente deductive - - Argumente inductive 4.14 Enactivism - Aspecte filosofice 5 Școli și tradiții filosofice 5.1 Tradiții majore în filosofie 5.1.1 Filosofia analitică - Istorie - - Analiza lingvistică ideală - - Pozitivismul logic - - Analiza limbajului obișnuit - Conceptul analitic contemporan - - Filosofia minții și știința cognitivă - - Etica în filosofia analitică - - - Meta-etica - - - Etica normativă - - - Etica aplicată - - Filosofia analitică a religiei - - Filosofia politică - - - Liberalism Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 15 - - - Marxism analitic - - - Comunitarismul - - Metafizica analitică - - Filosofia limbajului - - Filosofia științei - - Epistemologie - - Estetică 5.1.2 Filosofia continentală - Termenul - Istorie - Evoluții anglo-americane recente 5.2 Mișcări filosofice 5.2.1 Antichitate 5.2.1.1 Confucianism - Terminologie - - Cinci viziuni clasice (五 经, Wǔjīng) și confucianiste - Doctrine - - Teorie și teologie - - - Tiān și zeii - - Moralitate socială și etică - - - Umanitate - - - Rit și centrare - - - Loialitate - - - Pietatea filială - - Relaţii - - Junzi - - Rectificarea numelor - Istorie - Guvernare - Meritocrație - Influențe - - În Europa secolului al XVII-lea - Critici - - Femeile în gândirea confuciană 5.2.1.2 Platonism Filosofie Istorie - Filosofia antică - - Academia - - Academia sceptică - - Platonismul mediu - - Neoplatonism - Filosofia medievală Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 16 - - Creștinismul și platonismul - Filosofia modernă - - Renaştere - Filosofia contemporană - - Platonismul modern - - - Analitic - - - Continental 5.2.1.2.1 Realismul platonic - Universale - - Teorii despre universale - - Forme - Particulare - Critici - - Critica inherenței - - Critica conceptelor fără percepție senzorială 5.2.1.3 Aristotelianism - Istorie - - Grecia antica - - Imperiul Bizantin - - Lumea islamică - - Europa de Vest - - Era modernă - - Aristotelianismul contemporan - Critici 5.2.1.4 Pitagorism - Istorie - Tradiții filosofice - - Akousmatikoi - - Ritualuri - Filosofie - - Aritmetică și numere - - Geometrie - - Muzică - - Armonie - - Cosmologie - - Justiţie - - Trup si suflet - - Vegetarianism - Filosofi femei - Influența asupra lui Platon și Aristotel - Neopitagorism - Influența ulterioară - - Creștinismul timpuriu Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 17 - - Numerologie - - Matematică - - Evul Mediu - - Știința occidentală 5.2.1.5 Pironism - Origini - Filosofie - Practica - - Cele zece moduri ale lui Aenesidemus - - Cele cinci moduri ale lui Agrippa - Texte - Asemănări cu budismul - Influența 5.2.1.6 Stoicism - Nume - Obiectivele de bază - Istorie - Logica - - Logica propozițională - - Categorii - - Epistemologie - Fizică - Etica - - Doctrina „lucrurilor indiferente" - - Exercițiu spiritual - Filosofia socială 5.2.1.7 Cinism - Etimologie - Filosofia - Istoria cinismului - - Influențe - - Simbolisme - - Antistene - - Diogene de Sinope - - Crates din Teba - - Alți cinici - Cinismul în lumea romană - Cinism și creștinism - - Isus ca cinic evreiesc - - Influențe cinice asupra creștinismului timpuriu 5.2.2 Perioada medievală 5.2.2.1 Neo-confucianism - Originile Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 18 - Filosofia - Canonul confucianist - Noul confucianism 5.2.2.2 Neoplatonism - Origini ale termenului - Originile și istoria neoplatonismului clasic - - Elenism - - Saccas - - Plotin - - Porfir - - Iamblichus - - Academii - Idei - - Unul - - Emanații - - - Demiurg sau Nous - - - Anima mundi - - - Lumea fenomenală - - Ierarhie cerească - - Rău - - Întoarcerea la Unul 5.2.2.3 Tomism - Filosofia tomistică - - Prezentare generală - - 24 teze tomistice - - - Ontologie - - - Cosmologie - - - Psihologie - - - Dumnezeu - Metafizica - - Predicaţia - - Ființa - - Cauzalitatea - - Bunătate - - Existența lui Dumnezeu - - Viziunea despre Dumnezeu - Antropologia - - Sufletul - - Etica - - Legea - - Liberul arbitru - Epistemologia - Impact Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 19 - Perspective academice - - René Descartes - - G. K. Chesterton - Școli și interpretări recente - - Tomismul neo-scolastic - - Tomismul din Cracovia - - Tomismul existențial - - Tomismul River Forest - - Tomismul transcendental - - Tomismul Lublin - - Tomismul analitic - Critici 5.2.2.4 Scolastica - Etimologie - Istorie - - Scholastica timpurie - - Înalta scolastică - - Scolastica spaniolă - - Scolastica analitică - Metoda scolastică - Instruirea scolastică 5.3 Perioada modernă 5.3.1 Empirism - Etimologie - Istorie - - Empirismul timpuriu - - Italia Renașterii - - Empirismul britanic 5.3.2 Esențialism - În filosofie - - Esențialismul metafizic - - În etică 5.3.3 Existențialism - Etimologie - Aspecte definiționale și fundal - Concepte - - Existența precede esența - - Absurditatea - - Facticitatea - - Autenticitate - - Altul și Privirea - - Angoasa și teama - - Disperarea Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 20 - Opoziția la pozitivism și raționalism - Religie - Confuzia cu nihilismul - Istorie - - Secolul al XIX-lea - - - Kierkegaard și Nietzsche - - - Dostoievski și Sartre - - Începutul secolului XX - - După al doilea război mondial - Influențe în afara filosofiei - - Artă - - - Film și televiziune - - - Literatură - - - Teatru - - Psihanaliză și psihoterapie - Critici - - Critici generale - - Filosofia lui Sartre 5.3.4 Idealismul german - Înțelesul idealismului - Istorie - Teoreticienii - - Kant - - Jacobi - - Reinhold - - Schulze - - Fichte - - Schelling - - Schleiermacher - - Maimon - - Hegel - Răspunsuri - - Neokantianism - - Hegelianism - - Schopenhauer - - Idealismul britanic - - Statele Unite - - Ortega y Gasset - - George Santayana - - G. E. Moore - - Slavoj Žižek - - Hannah Arendt 5.3.5 Logicism Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 21 - Prezentare generală - Originea numelui „logicism" - Intenția, sau obiectivul, logismului - Epistemologie, ontologie și logicism - Neo-logicism 5.3.6 Pozitivismul logic - Originile - Definiții - Dezvoltare - Rădăcini - - Limba - - Logicismul - - Empirismul - Istoria timpurie - - Viena - - Berlin - - Rivali - - Export - Principii - - Decalaj analitic / sintetic - - Decalaj observare / teorie - - Semnificație cognitivă - - - Verificare - - - Confirmare - - - Verificare slabă - Filosofia științei - - Explicaţie - - Unitatea științei - - Reducerea teoriei - Critici - - Quine - - Hanson - - Popper - - Kuhn - - Putnam - Declinul 5.3.7 Marxism - Etimologie - Prezentare generală - Materialismul istoric - - Critica capitalismului - - Clase sociale - Revoluție, socialism și comunism Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 22 - Marxismul clasic - Marxismul academic - Critica - - Critici generale - - Critici epistemologice și empirice - - Critici socialiste - - Critici anarhiste și libertariene - - Critici economice 5.3.8 Poststructuralism - Post-structuralism și structuralism - - Controverse - Istorie - Lucrări majore - - Barthes și nevoia de metalimbaj - - Prelegerea lui Derrida la Johns Hopkins 5.3.9 Pragmatism - Origini - Obiectivele de bază - - Anti-reificarea conceptelor și teoriilor - - Naturalism și anti-cartesianism - - Reconcilierea anti-scepticismului și a falibilismului - - Teoria pragmatistă a adevărului și a epistemologiei - În alte domenii ale filosofiei - - Filosofia științei - - Logică - - Metafizică - - Filosofia minții - - Etică - - Estetică - - Filosofia religiei - Neopragmatism - Moștenirea și relevanța contemporană - - Efecte asupra științelor sociale - - Efecte asupra administrației publice - - Efecte asupra feminismului - Critici 5.3.10 Raționalism - Utilizarea filosofică - - Teoria justificării - - Tezele raționalismului - - - Teza de intuiție/deducție - - - Teza cunoașterii înnăscute - - - Teza conceptului înnăscut Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 23 - - - Celelalte două teze - Fundal - Istorie - - Filosofia raționalistă din antichitate - - - Pitagora (570–495 î.e.n.) - - - Platon (427-347 î.e.n.) - - - Aristotel (384-322 î.e.n.) - - Evul Mediu - - Raționalismul clasic - - - René Descartes (1596–1650) - - - Baruch Spinoza (1632–1677) - - - Gottfried Leibniz (1646–1716) - - - Immanuel Kant (1724-1804) - - Raționalismul contemporan 5.3.11 Structuralism - Variații - - Realism structural epistemic - - - Problema Newman - - - - Răspuns la problema Newman - - - Critici suplimentare - - Realism structural ontic - Definiția structurii - Structuri propuse 6 Dumnezeu (Religia) Concepții generale - Unicitatea - Teismul, deismul și panteismul - Alte concepte Perspective non-teiste - Agnosticismul și ateismul - Antropomorfism 6.1 Filosofia religiei - Prezentare generală - Teme și probleme de bază - - Realitatea Fundamentală - - - Monoteism - - - Concepții non-teistice - - Credința și rațiunea - - Ştiinţă - - Experiență religioasă - - - Tipuri - - - Perenialism vs constructivism 6.2 Argumentul teleologic (Argumentul designului inteligent) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 24 - Istorie - - Filosofia clasică - - - Socratici și pre-socratici - - - Platon și Aristotel - - - Era romană - - Filosofie și teologie medievală - - - Scriitori creștini clasici târzii - - - Filosofia islamică - - - Filosofia evreiască - - - Thomas Aquinas - - Modernitatea - - - Newton și Leibniz - - - Empirici britanici - - - Teologia naturală a lui Derham - - - Analogia ceasornicarului - - Adepți recenți - - - Argumente probabilistice - - - Universul bine ajustat - - - Știința creației și proiectarea inteligentă - - - Eficiența nerezonabilă a matematicii - - - Propunerea „a treia cale" - - - Întregul în interacție - Discuții similare în alte civilizații - - Hinduism - - Critica budistă a logicii hinduse Nyaya - - Confucianism - - Taoism - Critici ale argumentului teleologic - - Clasici - - David Hume - - Immanuel Kant - - Nu dovedește existența lui Dumnezeu - - Argumentul improbabilității - - Un argument greșit - - Percepția scopului în biologie - - Fideism - - Alte critici 6.3 Argumentul ajustării fine - Argumente filosofice - Design inteligent - Critici ale argumentului ajustării fine 6.4 Argumentul cauzei primare (Argumentul cosmologic) - Istoria Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 25 - Versiuni ale argumentului - - Argumentul din contingență - - In esse și in fieri - - Argumentul cosmologic Kalām - - Argumentul metafizic pentru existența lui Dumnezeu - Critica argumentului Primei Cauze - - Ce este cauza Primei Cauze? - - Nu este o dovadă pentru un Dumnezeu teist - - Existența buclelor cauzale - - Existența lanțurilor cauzale infinite - - Cosmologia Big Bang 6.5 Argumentul ontologic - Clasificare - Dezvoltare - - Anselm - - René Descartes - - Baruch Spinoza - - Gottfried Leibniz - - Mulla Sadra - - Immanuel Kant - - Kurt Gödel - - Versiuni modale ale argumentului ontologic - - - Hartshorne și Malcolm - - - Alvin Plantinga - - Dictonul lui Sankara - - Raționament automat - - Alte formulări - Critica argumentului ontologic - - Gaunilo - - Thomas Aquinas - - David Hume - - Immanuel Kant - - Douglas Gasking - - Coerența unei ființe maxime - - Existența vs. esența 6.6 Cunoașterea, dovada și existența lui Dumnezeu - Poziții - Probleme filosofice - - Problema supranaturalului - - Natura dovezilor și argumentelor relevante - - Diferit de gândirea occidentală 6.7 Problema răului - Formulare și argumente detaliate Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 26 - - Problema logică a răului - - Problema demonstrativă a răului - - Problema răului și a suferinței animalelor - Filosofii - - Epicur - - David Hume - - Gottfried Leibniz - - Thomas Robert Malthus - - Immanuel Kant - Corolare - - Problema binelui - - Moralitatea - Încercări de soluționare a problemei răului - - Teism sceptic - - - Răspunsuri „bine mai mare" - - - Liberul arbitru - - - Liberul arbitru și suferința animalelor - - - Raiul și liberul arbitru - - - Teodicul procesului - - Teodicul creator de suflete sau irenean - - - Teodicul cruciform - - Viața de apoi - - Negarea existenței răului - - - Răul ca absența binelui (teoria privării) - - Răul ca iluzie - - Întoarcerea meselor - - Motive ascunse - - Vieți anterioare și karma - - Pandeism - - Provocarea Dumnezeului rău 6.8 Liberul arbitru - Filosofia occidentală - Liberul arbitru în teologie - Pledoarii comune 6.8.1 Argumentul din liberul arbitru - Omnisciența și liberul arbitru - Argumentul din liberul arbitru pentru inexistența lui Dumnezeu 6.9 Argumentul din miracole - Critici - David Hume despre miracole - - Argumentul - - Critica 6.10 Argumentul jucătorului: Pariul lui Pascal Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 27 - Pariul - Explicaţie - - Incapacitatea de a crede - - Analiza cu teoria deciziei - - Neînțelegerea pariului - Critica argumentului jucătorului - - Eșecul de a dovedi existența lui Dumnezeu - - Argumentul din revelații inconsistente - - Argumentul din credința neautentică 6.11 Credința religioasă - Etapele dezvoltării credinței - - Etapele credinței - Opinii religioase - - Credința Bahá'í - - Budism - - Creştinism - - - Opinii apologetice creștine - - - Catolicism - - - Biserica lui Isus Hristos a Sfinților din Zilele din Urmă (mormonii) - - Hinduism - - Islam - - Iudaism - - Sikhism - Validitatea epistemologică - - Fideism - - Suport - - Critici 6.12 Moartea - Termeni asociaţi - Senectutea - Semne de moarte biologică - Conceptul de moarte - Moartea în societate şi cultură 6.13 Epicureism - Istorie - Filosofie - Etica - Politica - Religie - Epistemologie - Tetrapharmakos - Critici 6.13.1 Hedonism Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 28 - Istoria dezvoltării - - Civilizația sumeriană - - Egiptul antic - - Școli clasice din antichitate - - - Școala cirenaică - - Epicureismul - - Yangism - - Iudaism - - Creştinism - - Hinduism - - Utilitarism - - Libertinaj - Abordări contemporane - - Michel Onfray - - Aboliţionism - - Dan Haybron - Hedonismul ca bază științifică pentru previziuni viitoare pe termen lung - Critici 6.14 Nemurirea - Abordări ştiinţifice - Abordări religioase - Nemurirea biologică - - Specii biologice nemuritoare - - Evoluţia îmbătrânirii - Speranţe privind nemurirea biologică umană - - Substanţe care prelungesc durata de viaţă - - Nemurirea tehnologică - - Crionica - - Încărcarea minţii la calculator - - Cibernetica - - Nemurirea evoluţionară - Puncte de vedere religioase - - Religia greacă antică - - Marii maeştri - - Budism - - Creştinism - Etica nemuririi - - Indezirabilitatea nemuririi Volumul 2 7 Bine și rău (Etica) 7.1 Etica Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 29 - Definirea eticii - Etica aplicată - - Abordarea modernă - Etica descriptivă - - Ce este etica descriptivă? - - Lawrence Kohlberg: Un exemplu de etică descriptivă - Etica normativă - - Teorii etice normative - - Forța de legătură - - - Motivarea moralității 7.1.1 Meta-etica - Întrebări meta-etice - Teoriile semantice - - Centralism și non-centralism - Ontologie morală - Epistemologie morală 7.2 Filosofia culturii - Discursuri moderne timpurii - - Romantismul german - - Romantismul englez 7.3 Filosofia mediului - Probleme contemporane - Istoria modernă - - Miscarea ecologică profunda - Mediul și evoluția - Ecologia umanistă (umanismul de mediu) - - Evoluția și relativizarea acesteia 7.4 Filosofia dragostei - Teorii actuale - Tradițiile occidentale - - Rădăcini clasice - - Petrarhism - - Scepticismul galician - Tradițiile orientale 7.5 Etica deontologică - Filosofii deontologice - - Kantianismul - - Teoria poruncii divine - - Deontologia contemporană - - Deontologia și consecințialismul 7.6 Etica creștină - Dezvoltare istorică - - Surse - - Noul Testament - - Creștinismul timpuriu - - Scolasticismul și tomismul Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 30 - - Etica creștină modernă - Virtuți și principii - Critici 7.7 Etica kantiană - Rezumat - - Bunăvoință și îndatorire - - - Obligații perfecte și imperfecte - - Imperativul categoric - - - Universalizabilitate - - - Umanitatea ca scop în sine - - - Formula autonomiei - - - Împărăția Finală - Influențe asupra eticii kantiene - Semnificația eticii kantiene - - Influențați de etica kantiană - - - Karl Marx - - - Jürgen Habermas - - - Karl Popper - - - John Rawls - - - Jacques Lacan - - - Thomas Nagel - - Eticiștii kantieni contemporani - - - Onora O'Neill - - - Marcia Baron - Critici ale eticii kantiene - - Friedrich Schiller - - G. W. F. Hegel - - Arthur Schopenhauer - - Friedrich Nietzsche - - John Stuart Mill - - Jean-Paul Sartre - - Michel Foucault - - Etica virtuții - - Autonomie 7.8 Consecințialism - Filosofii - - Consecințialismul de stat - - Utilitarism - - Egoismul etic - - Altruismul etic - - Consecințialismul regulilor - - Consecințialismul pe două niveluri - - Consecințialismul motivațional - - Consecințialism negativ - - Etica teleologică - - Actele și omisiunile, și "doctrina actelor și omisiunilor" Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 31 - Probleme - - Îndrumări de acțiune - - - Observatorul ideal - - - Observatorul real - - Consecințe pentru cine - - - Focalizat pe agent sau neutru pe agent - - - Focalizată pe om? - - Valoarea consecințelor - - Etica virtuții - - Scopul final - Etimologie - Critici 7.9 Utilitarism - Etimologie - Fundal istoric - - Filosofia chineză - - Filosofia occidentală - Utilitarismul clasic - - Jeremy Bentham - - John Stuart Mill - - - Plăcerile superioare și inferioare - - - - „Dovada" lui Mill a principiului utilității - Evoluții din secolul XX - - Utilitarismul ideal - - Utilitarismul de acte și de reguli - - Utilitarismul pe două niveluri - - Utilitarismul de preferință - Mai multe tipuri de utilitarism - - Utilitarismul negativ - - Utilitarismul de motiv - Considerații suplimentare - - Fericirea medie vs. fericirea totală - - Motive, intenții și acțiuni - Utilitarismul de regulă - - Formularea lui Mill - - Utilitarismul de regulă puternic - - Utilitarismul de regulă slab - Critica utilitarismului - - Utilitatea cuantificării - - Utilitatea ignoră justiția - - Prezicerea consecințelor - - Obiecție de cerință - - Agregarea utilității - - Calcularea utilității eșuează - - Criticiile obligațiilor speciale - - Critici ale teoriei valorilor utilitariste Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 32 - - Critici bazate pe datorie - - Ferma de copii 7.10 Teoria (etica) virtuții - Concepte cheie - Istoria virtuții - - - „Turnura aretaică" contemporană - Subiecte în etica virtuții - - Etica virtuții ca o categorie - - Virtutea și politica - - Etica virtuții aplicate - - - Filosofia socială și politică - - - Educaţie - - - Asistența medicală și etica medicală - - - Tehnologia și virtuțile - Critica teoriei virtuții - - Subsumată în deontologie și utilitarism - - Utopianism și pluralism 7.11 Naturalism - Origini și istorie - Etimologie - Descriere - Furnizarea ipotezelor necesare științei - Naturalism metafizic - Naturalism metodologic - Critici ale naturalismului - - Alvin Plantinga - - Robert T. Pennock - - W. V. O. Quine - - Karl Popper 7.12 Relativismul moral - Variații - - Descriptiv - - - Meta-etic - - - Normativ - Istorie - Relativismul meta-etic - - Științific - - - Moralitatea și evoluția - - Filosofic - - - R. M. Hare - - - Walter Terence Stace - - - Sărăcia filosofică - - - Alte critici - - Religios - - - Catolicismul roman - - - Budismul Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 33 - - Literar 7.13 Emotivism - Istorie - Susținători - - A. J. Ayer - - C. L. Stevenson - - - Primul model de analiză - - - Al doilea model de analiză - - - Metode de argumentare - Critica emotivismului - - Influența magnetică - - Realismul moral al lui Philippa Foot - - Utilizare standard și setare standard 8 Animale (Drepturile animalelor) Cogniția animalelor - Canonul lui Morgan - De la anecdote la laborator - Semicentenarul comportamental - Revoluția cognitivă În filosofie - Conceptul de animale-mașină - Ipoteza Gaia - Critica termenului "animal" și a conceptului de "viață animală" 8.1 Drepturile animalelor - Dezvoltarea istorică în Occident - - Statutul moral și animalele în lumea antică - - Secolul 17: Animalele ca automate - - - Legile timpurii de protecție a animalelor în Europa - - - René Descartes - - Tratarea animalelor ca datorie a omului față de sine - - - John Locke, Immanuel Kant - - Secolul al XVIII-lea: Centralitatea sentienței - - - Jean-Jacques Rousseau - - - Jeremy Bentham - - Secolul al XIX-lea: Apariția jus animalium - - - Arthur Schopenhauer - - - Percy Bysshe Shelley - - - John Stuart Mill - - - Charles Darwin - - - SPCA americană, Frances Power Cobbe, Anna Kingsford - - - Friedrich Nietzsche - - - Henry Salt - - Secolul XX: Mișcarea drepturilor animalelor - - - Dezvoltarea veganismului - - - Creșterea utilizării animalelor - - - Formarea grupului Oxford Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 34 - - - Publicarea Animal Liberation - - - Subculturi și drepturile animalelor - - Secolul XXI: Dezvoltări - - - Petiții pentru Habeas Corpus 8.2 Animal-mașină - Nașterea ipotezei - Consecințe 8.3 Suferința la animale - Durerea la animale - - Experiența durerii - - Argumentul-prin-analogie - Cruzimea față de animale - - Definiție și puncte de vedere - Abordarea filosofică - - Istoria suferinței la animalele sălbatice - - Ecologia ca valoare intrinsecă - - Animalul sălbatic ca o reducere la absurd 8.4 Specism - Istorie - - Originea termenului - - Răspândirea ideii - Argumente în favoarea specismului - Critica specismului - - Comunitatea morală, argument din cazuri marginalizate - - - "Mintea discontinuă" - Holocaustul animalelor - Centralitatea conștiinței 8.5 Antispecism - Antispecismul și religia - Surse teoretice și filosofice ale antispecismului - - Critica filosofică a termenilor „Animal" și „propriu omului" - Critica epistemologică 8.6 Au animalele drepturi? - Utilitarismul - Subiecți-ai-unei-vieți - Aboliţionism - Contractarianism - Teoria drepturilor prima facie - Feminismul și drepturile animalelor - Transumanism - Critici privind drepturile animalelor - - R. G. Frey - - Carl Cohen - - Richard Posner - - Roger Scruton 8.7 Îndatoriri indirecte față de animale Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 35 - Critica îndatoririi - - Negarea îndatoririi față de animale - - Drepturile animalelor 9 Politica (Filosofia politicii) Etimologie - Clasificări Istoria politicii de stat - Statul Sursa puterii în politică - Puterea din punct de vedere pragmatic - Autoritatea şi legitimitatea - - Autoritatea tradiţională - - Autoritatea charismatică - - Autoritatea legal-raţională - Suveranitatea Tematici - Forme de organizare politică - Politica globală - Corupția politică - Partide politice - Politica, disciplină academică Valori politice - Stânga dreapta - Autoritar-libertarian - Critici ale spectrului politic 9.1 Filosofia politicii - Istorie - - Tradiții antice - - - India antică - - - China antică - - - Grecia antică - - Creștinismul medieval - - - Sfântul Augustin - - - Sfântul Toma Aquino - - Epoca de Aur islamistă - - - Ibn Khaldun - - Europa medievală - - Renașterea europeană - - - Niccolò Machiavelli - - Iluminismul european - - - John Locke - - - John Stuart Mill - - - Benjamin Constant - - - Thomas Hobbes - - - Jean-Jacques Rousseau - - Industrializarea și epoca modernă Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 36 - - Perioada contemporană 9.2 Filosofia dreptului - Jurisprudență analitică - Jurisprudența normativă - Abordări filosofice ale problemelor juridice 9.3 Egalitatea socială - Ontologic - Oportunitatea - Condiția socială - Rezultate 9.4 Egalitatea de rezultate - Comparații cu concepte conexe - Conceptul în argumentul politic - Filosofia politică - - Conflația cu marxismul, socialismul si comunismul - Critica egalității de rezultate 9.5 Discriminarea forței de muncă - Definiție - Explicații neoclasice - - Înclinațiile pentru discriminare - - Discriminarea statistică - Abordarea non-neoclasică - - Modelul suprapopulării - - Modele instituționale - - - Piața internă a muncii - - - Locuri de muncă primare și secundare - Critica abordării neoclasice - Bazele teoretice ale discriminării referitoare la ocuparea forței de muncă - - Teorii juridice: explicate prin cazul SUA - - Teorii structurale 9.6.1 Discriminarea inversă - Critici ale discriminării inverse 9.7 Egalitatea politică: Democrația - Caracteristici - Istoria democrației - - Origini istorice și societăți proto-democratice - - - Origini antice - - Evul Mediu - - Era moderna - - - Perioada modernă timpurie - - - Secolele XVIII și XIX - - - Secolele XX și XXI - Tipuri de democrații guvernamentale - - Forme de bază - - - Direct - - - Reprezentativ Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 37 - - - Parlamentar - - - Prezidenţial - - - Hibrid sau semi-direct - - Variante - - - Monarhie constituțională - - - Republica - - - Democrația liberală - - - Socialist - - - Anarhist - - - Sortare - - - Consociativ - - - Democrația consensului - - - Supranațională - - - Incluzivă - - - Politica participativă - - - Cosmopolită - - - Democrație creativă - - - Democrație ghidată - Democrația non-guvernamentală - Teorie - - Aristotel - - Teoria republicană timpurie - - Argumentare - - - Agregativă - - - Deliberativă - - - Radicală - Dezvoltare - Critici ale democrației - - Ineficiențe - - Regula populară ca fațadă - - Regula Mob - - Instabilitate politică - - Alegeri frauduloase - - Opoziţia 9.7.1 Democraţia directă - Mişcări contemporane pentru democraţia directă - Evoluţia democraţiei directe - - Democraţia ateniană - - Republica romană - - Elveţia - - Statele Unite - - Democraţia electronică - Trilema reformei democratice 9.7.2 Democrația reprezentativă - Competențele reprezentanților - Istorie Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 38 - Critica democrației reprezentative - - Soluții propuse 9.8 Libertatea - Liberul arbitru - Libertatea sau libertatea de acțiune personală și socială 9.8.1 Libertatea de acțiune - Filosofie - Politică - Istorie - - Contractul social - Ideologii - - Liberalism - - Libertatea republicană - - Socialism - - Marxism - - Anarhism - Premise culturale 9.8.2 Libertatea negativă - Prezentare generală - Istorie - Libertatea negativă și autoritatea: Hobbes și Locke 9.8.3 Libertatea pozitivă - Prezentare generală - Istorie - Exemple 9.8.4 Libertatea de exprimare - Originea libertății de exprimare - - Relația cu alte drepturi - Democrație și interacțiune socială - Limitări - - Internetul și societatea informațională - - Libertatea de informare - - Cenzura pe Internet - Istoria disidenței și a adevărului 9.9 Pedeapsa - Definiții - - În filosofie - - În psihologie - - În socio-biologie - - - Exemple împotriva pedepselor sociobiologice - Critica - - Distructivitatea gândirii și îmbunătățirea 9.10 Justiția retributivă - Scopuri - Istorie - Principii Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 39 - - Proporționalitatea - Subtipuri - Critici - - Alternative 9.11 Teoria descurajării - Conceptul - - Proporționalitatea - - Reciprocitatea - - Credibilitatea coercitivă - Teoria descurajării raționale - - Echilibrul militar - - Semnalizarea și putere de negociere - - Reputația de soluționare - - Interese în joc - Armele nucleare și descurajarea - Descurajarea modernă - Critica teoriei descurajării 9.12 Protecția societății (Securitatea națională) - Definiții - Dimensiunile securității naționale - - Siguranța fizică - - Securitatea politică - - Securitatea economică - - Securitatea ecologică - - Securitatea energiei și a resurselor naturale - - Securitatea informatică - - Securitatea infrastructurii - Probleme în protecția societății (securitatea națională) - - Coerența abordării - - Securitate națională vs. transnațională - - Impactul asupra libertăților civile și a drepturilor omului 9.13 Reformism - Istorie - Critica reformismului 9.14 Nesupunerea civică - Istorie - Etimologie - Teorii - - Violent vs. non-violent - - Revoluționar vs. nerevoluționar - - Colectiv vs. solitar 10 Aparență și realitate (Realitatea) Folosirea filosofică modernă Științific Mecanic Grup și social Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 40 10.1 Realitatea - Concepte înrudite - - Viziuni și teorii ale lumii - Filosofia occidentală - - Ființa - - Percepţie - - Obiecte abstracte și matematica - - Proprietăți - - Timp si spațiu - - Lumi posibile - - Teorii ale întregului și filosofia - - Realitatea fenomenologică - - Ipoteze sceptice - Științe fizice - - Realism științific - - Realism și localitate în fizică - - Rolul observatorului în mecanica cuantică - - Multivers - - Teorii științifice despre tot - Tehnologie - - Realitatea virtuală și spațiul cibernetic - - - „RL" în cultura internetului 10.2 Filosofia percepției - Categorii de percepție - Explicații filosofice ale percepției - Reprezentarea spațială 10.3 Realismul naiv (direct) - Prezentare generală - Realism naiv și științific sau realism direct și indirect - - Realismul și fizică cuantică - Realitate virtuală și realism 10.4 Argumentul iluziei - Argumentul iluziei, critica realismului direct - Critica argumentului iluziei 10.5 Argumentul visului - Rezumat - Paradoxul lui Hutton - Simularea realității - Discuție critică 10.6 Halucinația 10.7 Memoria - Neuroștiințe cognitive 10.8 Cogito, ergo sum - În scrierile lui Descartes - - Discurs asupra metodei - - Meditații metafizice Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 41 - - Principiile filosofiei - - Căutarea adevărului - - Alte forme - Interpretare - Predecesori - Critici - - Utilizarea lui „eu" - - Kierkegaard - - Williams - - Heidegger - - John Macmurray 10.9 Realismul reprezentativ (indirect) - Istorie - Critica realismului indirect (reprezentativ) - Teoria adverbială 10.10 Fenomenologia - Prezentare generală - Prezentare istorică a utilizării termenului - Varietăți de fenomenologie - Concepte - - Intenționalitatea - - Intuiţia - - Dovada - - Noesis și noema - - Empatia și intersubiectivitatea - - Lumea vieții - Investigații logice a lui Husserl (1900/1901) - Transcendentalismul de după Idei (1913) - Realism - Existenţialism - Gândirea orientală - Abordări la tehnologie - - Heidegger - - Dreyfus 10.11 Fenomenalism - Critici 10.12 Cauzalitate - Concept - - Metafizică - - - Ontologie - - - Epistemologie - - - Semnificație geometrică - - - Voliția - - Cauze necesare și suficiente - - Contrastat cu condiționale - - Cauza discutabilă Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 42 - Teorii - - Teorii contrafactuale - - Cauză probabilistică - - Calculul cauzal - - Învățarea structurii - - Teoriile derivării - - Teoriile manipulării - - Teoriile proceselor - Istorie - - Filosofia hindusă - - Filosofia budistă - - Baha'i - - Filosofia occidentală - - - Aristoteliană - - Evul Mediu - - - După Evul Mediu - Realismul cauzal 11 Știința (Filosofia științei) Ce este ştiinţa? Ramuri ale științei - Științele naturii - Stiinţele sociale - Științele formale Cercetarea științifică - Metode științifice - - Matematica și științele formale - Filosofia ştiinţei - - Certitudine și știință - - Pseudoştiinţă, știință marginală, și știință falsă Comunitatea științifică - Ramuri și domenii - Instituţii - Literatura Practica științifică - Cercetarea fundamentală și aplicată - Cercetarea în practică - Impactul practic al cercetării științifice - Femeile în știință - Politica științei - Perspectivele media - Utilizarea politică - Știința și publicul Clasificarea ştiinţelor 11.1 Filosofia științei - Introducere - - Definirea științei Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 43 - - Explicația științifică - - Justificarea științei - - Observație inseparabilă de teorie - - Scopul științei - - Valori și știință - Istoria - - Pre-modernă - - Modernă - - Pozitivismul logic - - Thomas Kuhn - Abordări curente - - Ipoteze axiomatice - - Coerentism - - Orice e bun - - Sociologia cunoașterii științifice - - Filosofia continentală - Alte subiecte - - Reductionism - - Responsabilitatea socială 11.2 Metode științifice - Prezentare generală - - Procesul - - - Formularea unei întrebări - - - Ipoteza - - - Predicția - - - Testarea - - - Analiza - - Exemplu ADN-ului - - Alte componente - - - Replicarea - - - Examinarea externă - - - Înregistrarea și partajarea datelor - Investigații științifice - - Proprietățile cercetării științifice - - Credințe și prejudecăți - - Logica argumentării științifice - Elementele metodelor ştiinţifice idealizate - Elemente ale metodei științifice - - Caracterizări - - Incertitudine - - Definire - - Caracterizări ale ADN - - Un alt exemplu: precesiunea lui Mercur - Aspecte ale metodelor ştiinţifice - - Observaţia - - Ipoteza Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 44 - - Predicţia - - Verificarea - - Evaluarea - Comunicarea și comunitatea - - Evaluarea colegială (inter pares) - - Documentarea și replicarea - - Arhivarea - - Partajarea datelor - - Limitări - - Dimensiunile practicii - Filosofia și sociologia științei - - Rolul hazardului în descoperire - Relația cu matematica - - Relația cu statistica - - Alte aspecte ale metodelor ştiinţifice 11.3 Raţionamentul inductiv - Raționamentul inductiv vs. raționamentul deductiv - Istorie - - Filosofia antică - - Filosofia modernă timpurie - - Filosofia modernă târzie - - Filosofia contemporană - - - Bertrand Russell - - - Gilbert Harman - Critici - - Prejudecăţi - Tipuri de raționament inductiv - - Generalizare - - Silogismul statistic - - Inducția simplă - - Argumentul din analogie - - Inferența cauzală - - Predicția - - Inferența bayesiană - - Inferența inductivă 11.3.1 Problema inducției - Formularea problemei - - Originile antice și timpurii moderne - - David Hume - - Noua ghicitoare a lui Nelson Goodman a inducției - Interpretări notabile - - Hume - - David Stove și Donald Williams - - Karl Popper 11.4 Falsificabilitatea - Prezentare generală Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 45 - Falsificarea naivă - - Două tipuri de declarații: observaționale și categorice - - Inferența categorică inductivă - - - Falsificarea deductivă - Falsificaționism - Criteriul de demarcare - - Verificaționism - - Utilizarea în instanțe judecătorești - Critici ale falsificaționismului - - Filosofi contemporani - - Kuhn și Lakatos - - Feyerabend - - Sokal și Bricmont - - Economie - - Evoluţie - - Creaționismul biblic - - Istoricism - - Matematică - Citate 11.5 Filosofia educației - Filosofii ale educației - - Idealism - - - Platon (424/423 î.e.n. 348/347 î.e.n.) - - - Immanuel Kant (1724-1804) - - Realism - - - Aristotel (384 î.e.n. 322 î.e.n.) - - - Ibn Sina (980 1037) - - - Ibn Tufail (1105 1185) - - - John Locke (1632–1704) - - - Jean-Jacques Rousseau (1712–1778) - - - Harry S. Broudy (1905–1998) - - Scolastica - - - John Milton (1608–1674) - - Pragmatism - - - John Dewey (1859–1952) - - - William Heard Kilpatrick 1871–1965) - - - Noddings Nel (1929–) - - Existenţialism - - Teoria critică - - - Paulo Freire (1921–1997) - Filosofii normative ale educației - - Perenialism - - - Allan Bloom (1930–1992) - - Educație clasică - - - Charlotte Mason (1842–1923) - - Esențialism Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 46 - - - William Chandler Bagley (1874–1946) - - Reconstituționism social și pedagogie critică - - - Maria Montessori (1870–1952) - - Waldorf - - - Rudolf Steiner (1861–1925) - - Educație democratică - - - A. S. Neill (1883–1973) - - Progresivism - - - John Dewey (1859–1952) - - - Jean Piaget (1896–1980) - - - Jerome Bruner (1915–2016) - - Neșcolarizarea - - - John Holt - - Educație contemplativă 11.6 Filosofia istoriei - Tipuri - Istoria pre-modernă - Istorie ciclică și liniară - Istoria durabilă - Concepte - - Filosofia cronologiei - - Filosofia cauzalității - - Filosofia neutralității - Teorii operative - - Abordări teleologice - - Georg Wilhelm Friedrich Hegel - - Thomas Carlyle - - Evoluționismul social - Teorii contextuale - - Karl Marx - - Michel Foucault - Alte abordări - - Istoria narativă - - Nayef Al-Rodhan - Educație și propagandă 11.7 Filosofia matematicii - Istorie - - Filosofia contemporană - Teme majore - - Realism matematic - - Antirealism matematic - Școli contemporane de gândire - - Artistic - - Platonism - - Matematicism - Logicism Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 47 - - Formalism - - Convenţionalism - - Intuiționism - - - Constructivism - - - Finitism - - Structuralism - - Teoriile minții întruchipate - - - Realismul aristotelic - - - Psihologism - - - Empirism - - Ficționalism - - Constructivism social - - Dincolo de școlile tradiționale - - - Eficiența nerezonabilă - - - Cele două sensuri ale lui Popper ale enunțurilor numerice - - - Filosofia limbajului - Argumente - - Argumentul indispensabil pentru realism - - Argumentul epistemic împotriva realismului - Estetică 11.8 Scientism - Definiții - Relevanța în dezbaterile despre știință și religie - Filosofia științei - Retorica științei - Religie și filosofie - Raționalizarea și modernitatea 12 Mintea (Filosofia minții) Definiții Facultățile mentale Conținutul mental - Memetica Relația cu creierul Mințile ne-umane - Inteligența animalelor - Inteligența artificială 12.1 Filosofia minții - Problema minte-corp - Soluții duale pentru problema minte-corp - - Argumente pentru dualism - - Dualismul interacționist - - Alte forme de dualism - - - Paralelismul psihofizic - - - Ocazionalism - - - Dualismul proprietății - - - Teoria aspectului dual Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 48 - - - Dualismul experimental - - - Hilomorfism - Soluții moniste la problema minte-corp - - Monisme fizice - - - Behaviorism - - - Teoria identității - - - Funcționalism - - - Fizicalism nereductiv - - - Emergentism slab - - - Materialismul eliminativ - Misterianism - Critica lingvistică a problemei minte-corp - Naturalismul și problemele sale - - Qualia - - Intenționalitatea - Filosofia percepției - Filosofia minții și știința - - Neurobiologie - - Informatică - - Psihologie - - Știința cognitivă - Filosofia minții în tradiția continentală - Subiecte legate de filosofia minții - - Liberul arbitru - - Sinele 12.2 Filosofia psihologiei 12.3 Problema minte-corp - Interacțiunea minte-corp și cauzalitatea mentală - Corelații neuronale - - Neurobiologie și neurofilosofie - - Excitație și conținut - Fundal istoric - - Buddha - - Platon - - Aristotel - - Influențe ale religiilor monoteiste orientale - - Toma Aquino - - Descartes - - Kant - - Huxley - - Whitehead - - Popper - - Searle 12.4 Zombi - Tipuri de zombi - Argumentele zombi Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 49 - Răspunsuri - Experimente de gândire conexe 12.5 Dualismul minte-corp - Tipuri - - Dualismul substanței sau dualismul cartezian - - Dualismul proprietății - - Epifenomenalism - - Dualismul predicatelor - Viziuni dualiste ale cauzalității mentale - - Interacționism - - Fizicalism non-reductiv - - Epifenomenalism - - Paralelism - - Ocazionalism - - Kantianism - Evoluția istorică - - Platon și Aristotel - - De la neoplatonism la scolasticism - - Descartes și discipolii săi - - Formulări recente - Argumentele pentru dualism - - Argumentul subiectiv - - Argumentul zombi - - Argumentul științelor speciale - - Argumentul din identitatea personală - - Argumentul din rațiune - Argumentele împotriva dualismului - - Argumente din interacțiunea cauzală - - - Replici - - Argumentul din fizică - - - Replici - - Argumentul din afectarea creierului - - Argumentul din dezvoltarea biologică - - Argumentul din neuroștiință - - Argumentul din simplitate 12.5.1 Dualism fără interacțiune (Paralelism psihofizic) - Istorie - - Malebranche - - Spinoza - - Leibniz 12.6 Fizicalism - Definiția fizicului - - Definiții bazate pe superveniență - - Fizicalismul de realizare - - Fizicalismul token - Reducționism și emergentism Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 50 - - Reducționism - - Emergentism - Fizicalism a priori versus a posteriori - Alte puncte de vedere - - Fizicalismul strawsonian 12.7 Teoria identității minte-creier - Fundal - Versiuni ale teoriei identității de tip - - U. T. Place - - Feigl și Smart - Critica teoriei identității minte-creier - - Realizabilitate multiplă - - Qualia 12.7.1 Teoria identității ocurențelor Monismul anomal - Prezentare generală - Argumentul clasic al lui Davidson pentru monismul anomal - Interacțiunea cauzală - Caracterul nomologic al cauzalității - - Legi stricte - - Justificarea cauză-lege - Anomalismul mentalului - - Normativitate - - Holism - Rezolvarea contradicției - Critica monismului anomal 12.8 Behaviorism - Varietăți - - Behaviorism radical - Inovații experimentale și conceptuale - Relația cu limbajul - Educaţie - Condiționarea operantă - Condiționarea respondentului - În filosofie - - Legea efectului și condiționarea urmei - - Behaviorism molecular versus behaviorism molar - - Behaviorismul teoretic - Analiza și cultura comportamentului - Informatică comportamentală și calcul comportament - Critici și limitări 12.9 Funcționalism - Realizabilitate multiplă - Tipuri - - Funcționismul mașină-stare - - Psiho-funcționalism - - Funcționalismul analitic Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 51 - - Funcționalismul homuncular - - Funcționalism mecanic - Fizicalismul - Critica funcționalismului - - Creierul Chinei - - Camera chinezească - - Spectru inversat - - Pământul geamăn - - Holism de semnificație - - Argumente de trivialitate 12.10 Problema altor minți (Solipsism) - Versiuni - - Solipsismul metafizic - - Solipsismul epistemologic - - Solipsismul metodologic - Ideile principale - Istorie - - Gorgias - - Descartes - - Berkeley - Relația cu alte idei - - Idealism și materialism - - Dualismul cartezian - - Filosofia lui Schopenhauer - - Idealism - - Raţionalism - - Zombi filosofic - - Falsifiabilitate și testabilitate - - Minimalism - - Solipsismul la copiii mici - - Hinduism - - - Advaita Vedanta - - - Samkhya și Yoga - - Budism 12.11 Argumentul din analogie - Structura - Analiza argumentelor din analogie - - Puterea unei analogii - Contraargumente - - Falsa analogie - - - Exemple 13 Arta (Estetica) Definiţii Domenii ale artei în evoluţia culturală Forme, genuri, mediu, şi stiluri Aptitudini şi meşteşuguri Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 52 Scop - Funcții nemotivate - Funcții motivate Controverse Teorie - Apariția modernismului - Noua critică și „eroarea intenționată" - - „Virajul lingvistic" și dezbaterea sa Disputele de clasificare - Judecata de valoare 13.1 Arte - Definiții - Istorie - - Clasificări 13.2 Estetica - Estetica si filosofia artei - Judecata estetică, universalitatea și etica - - Judecata estetică - - - Factorii implicați în judecata estetică - - Universalii esteticii - - Etica esteticii - Forme derivate ale esteticii - - Estetica post-modernă și psihanaliza - - Estetica recentă - - Estetica și știința - - Adevărul în frumusețe și matematică - - Abordări computationale - - Estetica evolutivă - - Estetica aplicată - Critici 13.2.1 Estetica aplicată - Arhitectura si design interior - Arta digitală - Educație și științe sociale - Design vestimentar - Film, televiziune și video - Gastronomie - Umor - Design industrial - Tehnologia informației - Design peisagistic - Literatură - Hărți - Marketing - Matematică - Muzică Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 53 - Neuroestetica - Artele interpretative - Artele bidimensionale și plastice - Viața urbană - Web design - - Cele mai bune practici pentru proiectarea site-urilor estetice - - Estetica și credibilitatea proiectării site-urilor web 13.3 Asemănarea familială - Contextul filosofic - Terminologie - Aplicații notabile - Critica asemănării familiale 13.4 Teoria formei semnificative - Critici ale teoriei formei semnificative 13.5 Idealismul în artă 13.6 Teoria instituțională a artei 13.7 Arta evolutivă - Procesul - Redarea non-fotorealistă 13.8 Critica artei - Definiție - Metodologie - Istorie - - Originile 13.9 Reprezentația artistică - Arte vizuale, arta reprezentației, reprezentația artistică 13.10 Interpretarea estetică - Scopuri ale interpretării - Unul sau mulți - Interpretarea cu destinație 13.11 Autenticitatea - Autenticitatea provenienței - Autenticitate culturală - Autenticitatea performanței - Autenticitatea expresiei - Autenticitatea experienței 13.12 Interpretarea documentată istoric - Instrumente timpurii - - Clavecin - - Fortepiano - - Viola da gamba - - Flaut dulce - Cântat - Schema - Recuperarea practicilor timpurii de interpretare - - Interpretarea notației muzicale Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 54 - - Muzica mecanică - - Reglare și înălțime - - Dovezi iconografice - Critica interpretării documentată istoric 13.13 Valoarea artistică și falsificarea - Obscenitate și merit literar - Falsul - - Arta documentară - Contrafacerea - Kitsch Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 55 1 Filosofia Filosofia (din greacă: φιλοσοφία, philosophia, literal "iubire de înțelepciune") este studiul problemelor generale și fundamentale cu privire la chestiuni precum existența, cunoașterea, valorile, rațiunea, mintea și limba. Termenul a fost probabil creat de Pitagora (c. 570-495 î.Hr.). Metodele filosofice includ întrebări, discuții critice, argumente raționale și prezentări sistematice. Întrebările filosofice clasice includ: Este posibil să cunoști ceva și să o demonstrezi? Ce este cel mai real? Dar filosofii ar putea să pună și întrebări mai practice și concrete, cum ar fi: Există o modalitate optimă de a trăi? Este mai bine să fii drept sau nedrept? Au oamenii liberul arbitru? Filosofia se distinge de alte modalități de abordare a acestor probleme prin abordarea critică, în general, sistematică, și dependența de argumentele raționale. Într-un discurs mai obişnuit, prin extensie, "filosofia" se poate referi la "credințele, conceptele, și atitudinile cele mai de bază ale unui individ sau grup ". Din punct de vedere istoric, "filosofia" a cuprins orice domeniu de cunoaștere. Din epoca filosofului grec antic Aristotel până în secolul al XIX-lea, "filosofia naturală" cuprindea astronomia, medicina și fizica. În secolul al XIX-lea, dezvoltarea universităților moderne de cercetare a făcut ca filosofia academică și alte discipline să se profesionalizeze și specializeze. În epoca modernă, unele investigații care în mod tradițional făceau parte din filosofie au devenit discipline academice separate, inclusiv psihologia, sociologia, lingvistica și economia. Alte investigații strâns legate de artă, știință, politică sau alte activități au rămas parte din filosofie. De exemplu, este frumusețea obiectivă sau subiectivă? Există multe metode științifice sau doar una? Este utopia politică un vis plin de speranță sau fantezie fără speranță? Principalele sub-domenii ale filosofiei academice includ metafizica ("preocupată de natura fundamentală a realității și a ființei"), epistemologia (despre "natura și bazele cunoașterii [și]... limitele și valabilitatea ei"), etica, estetica, filosofia politică, logica, filosofia științei și istoria filosofiei occidentale. Începând cu secolul al XX-lea, filosofii profesioniști contribuie la societate în primul rând ca profesori, cercetători și scriitori. Cu toate acestea, mulți dintre cei care studiază filosofia în programele de licență sau postuniversitare contribuie și în domeniile dreptului, jurnalismului, politicii, religiei, științei, afacerilor și a diferitelor activități de artă și divertisment. Introducere Cunoașterea În mod tradițional, termenul "filosofie" se referă la orice domeniu de cunoaștere. În acest sens, filosofia este strâns legată de religie, matematică, științe naturale, educație și politică. De exemplu, Principiile matematice ale filosofiei naturale ale lui Newton din 1687 a ajuns să fie clasificată în anii 2000 ca o carte de fizică.; el a folosit termenul "filosofie naturală" pentru că a cuprins discipline care mai târziu au devenit asociate cu științe precum astronomia, medicina și fizica. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 56 În antichitatea clasică, filosofia a fost în mod tradițional împărțită în trei ramuri majore: • Filosofia naturală ("fizica") a fost studiul lumii fizice (physis, lit: natura); • Filosofia morală ("etica") a fost studiul bunătății, a ce e drept și greșit, a frumuseții, a dreptății și a virtuții (etos, lit: uzanță); • Filosofia metafizică ("logos") a fost studiul existenței, cauzalității, lui Dumnezeu, a logicii, formelor și altor obiecte abstracte ("meta-physika" lit.: "ceea ce vine după fizică"). Această diviziune nu este depășită, dar s-a schimbat. Filosofia naturală s-a împărțit în diferitele științe naturale, în special în astronomie, fizică, chimie, biologie și cosmologie. Filosofia morală a născut științele sociale, dar include încă teoria valorii (inclusiv estetica, etica, filosofia politică etc.). Filosofia metafizică a dat naștere la științele formale, cum ar fi logica, matematica și filosofia științei, dar încă include epistemologia, cosmologia și altele. Progresul filosofic Multe dezbateri filosofice care au început în antichitate sunt încă dezbătute și astăzi. Colin McGinn și alții susțin că nu s-a produs niciun progres filosofic în acest interval. Chalmers și alții, în schimb, văd progresul în filosofie similar cu cel din știință, în timp ce Talbot Brewer a susținut că "progresul" este un standard greșit de a judeca activitatea filosofică. Categorii Abordările filosofice pot fi grupate în categorii. Aceste grupări permit filosofilor să se concentreze pe un set de subiecte similare și să interacționeze cu alți gânditori care sunt interesați de aceleași întrebări. Grupările fac filosofia mai ușoară pentru studenți. Elevii pot învăța principiile de bază implicate într-un aspect al domeniului fără a fi copleșiți de întregul set de teorii filosofice. Diferite surse prezintă diferite scheme de categorisire. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 57 (Dignaga a fondat epistemologia budistă (pramana)) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 58 Aceste cinci ramuri majore pot fi separate în sub-ramuri și fiecare sub-ramură conține multe domenii specifice de studiu: • Metafizică și epistemologie • Teoria valorilor • Știință, logică și matematică • Istoria filosofiei occidentale • Tradiții filosofice Aceste diviziuni nu sunt nici exhaustive, nici nu se exclud reciproc. (Un filosof ar putea să se specializeze în epistemologia kantiană sau în estetica platonică sau în filosofia politică modernă). În plus, aceste investigații filosofice se suprapun uneori unele cu altele și cu alte investigații, cum ar fi știința, religia sau matematica. Metafizică Metafizica este studiul celor mai generale caracteristici ale realității, cum ar fi existența, timpul, relația dintre minte și corp, obiectele și proprietățile lor, întregi și părțile lor, evenimente, procese, precum și legătura de cauzalitate. Ramurile tradiționale ale metafizicii includ cosmologia, studiul lumii în ansamblul său, și ontologia, studiul existenţei. În metafizica însăși există o gamă largă de diferite teorii filosofice. Idealismul, de exemplu, este credința că realitatea este construită mental sau imaterial, în timp ce realismul susține că realitatea, sau cel puțin o parte din ea, există independent de minte. Idealismul subiectiv descrie obiecte ca nu mai mult de colecții sau "pachete" de date sensittive pentru cel care le percepe. Filosoful din sec. 18, George Berkeley, a susținut că existența este fundamental legată de percepție, cu fraza Esse est aut percipi aut percipere sau "A fi înseamnă a fi perceput sau a percepe". În plus față de punctele de vedere menționate mai sus, cu toate acestea, există şi o dihotomie ontologică în metafizică între conceptele de entităţi particulare și universale. Entităţile particulare sunt acele obiecte care se spune că există în spațiu și timp, spre deosebire de entităţile abstracte, cum ar fi numerele. Entităţile universale sunt proprietăți deținute de multiple entităţi particulare, cum ar fi culoarea roşie sau genul. Tipul de existență, dacă există, al entităţilor universale și obiectelor abstracte, este o problemă de dezbatere serioasă în filosofia metafizică. Realismul este poziția filosofică în care entităţile universale există în fapt, în timp ce nominalismul este negarea, sau refuzul entităţilor universale, a obiectelor abstracte, sau a ambelor. Conceptualismul susține că există entităţi universale, dar numai în percepția minții. Întrebarea dacă existenţa este sau nu un predicativ a fost discutată încă din perioada modernă timpurie. Esenţa este un set de atribute care fac un obiect ceea ce este el în mod fundamental și fără de care își pierde identitatea. Esenţa este în contrast cu accidentul filosofic: o proprietate pe care substanța o are contingent, fără de care substanța încă îşi poate păstra identitatea. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 59 Epistemologia Epistemologia este interesată de natura și sfera de aplicare a cunoștințelor, cum ar fi relațiile dintre adevăr, credință, percepție și teorii de justificare. Scepticismul este în poziția de a pune sub semnul întrebării posibilitatea de a justifica complet orice adevăr. Argumentul regresului, o problemă fundamentală în epistemologie, apare atunci cand, pentru a dovedi complet orice afirmaţie, justificare sa trebuie să fie susținută de o altă justificare. Acest lanț poate permite trei opțiuni posibile, toate fiind nesatisfăcătoare în funcție de trilemma Münchhausen. O opțiune este infinitismul, unde acest lanț al justificării poate continua la nesfârșit. O altă opțiune este fundaționalismul, unde lanțul justificării se bazează în cele din urmă pe convingeri de bază sau axiome care sunt lăsate nedovedite. Ultima opțiune, coherentismul, face ca lanțul să fie circular, astfel încât o declarație este inclusă în propriul lanț de justificare. Raționalismul este accentul pus pe raționament ca sursă de cunoaștere. Empirismul este accentul pus pe elemente de probă rezultate din observaţie prin experienţa senzorială faţă de alte dovezi, ca sursă de cunoaștere. Raționalismul susține că fiecare posibil obiect al cunoaşterii pot fi dedus din premise coerente fără observație. Empirismul susține că cel puțin unele cunoștințe sunt doar o chestiune de observație. Pentru aceasta, empirismul citează adesea conceptul de tabula rasa, unde persoanele fizice nu se nasc cu un conținut mental ci acele cunoaşteri se construiesc din experiență sau percepție. Solipsismul epistemologic este ideea că existența lumii din afara minţii este o problemă nerezolvabilă. Parmenide (500 î.e.n.) a susținut că este imposibil să te îndoieşti de faptul că gândirea are loc cu adevărat. Dar gândirea trebuie să aibă un obiect, prin urmare, ceva dincolo de gândire există cu adevărat. Parmenide a dedus că ceea ce există într-adevăr trebuie să aibă anumite proprietăți de exemplu, că nu poate începe sau înceta să existe, că acesta este un întreg coerent, că acesta rămâne același veșnic (în fapt, există în total în afara timpului). Acest lucru este cunoscut sub numele argumentul celui de al treilea om. Platon (427-347 î.Hr.) a combinat raționalismul cu o formă de realism. Conceptul filosofului consta în a lua în consideraţie fiinţa, și esența (ousia) lucrurilor. Dar caracteristica esențelor este că acestea sunt universale. Natura unui om, un triunghi, un copac, se aplică tuturor oamenilor, tuturor triunghiurilor, tuturor copacilor. Platon a susținut că aceste esențe sunt "forme" independente de minte, că oamenii (dar în special filosofii) pot reuşi să cunoască prin rațiune, și prin ignorarea distragerilor percepțiilor senzoriale. Raționalismul modern începe cu Descartes. Reflecția asupra naturii experienței perceptive, precum și descoperirile științifice în fiziologie și optică, au condus pe Descartes (și, de asemenea, pe Locke), să considere că suntem conștienți în mod direct de idei, mai degrabă decât de obiecte. Acest punct de vedere a dat naștere la trei întrebări: 1. Este idee o copie a unui lucru real pe care îl reprezintă? Senzaţia nu este o interacțiune directă între obiecte corporale și simțul nostru, ci un proces fiziologic care implică reprezentare (de exemplu, o imagine pe retină). Locke a crezut că o "calitate secundară", cum ar fi o senzație de verde, nu s-ar putea compara în niciun fel cu aranjarea particulelor Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 60 care produc această senzaţie în materie, deși el a considerat că "calitățile primare", cum ar fi forma, dimensiunea, numărul, se regăseau într-adevăr în obiecte. 2. Cum pot obiectele fizice, cum ar fi scaunele și mesele, sau chiar procesele fiziologice de la nivelul creierului, să dea naştere la elemente mentale, cum ar fi ideile? Aceasta este o parte din ceea ce a devenit cunoscut sub numele de problema minte corp. 3. Dacă toate cunoaşterile sunt idei, cum putem ști că ceva există în afară de idei? Descartes a încercat să abordeze ultima problemă prin rațiune. El a început, imitându-l pe Parmenide, cu un principiu care a crezut că nu poate fi negat coerent: Cuget, deci exist (de multe ori exprimat în original în latină: Cogito ergo sum). Pornind de la acest principiu, Descartes a continuat să construiască un sistem complet de cunoștințe (care implică dovezi despre existența lui Dumnezeu, folosind, printre altele, o versiune a argumentului ontologic). Punctul său de vedere că numai raţiunea ar putea duce la adevăruri importante despre realitate a influenţat puternic acei filosofi, de obicei consideraţi ca rationalişti moderne (cum ar fi Baruch Spinoza, Leibniz Gottfried, și Christian Wolff), în timp ce a provocat critici din partea altor filosofi care au fost grupaţi retrospectiv ca empirişti. Printre numeroasele subiecte din cadrul metafizicii și epistemologiei, cele mai vaste sunt: • Filosofia limbajului explorează natura, originea și folosirea limbajului. • Filosofia minții explorează natura minții și relația ei cu trupul. Este reprezentată de disputele dintre dualism și materialism. În ultimii ani această ramură a devenit legată de știința cognitivă. • Filosofia religiei explorează întrebările care apar în legătură cu religiile, inclusiv sufletul, viața de apoi, Dumnezeu, experiența religioasă, analiza vocabularului și textelor religioase și relația dintre religie și știință. • Filosofia naturii umane analizează caracteristicile unice ale ființelor umane, cum ar fi raționalitatea, politica și cultura. • Metafilosofia explorează scopurile filosofiei, limitele și metodele sale. Teoria valorilor Teoria valorilor (sau axiologia) este ramura principală a filosofiei care abordează subiecte precum bunătatea, frumusețea și justiția. Teoria valorii include etica, estetica, filosofia politică, filosofia feministă, filosofia dreptului și multe altele. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 61 Etica (Colegiul imperial de la Beijing a fost un centru intelectual pentru etica confucianistă în timpul dinastiei Yuan, Ming și Qing. https://en.wikipedia.org/wiki/File:BeijingConfuciusTemple9.jpg) Etica sau "filosofia morală" studiază și analizează comportamentul bun și rău, valorile corecte și greșite, binele și răul. Investigațiile sale primare includ modul de a trăi o viață bună și de a identifica standardele de moralitate. Aceasta include, de asemenea, meta-investigațiile cu privire la existența unui mod bun de a trăi sau a unor standarde conexe. Principalele ramuri ale eticii sunt etica normativă, meta-etica și etica aplicată. Un domeniu major de dezbateri implică consecințialismul, în care acțiunile sunt judecate de rezultatele potențiale ale actului, cum ar fi maximizarea fericirii, numită utilitarism și deontologia, în care acțiunile sunt judecate prin modul în care acestea aderă la principii, indiferent de finalurile negative. Estetica Estetica este "reflecția critică a artei, culturii și naturii". Se adresează naturii artei, frumuseții și gustului, plăcerii, valorilor emoționale, percepției și creării și aprecierii frumuseții. Este mai precis definită ca studiul valorilor senzoriale sau senzori-emoționale, uneori numite judecăți de sentiment și gust. Diviziile sale principale sunt teoria artei, teoria literară, teoria filmului și teoria muzicii. Un exemplu din teoria artei este acela de a discerne setul de principii care stau la baza lucrării unui artist sau a unei mișcări artistice, cum ar fi estetica cubistă. Filosofia filmului Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 62 analizează filmele și regizorii pentru conținutul lor filosofic și explorează filmul (imagini, cinema etc.) ca mijloc de reflecție și exprimare filosofică. Filosofia politică Filosofia politică este studiul guvernării și al relației dintre indivizi (sau familii și clanuri) cu comunitățile, inclusiv cu statul. Aceasta include întrebări despre justiție, lege, proprietate și drepturile și obligațiile cetățeanului. Politica și etica sunt subiecte legate în mod tradițional, deoarece ambele discută despre modul în care oamenii ar trebui să trăiască împreună. Alte ramuri ale teoriei valorilor: • Filosofia dreptului (adesea numită jurisprudență) explorează teoriile diferite care explică natura și interpretarea legilor. • Filosofia educației analizează definiția și conținutul educației, precum și obiectivele și provocările educatorilor. • Filosofia feministă explorează chestiuni legate de gen, sexualitate și trup, inclusiv de natura feminismului în sine, ca o mișcare socială și filosofică. • Filosofia sportului analizează sporturile, jocurile și alte forme de joc ca activități sociologice și unice ale omului. Logica, știința și matematica Multe discipline academice au generat o cercetare filosofică. Este dezbătută relația dintre "X" și "filosofia lui X". Richard Feynman a susținut că filosofia unui subiect este irelevantă pentru studiul său primar, spunând că "filosofia științei este la fel de utilă pentru oamenii de știință, la fel cum este ornitologia este pentru păsări". Curtis White, în schimb, a susținut că instrumentele filosofice sunt esențiale pentru științele umaniste, științe și științele sociale. Subiectele filosofiei științei sunt numerele, simbolurile și metodele formale de raționament folosite în științele sociale și științele naturii. Logica Logica este studiul principiilor raţionamentelor corecte. Un argument este "o serie întreagă de afirmații destinate a stabili o propoziție". Seriile de declarații conectate sunt "premise", iar propoziția este concluzia. De exemplu: 1. Toți oamenii sunt muritori. (premisă) 2. Socrate este un om. (premisă) 3. Prin urmare, Socrate este muritor. (concluzie) Argumentele folosesc fie raţionament deductiv fie raționament inductiv. Raționamentul deductiv este atunci când, având în vedere anumite declarații (numite premise), alte declarații (numite concluzii) sunt inevitabil implicate. Regulile inferenţelor din premise include cea mai populara metodă, modus ponens, unde fiind dat "A" și "Dacă A, atunci B", atunci "B" trebuie să Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 63 rezulte. O convenție comună pentru un argument deductiv este silogismul. Un argument este numit valabil dacă concluzia sa rezultă din premisele sale, unde premisele sunt adevărate sau nu, în timp ce un argument este corectiv dacă concluzia sa rezultă din premise care sunt adevărate. Logica propoziţională folosește premise care sunt propoziţii, care sunt declarații care sunt fie adevărate fie false, în timp ce logica predicativă foloseşte premise mai complexe numite formule care conţin variabile. Acestea pot fi valori atribuite sau pot fi cuantificate cu cuantificatorul universal (se aplică întotdeauna) sau cuantificatorul existențial (valabil cel puțin o dată). Raționament inductiv face concluzii sau generalizări bazate pe raționament probabilistic. De exemplu, dacă "90% din oameni sunt dreptaci" și "Joe este uman", atunci "Joe este probabil dreptaci". Sub-domeniile ei includ logica matematică, logica filosofică, logica modală, logica computațională și logica non-clasică. O întrebare majoră în filosofia matematică este dacă entitățile matematice sunt obiective și descoperite, numit realism matematic sau inventate, numit antirealism matematic. Filosofia științei Această ramură explorează fundațiile, metodele, istoria, implicațiile și scopul științei. Multe din subdiviziunile sale corespund unei ramuri specifice a științei. De exemplu, filosofia biologiei se ocupă în special de problemele metafizice, epistemologice și etice din științele biomedicale și ale vieții. Filosofia matematicii studiază ipotezele filosofice, fundațiile și implicațiile matematicii. Istoria filosofiei Unii filosofi se specializează în una sau mai multe perioade istorice. Istoria filosofiei (studiul unei anumite perioade, individ sau școală) este legată de, dar nu aceeași cu, filosofia istoriei (aspectul teoretic al istoriei, care se ocupă de întrebări precum natura probelor istorice și posibilitatea de obiectivitate ). Conferințele despre filosofia istoriei ale lui Hegel au influențat pe mulți filosofi să interpreteze adevărul în lumina istoriei, o viziune numită istoricism. Școlile filosofice Unii filosofi se specializează în una sau mai multe dintre școlile filosofice majore, cum ar fi filosofia continentală, filosofia analitică, thomismul, filosofia asiatică sau filosofia africană. Filosofie aplicată Ideile concepute de o societate au repercusiuni profunde asupra acțiunilor pe care societatea le îndeplinește. Weaver a argumentat că ideile au consecințe. Filosofia produce aplicații precum cele din etică în special etica aplicată și filosofia politică. Filosofiile politice și economice ale lui Confucius, Sun Tzu, Chanakya, Ibn Khaldun, Ibn Rushd, Ibn Taymiyyah, Machiavelli, Leibniz, Hobbes, Locke, Rousseau, Adam Smith, John Stuart Mill, Marx, Tolstoy, Gandhi și Martin Luther King au fost folosite pentru a modela și a justifica guvernele și acțiunile lor. Educația progresivă, așa cum a fost susținută de Dewey, a avut un impact profund asupra practicilor educaționale din secolul XX. Descendenții acestei mișcări includ eforturile în filosofia Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 64 copiilor, care fac parte din educația filosofiei. Filosofia politică a lui Clausewitz de război a avut un efect profund asupra statului, politicii internaționale și strategiei militare în secolul XX, în special în jurul celui de-al doilea război mondial. Logica este importantă în matematică, lingvistică, psihologie, informatică și inginerie informatică. Alte aplicații importante pot fi găsite în epistemologie, care ajută la înțelegerea necesarului de cunoștințe, dovezi solide și credințe justificate (importante în drept, economie, teoria deciziei și o serie de alte discipline). Filosofia științei discută fundamentele metodei științifice și au afectat natura cercetării și argumentării științifice. Prin urmare, filosofia are implicații fundamentale pentru știință ca întreg. De exemplu, abordarea strict empirică a behaviorismului lui B. F. Skinner a afectat de zeci de ani abordarea instituției psihologice americane. Ecologia profundă și drepturile animalelor examinează situația morală a oamenilor ca ocupanți ai unei lumi care are și ocupanți non-umani. Estetica poate ajuta la interpretarea discuțiilor despre muzică, literatură, arte plastice și întreaga dimensiune artistică a vieții. În general, diferitele filosofii se străduiesc să furnizeze activități practice cu o înțelegere mai profundă a fundamentelor teoretice sau conceptuale ale domeniilor lor. Societate Unii dintre cei care studiază filosofia devin filosofi profesioniști, de obicei lucrând ca profesori care predau, cercetează și scriu în instituții academice. Cu toate acestea, majoritatea studenților de filosofie academică își aduc contribuția mai târziu în domenii foarte diverse precum justiție, jurnalism, religie, științe, politică, afaceri sau diverse arte. Personalități publice care au diplome în filosofie includ artiștii de comedie Steve Martin și Ricky Gervais, regizorul Terrence Malick, Papa Ioan Paul al II-lea, co-fondatorul Wikipedia Larry Sanger, antreprenorul tehnologiei Peter Thiel, judecătorul Curții Supreme a SUA Stephen Bryer și candidatul vicepreședinte Carly Fiorina. Eforturile recente de a face cunoscută publicului larg munca și relevanța filosofilor includ premiul Berggruen de milioane de dolari, acordat pentru prima dată lui Charles Taylor în 2016. Profesional Germania a fost prima țară care a profesionalizat filosofia. La sfârșitul anului 1817, Hegel a fost primul filosof care a fost numit profesor de stat, și anume de către ministrul prusac al Educației, ca efect al reformei napoleoniene în Prusia. În Statele Unite, profesionalismul a rezultat din reformele sistemului american de învățământ superior bazat în mare parte pe modelul german. ... Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 65 2 Istoria filosofiei Într-un sens general, filosofia este asociată cu înțelepciunea, cultura intelectuală și căutarea cunoștințelor. În acest sens, toate culturile și societățile literare își pun întrebări filosofice cum ar fi "cum să trăim" și "care este natura realității". O concepție largă și imparțială a filosofiei stabilește o investigare argumentată în chestiuni precum realitatea, moralitatea și viața în toate civilizațiile lumii. Filosofia occidentală Filosofia occidentală este tradiția filosofică a lumii occidentale și se datorează gânditorilor presocratici care au trăit în Grecia Antică în secolul al VI-lea î.e.n., cum ar fi Thales (c. 624-546 î.e.n.) și Pitagora (570-495 î.e.n.) care au practicat o "dragoste a înțelepciunii" (philosophia) și au fost numiți, de asemenea, physiologoi (cercetători ai physis, sau ai naturii). Socrate a fost un filosof foarte influent, care a insistat că nu el nu posedă nicio înțelepciune, ci că este un urmăritor al înțelepciunii. Filosofia occidentală poate fi împărțită în trei epoci: antică (grecoromană), medievală (creștin europeană) și modernă. Filosofia antică a fost dominată de școlile filosofice grecești care a fost dezvoltată de elevi ai lui Socrates, cum ar fi Platon care a fondat Academia Platonică și a fost unul dintre cei mai influenți gânditori greci pentru întreaga gândire occidentală. Elevul lui Platon, Aristotel, a fost, de asemenea, extrem de influent, fondând școala peripatetică. Alte tradiții includ cinismul, stoicismul, scepticismul grecesc și epicureanismul. Subiecte importante acoperite de greci au inclus metafizica (cu teorii concurente cum ar fi atomismul și monismul), cosmologia, natura vieții bine trăite (eudaimonia), posibilitatea cunoașterii și natura rațiunii (logos). Odată cu înălțarea imperiului roman, filosofia greacă a fost din e în ce mai abordată în latină de către romani, precum Cicero și Seneca. Filosofia medievală (secolele 5-16) este perioada de după căderea Imperiului Roman de Vest, și a fost dominată de dezvoltarea creștinismului și, prin urmare, reflectă preocupările teologice iudeo-creștine, precum și menținerea unei continuități cu gândirea greco-romană. Probleme precum existența și natura lui Dumnezeu, natura credinței și a rațiunii, metafizica, problema răului, au fost discutate în această perioadă. Unii dintre gânditorii medievali sunt Sf. Augustin, Thomas Aquinas, Boethius, Anselm și Roger Bacon. Filosofia acestor gânditori a fost văzută ca un ajutor pentru teologie (ancilla theologiae) și, prin urmare, ei au căutat să-și alinieze filosofia cu interpretarea lor a Scripturii sacre. În această perioadă s-a dezvoltat scholasticismul, o metodă critică a textului dezvoltată în universitățile medievale, bazată pe o lectură și o dispută strânsă asupra textelor cheie. Perioada Renașterii (1355-1650) a vizat din ce în ce mai mult gândirea greco-romană clasică și un umanism robust. Filosofia timpurie modernă în lumea occidentală începe cu gânditori precum Thomas Hobbes și René Descartes (1596-1650). În urma dezvoltării științei naturii, filosofia modernă era preocupată de dezvoltarea unei fundații seculare și raționale a cunoașterii și de îndepărtarea de structurile tradiționale de autoritate, cum ar fi religia, gândirea scolastică și biserica. Filosofii moderni importanți includ pe Spinoza, Leibniz, Locke, Berkeley, Hume și Kant. Filosofia din secolul al XIX-lea este influențată de mișcarea mai largă numită iluminism și include figuri precum Hegel, o figură cheie în idealismul german, Kierkegaard care Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 66 a dezvoltat fundamentele existențialismului, Nietzsche un renumit anti-creștin, J.S. Mill care a promovat utilitarismul, Karl Marx care a dezvoltat bazele comunismului și americanul William James. În secolul al XX-lea filosofia s-a divizat între între filosofia analitică și filosofia continentală, și s-au dezvoltat tendințele filosofice precum fenomenologia, existențialismul, pozitivismul logic, pragmatismul și turnanta lingvistică. Filosofia Orientului Mijlociu Regiunile Cornului abundenței, Iranului și Arabiei sunt gazda celor mai vechi literaturi filosofice cunoscute a înțelepciunii, și sunt astăzi dominate în cea mai mare parte de cultura islamică. Literatura timpurie a înțelepciunii din Cornul abundenței genul care încearcă să instruiască oamenii asupra acțiunilor etice, vieții practice și virtuții prin povestiri și proverbe. În Egiptul Antic, aceste texte erau cunoscute sub numele de "sebayt" ("învățături") și ele sunt esențiale pentru înțelegerile noastre despre filosofia egipteană veche. Astronomia babiloniană a inclus, de asemenea, multe speculații filosofice despre cosmologie care ar fi influențat grecii antici. Filosofia evreiască și filosofia creștină sunt tradiții religio-filosofice care s-au dezvoltat atât în Orientul Mijlociu, cât și în Europa, care au în comun unele texte iudaice timpurii (în special Tanakh) și credințe monoteiste. Gânditori evrei, cum ar fi geonimii academiilor talmudice din Babilonia și Maimonide, au abordat filosofia greacă și islamică. Mai târziu, filosofia evreiască a intrat sub influențe intelectuale puternice occidentale și include lucrările lui Moses Mendelssohn care au inaugurat în Haskalah (iluminismul evreiesc), existențialismul evreiesc și iudaismul reformat. Filosofia iraniană pre-islamică începe cu opera lui Zoroaster, unul dintre primii promotori ai monoteismului și a dualismului dintre bine și rău. Această cosmogonie dualistă a influențat ulterior dezvoltările iraniene, cum ar fi maniheismul, mazdakismul și zurvanismul. După cuceririle musulmane, filosofia timpurie islamică a dezvoltat tradițiile filosofice grecești în direcții noi inovatoare. Această epoă de aur islamică a influențat evoluțiile intelectuale europene. Cei doi principali curenți ai gândirii islamice timpurii sunt Kalam, care se concentrează pe teologia islamică, și Falsafa, are s-a bazat pe aristotelianism și neoplatonism. Lucrarea lui Aristotel a fost foarte influentă printre falsafieni, cum ar fi al-Kindi (secolul 9), Avicenna (980 iunie 1037) și Averroes (secolul al XII-lea). Alții, precum Al-Ghazali, au fost extrem de critici față de metodele falsafiene aristoteliene. Gânditorii islamici au dezvoltat, de asemenea, o metodă științifică, medicină experimentală, o teorie a opțiunii și o filosofie juridică. Ibn Khaldun a fost un gânditor influent în filosofia istoriei. În Iran, mai multe școli de filosofie islamică au continuat să înflorească după epoca de aur și includ curente precum filosofia iluministă, filosofia sufilor și teosofia transcendentă. În lumea arabă din secolul al XIX-lea și a XX-lea s-a dezvoltat mișcarea Nahda (trezirea sau renașterea) care a influențat filosofia islamică contemporană. Filosofia indiană Filosofia indiană (sanscrita: darśana; "viziuni ale lumii", "învățături") sunt tradiții filosofice originare din subcontinentul indian. Tradițiile filosofiei indiene sunt în general clasificate ca Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 67 ortodoxe sau heterodoxe āstika sau nāstika în funcție de faptul dacă acceptă autoritatea Vedelor și dacă acceptă teoriile lui Brahman și Atman. Școlile ortodoxe includ în general Nyaya, Vaiseshika, Samkhya, Yoga, Mīmāṃsā și Vedanta, iar școlile comune heterodoxice sunt Jain, Buddhist, Ajñana, Ajivika și Cārvāka. Unele dintre cele mai vechi texte filosofice supraviețuitoare sunt Upanishadele perioadei vedice mai târzii (1000-500 î.Hr.). Concepte filosofice indiene importante includ dharma, karma, samsara, moksha și ahimsa. Filosofii indieni au dezvoltat un sistem de raționament epistemologic (pramana) și logică și au cercetat subiecte precum metafizica, etica, hermeneutica și soteriologia. Filosofia indiană a abordat de asemenea subiecte precum filosofia politică, așa cum se vede în Arthashastra sec. al 4-lea î.Hr. și filosofia iubirii, așa cum se vede în Kama Sutra. (Universitatea din Nalanda, https://en.wikipedia.org/wiki/File:Long_view_nalanda.JPG) Cele șase școli ortodoxe importante au apărut cândva între începutul Erei Comune și Imperiul Gupta. Aceste școli hinduse au dezvoltat ceea ce a fost numit "sinteza hindusă" care îmbină elementele ortodoxe brahmanice și neortodoxe din budism și jainism ca o modalitate de a răspunde provocărilor neortodoxe. Hindu s-a extins, de asemenea, spre est la imperiul indonezian Srivijaya și Imperiul Khmer din Cambodgia. Ulterior, evoluțiile includ dezvoltarea influențelor tantre și iranian-islamice. Budismul a dispărut aproape din India după cucerirea musulmană în subcontinentul indian, supraviețuind în regiunile Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 68 Himalaia și în sudul Indiei. La începutul perioadei moderne au apărut și înflorit Navya-Nyāya ("noua rațiune") sub filosofi precum Raghunatha Siromani (c.1460-1540) care au fondat tradiția, Jayarama Pancanana, Mahadeva Punatamakara și Yashovijaya (care au formulat un răspuns Jain) . În epoca modernă s-au născut naționalismul hinduist, mișcările de reformă hindusă și NeoVedanta (sau modernismul hindus), ai cărui susținători majori au inclus Vivekananda, Mahatma Gandhi și Aurobindo și care pentru prima dată au promovat ideea unui "hinduism" unificat. Datorită influenței colonialismului britanic, mulți filosofi indieni moderni au scris în limba engleză, precum Radhakrishnan, Krishna Chandra Bhattacharya, Bimal Krishna Matilal și M. Hiriyanna. Filosofia Jain (Akalanka. https://en.wikipedia.org/wiki/File:Aklank_swami.jpg) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 69 Filosofia Jain (jainistă) acceptă conceptul de suflet permanent (jiva) ca fiind una dintre cele cinci categorii astikayas sau categoriile de infinit etern care alcătuiesc substanța existenței. Celelalte patru fiind dharma, adharma, akasha (spațiu) și pudgala (materie). Gândirea Jain separă complet materia de suflet. Are două subtradiții majore: Digambara (gol, îmbrăcat în cer) și Svetambara (îmbrăcat în alb), împreună cu mai multe tradiții minore, cum ar fi Terapanthis. Ascetismul este o virtute monahală majoră în jainism. Textele Jain precum Tattvartha Sutra afirmă că credința corectă, cunoașterea corectă și comportamentul corect sunt calea către eliberare. Gândirea Jain susține că toată existența este ciclică, eternă și necreată. Tattvartha Sutra este cea mai veche compilatie cunoscută, comprehensivă și autoritativă, a filosofiei Jain. Filosofia budistă Filosofia budistă începe cu gândirea lui Gautama Buddha (între secolele VI și IV) și se păstrează în textele budiste timpurii. Gândirea budistă este transregională și transculturală. Ea a provenit din India și s-a extins ulterior în Asia de Est, Tibet, Asia Centrală și Asia de Sud, dezvoltând tradiții noi și sincretice în aceste regiuni diferite. Diferitele școli de gândire budiste sunt tradiția filosofică dominantă în Tibet și în țările din Asia de Sud-Est precum Sri Lanka și Birmania. Deoarece ignoranța față de adevărata natură a lucrurilor este considerată una dintre rădăcinile suferinței (dukkha), filosofia budistă este preocupată de epistemologie, metafizică, etică și psihologie. La final dukkha cuprinde și practici meditative. Conceptele cheie inovatoare includ cele patru adevăruri nobile, Anatta (non-sinele), o critică a unei identități personale fixe, tranziția tuturor lucrurilor (Anicca) și un anumit scepticism în legătură cu întrebările metafizice. Mai târziu, tradițiile filosofice budiste au dezvoltat psihologii fenomenologice complexe denumite "Abhidharma". Filosofii Mahayana, cum ar fi Nagarjuna și Vasubandhu, au dezvoltat teoriile despre Shunyata (vacuitatea tuturor fenomenelor) și Vijnapti-matra (numai aparența), o formă de fenomenologie sau idealism transcendental. Școala Dignāga din Pramāna a promovat o formă complexă de epistemologie și logică budistă. După dispariția budismului din India, aceste tradiții filosofice au continuat să se dezvolte în tradițiile budiste tibetane, cele budiste din Asia de Est și cele budiste Theravada. Perioada modernă a cunoscut creșterea modernismului budist și a budismului umanist sub influențele occidentale și dezvoltarea unui budism occidental cu influențe din psihologia modernă și filosofia occidentală. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 70 Filosofii hindu (Adi Shankara este unul dintre filosofii hindu studiați mult) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 71 Școlile ortodoxe bazate pe vede fac parte din tradițiile hindu (hinduse) și sunt în mod tradițional clasificate în șase darsani: Nyaya, Vaiseshika, Samkhya, Yoga, Mīmāṃsā și Vedanta. Vedele ca sursă de cunoaștere au fost interpretate diferit de aceste șase școli de filosofie hindu, cu diferite grade de suprapunere. Ele reprezintă o "colecție de vederi filosofice care împărtășesc o legătură textuală", potrivit lui Chadha. Ele reflectă, de asemenea, o toleranță pentru o diversitate de interpretări filosofice în hindu, în timp ce împărtășesc aceleași fundații. Unele dintre cele mai vechi texte hindu mistice și filosofice supraviețuitoare sunt Upanișadele perioadei vedice mai târzii (1000-500 î.e.n.). Filosofii hindu din cele șase școli au dezvoltat sisteme de epistemologie (pramana) și au investigat subiecte cum ar fi metafizica, etica, psihologia (guna), hermeneutica și soteriologia în cadrul cunoașterii vedice, în timp ce prezintă o colecție variată de interpretări. Aceste școli de filosofie au acceptat Vedele și conceptul vedic al lui Atman și Brahman, diferite de următoarele religii indiene care au respins autoritatea Vedelor: 1. Cārvāka, o școală de materialism care a acceptat existența voinței libere. 2. Ājīvika, o școală de materialism care a negat existența voinței libere. 3. Budismul, o filosofie care neagă existența ātmanului (sufletul neschimbător, Sinele) și se bazează pe învățăturile și iluminarea lui Gautama Buddha. 4. Jainismul, o filosofie care acceptă existența ătman (suflet, Sinele), dar se bazează pe învățăturile a douăzeci și patru de profesori asceți cunoscuți sub numele de tirthankaras, Rishabha fiind primul și Mahavira al douăzeci și patrulea. Cele șase școli ortodoxe desemnate în mod obișnuit în timp au condus la ceea ce a fost numit "sinteza hindu", exemplificată prin scriptura sa Bhagavad Gita. Filosofia din Asia de Est (Analetele lui Confucius (l 551479 î.Hr.)) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 72 Gândirea filosofică din Asia de Est a început în China antică, iar filosofia chineză începe în timpul dinastiei Zhou occidentale și în următoarele perioade după căderea sa, când "sute de școli de gândire" au înflorit (secolul al 6-lea până în 221 î.e.n.). Această perioadă a fost caracterizată de evoluții intelectuale și culturale semnificative și a văzut creșterea școlilor filosofice majore din China, confucianismul, legalismul și taoismul, precum și numeroase alte școli mai puțin influente. Aceste tradiții filosofice au dezvoltat teorii metafizice, politice și etice precum Tao, Yin și Yang, Ren și Li, care împreună cu budismul chinez au influențat în mod direct filosofia coreeană, filosofia vietnameză și filosofia japoneză (care include și tradiția nativă Shinto). Buddhismul a început să se dezvolte în China în timpul dinastiei Han (206 î.H.-220 CE), printr-o transmitere treptată prin drumul mătăsii și prin influențe native care au dezvoltat forme distincte chinezești (cum ar fi Chan/Zen) care s-au răspândit în toată sfera culturală din Asia de Est. În timpul ultimelor dinastii chinezești, precum dinastia Ming (1368-1644), precum și în dinastia coreeană Joseon (1392-1897), un nou-confucianism a reînviat, condus de gânditori precum Wang Yangming (1472-1529), devenind școala dominantă de gândire, fiind promovat de statul imperial. În epoca Modernă, gânditorii chinezi au încorporat idei din filosofia occidentală. Filosofia marxistă chineză s-a dezvoltat sub influența lui Mao Zedong, în timp ce pragmatismul chinezesc sub Hu Shih și creșterea lui Noului Confucianism a fost influențat de Xiong Shili. Gândirea japoneză contemporană s-a dezvoltat între timp sub influențe occidentale puternice, cum ar fi studiul științelor occidentale (Rangaku) și societatea intelectuală modernistă Meirokusha, care sa inspirat din gândirea iluministă europeană. În secolul al XX-lea s-a dezvoltat Shinto și, de asemenea, naționalismul japonez. Școala de la Kyoto, o școală filosofică japoneză influentă și unică, din fenomenologia occidentală și din filosofia budistă medievală japoneză, cum ar fi cea a lui Dogen. Filosofia africană Filosofia africană prezintă perspectivele lumii, ideile și temele africane sau folosește metode filosofice africane distincte. Gândul modern african a fost ocupat de etnofilozie, definind înțelesul filosofiei africane și caracteristicile sale unice și ce înseamnă să fii african. În secolul al XVII-lea, filosofia etiopiană a dezvoltat o tradiție literară robustă, exemplificată de Zera Yacob. Un alt filosof african timpuriu a fost Anton Wilhelm Amo (c. 1703-1759), care a devenit un filosof respectat în Germania. Conceptele filosofice africane distincte includ Ujamaa, ideea Bantu de "Forță", Negritude, Pan-Africanism și Ubuntu. Gândirea contemporană africană a dezvoltat, de asemenea, filosofia profesională și filosofia africană, literatura filosofică a diasporei africane care include curente precum existențialismul negru al afro-americanilor. Gânditorii contemporani africani au fost influențați de marxism, literatura afro-americană, teoria critică, teoria rațiunii critice, postcolonialismul și feminismul. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 73 Filosofia americană indigenă (Piatra aztecă a Soarelui, cunoscută și sub denumirea de Piatra Calendarului Aztec, la Muzeul Național de Antropologie din Ciudad de Mexico. https://en.wikipedia.org/wiki/File:Sun_stone_detail.JPG) Filosofia americană indigenă este filosofia poporului autohton din America. Există o mare varietate de credințe și tradiții printre aceste culturi americane diferite. Printre americanii nativi din Statele Unite există o credință într-un principiu metafizic numit "Marele Mister" (Siouan: Wakan Tanka, Algonquian: Gitche Manitou). Un alt concept pe scară largă a fost acela al Orendei sau al "puterii spirituale". Potrivit lui Peter M. Whiteley, pentru americanii nativi "Mintea este informată critic prin experiența transcendentală (visuri, viziuni etc.), precum și prin rațiune." Practicile de accesare a acestor experiențe transcendentale sunt numite șamanism. O altă trăsătură a concepțiilor lumii americane indigene a fost extinderea eticii lor la animale și plante. În Mesoamerica, filosofia aztecă a fost o tradiție intelectuală dezvoltată de indivizi numiți tlamatini ("cei care știu ceva"), iar ideile sale sunt păstrate în diverse coduri aztece. Viziunea asupra lumii aztece a numit ideea unei energii sau a unei forțe universale numite ometeotl, care poate fi tradusă ca "energie duală cosmică", și căutarea unei cău de a trăi în echilibru cu o lume "alunecoasă" în continuă schimbare. Teoria lui Teotl poate fi văzută ca o formă de panteism. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 74 Filosofii azteci au dezvoltat teorii despre metafizică, epistemologie, valori și estetică. Atitudinea aztecă a fost îndreptată spre căutarea tlamatiliztli (cunoaștere, înțelepciune) bazată pe moderare și echilibru în toate acțiunile, ca în proza lui Nahua, "binele mediu este necesar". Civilizația Inca mai avea și o clasă de elită a cărturarilor filosofi numiți amawtakuna, care erau importanți în sistemul educațional inca ca profesori de religie, tradiție, istorie și etică. Conceptele cheie ale gândirii andine sunt Yanantin și Masintin, care implică o teorie a "contrariilor complementare" care vede polarități (cum ar fi bărbați/femei, întuneric/lumină) ca părți interdependente ale unui întreg armonios. 2.1 Filosofia antică Filosofia chineză (Kong Fuzi (latină: Confucius) https://en.wikipedia.org/wiki/File:Confucius_Statue_at_the_Confucius_Temple.jpg) ... Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 75 3 Ramuri ale filosofiei 3.1 Epistemologia (Aristotel și Platon) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 76 Epistemologia (din greacă, ἐπιστήμη, epistēmē, care înseamnă "cunoaștere, înțelegere", și λόγος, logos, care înseamnă "cuvânt") este un cuvânt folosit prima dată de filosoful scoțian James Frederick Ferrier pentru a descrie ramura filosofiei care se ocupă cu teoria cunoașterii. Acesta analizează natura cunoașterii și modul în care se poate dobândi. O mare parte din dezbaterea din acest domeniu s-a axat pe analiza filosofică a naturii cunoașterii și modul în care se referă la concepte cum ar fi adevăr, credință și justificare. Epistemologia este cunoașterea cunoașterii. Dacă vom considera conceptul de știință în sensul său cel mai general, ca toate formele de cunoaștere, epistemologia este știința științei. Epistemologia poate fi concepută ca parte a științei cogniției (Goldman 1986, Changeux 2002). Cunoașterea este explicată prin producerea de reprezentări în creier. Termenul a fost introdus probabil pentru prima data de Ferrier în Institutele metafizicii: Teoria cunoașterii și ființei (1854). Percepția, acțiunea și imaginația produc o cunoaștere tăcută. Cunoașterea vorbirii începe cu traducerea cunoașterii tăcute în cuvinte. Când înțelegem cuvinte sau gânduri, ne putem imagina ce descriu ele. Cunoașterea tăcută a percepției și a imaginației poate fi comunicată prin vorbire și, prin urmare, tradusă în cunoașterea vorbirii. Reflecția asupra cunoașterii ne permite să dezvoltăm cunoștințe abstracte și să justificăm ceea ce credem că știm, astfel încât să putem dezvolta o cunoaștere pe deplin rațională. Cunoașterea despre cunoaștere este de o importanță fundamentală pentru dezvoltarea tuturor cunoștințelor, deoarece cunoașterea capacității proprii de a dobândi cunoștințe permite dobândirea acestora. Epistemologia ne ajută să cunoaștem, să înțelegem și să știm să justificăm marile principii care trebuie aplicate atunci când lucrăm pentru a dezvolta cunoștințe științifice și, în general, pentru a dezvolta raționamente. Printre principalele preocupări: • Cum ne permite corpul să percepem, să ne imaginăm, să acționăm, să vorbim, să dobândim cunoștințe, să dezvoltăm și să finalizăm raționamente? Cum functioneazã el? • De ce cuvintele ne permit să dezvoltăm cunoștințe? Cum știm lumea reală prin cuvinte? • Cum putem recunoaște cunoașterea? Cum putem face diferența între cunoaștere și ignoranță, adevăr și falsitate, corectitudine și eroare? De vreme ce justificăm cunoașterea pentru a o recunoaște, această problemă de recunoaștere este strâns legată de problema justificării: cum putem justifica pretențiile noastre față de cunoaștere? • Ce putem face pentru a afla ce nu stim deja? • De ce poate fi cunoscută realitatea? De ce este inteligibilă? De ce sunt percepțiile uneori adevărate? De raționând uneori putem să aflăm adevărul? Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 77 Context și semnificație Cuvântul epistemologie este derivat din greaca veche epistēmē care înseamnă "cunoaștere științifică" și logos care înseamnă "vorbire" sau "cuvânt", în acest context denotând "cunoaștere codificată". J. F. Ferrier a inventat epistemologia pe modelul "ontologiei", pentru a desemna acea ramură a filosofiei, care își propune să descopere sensul cunoașterii și a numit-o "începutul adevărat" a filosofiei. Cuvântul este echivalent cu conceptul Wissenschaftslehre în germană, care a fost folosit de Fichte și Bolzano pentru diferite proiecte înainte de a fi fost preluat din nou de către Husserl. Filosofii francezi au dat apoi termenului epistemologie un sens mai restrâns ca "teorie a cunoașterii [théorie de la connaissance]." De exemplu, Émile Meyerson a deschis lucrarea sa Identitatea și realitatea, scrisă în 1908, cu observația că termenul "devine în prezent" ca fiind echivalent cu "filosofia științelor." Cunoașterea Cunoașterea că, cunoașterea cum și cunoașterea directă În epistemologie în general, un tip de cunoaștere discutată de obicei este cunoașterea afirmațională, de asemenea, cunoscută sub numele de "cunoașterea că." Aceasta se deosebește de "cunoașterea cum" și "cunoașterea directă". De exemplu: în matematică, este cunoscut faptul că 2 + 2 = 4, dar, de asemenea, se știe cum să adunați două numere și se cunoaște o persoană (de exemplu, pe sine însuși), un loc (de exemplu, locul natal), un lucru (de exemplu, mașini) sau activitate (de exemplu, adunarea). Unii filosofi cred că există o diferență importantă între "cunoașterea că", "cunoașterea cum" și "cunoașterea directă", epistemologia fiind în principal preocupat de prima dintre acestea. Se sugerează uneori că aceste distincții sunt definite din punct de vedere lingvistic în unele limbi, precum a cunoaște și a ști în limba română. În franceză, portugheză și spaniolă, a cunoaște (o persoană) este tradus folosind connaître, conhecer și conocer, respectiv, în timp ce pentru a cunoaște (cum să facă ceva) este tradus folosind savoir, sabie, și sabie. Greaca modernă are verbele γνωρίζω (gnorízo) și ξέρω (kséro). Italiana are verbele conoscere și sapere și substantivele pentru cunoaștere sunt conoscenza și sapienza. Germana are verbele kennen și wissen. Wissen presupune cunoașterea unui fapt, kennen presupune cunoașterea în sensul de a fi familiarizat cu și având cunoștințe despre; de asemenea, există un substantiv derivat din kennen, și anume Erkennen, care implică cunoașterea sub formă de recunoaștere sau de luare la cunoștință. Verbul în sine presupune un proces: trebuie sa mergi la o stare la alta, de la o stare de "ne-erkennen" la o stare de adevărată erkennen. Acest verb pare a fi cel mai potrivit în ceea ce privește descrierea "epistemei" într-una dintre limbile europene moderne, de unde și numele german "Erkenntnistheorie." Interpretarea teoretică și semnificația acestor probleme lingvistice rămâne controversată. În lucrarea sa Despre denotare și cartea sa ulterioară Probleme ale filosofiei, Bertrand Russell a subliniat distincția dintre "cunoaștere prin descriere" și "cunoaștere directă". Gilbert Ryle este, de asemenea, creditat ca subliniind distincția între cunoașterea cum și cunoașterea că în Conceptul minții. În Cunoașterea personală, Michael Polanyi argumentează relevanța epistemologică a cunoașterii cum și a cunoașterii că; folosind exemplul actului de echilibru implicat în mersul pe bicicletă, el sugerează că cunoștințele teoretice ale fizicii implicate în menținerea unei stări de echilibru nu se poate substitui cunoștințelor practice despre cum se Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 78 pedalează, și că este important să se înțeleagă modul în care ambele sunt stabilite și fundamentate. Această poziție aparține în esență lui Ryle, care a susținut că incapacitatea de a recunoaște distincția dintre cunoașterea că și cunoașterea cum duce la o regresie la infinit. În timpurile recente, uneii epistemologi (Sosa, Greco, Kvanvig, Zagzebski) și Duncan Pritchard au argumentat că epistemologia ar trebui să evalueze "proprietăți" ale oamenilor (de exemplu, virtuți intelectuale) și nu doar proprietățile propozițiile sau ale atitudinilor mentale propoziționale. Credință În discursul comun, o "declarație de credință" este în mod tipic o expresie a credinței și/sau încrederii într-o persoană, putere sau altă entitate în timp ce include astfel de puncte de vedere tradiționale, epistemologia este, de asemenea, preocupată de ce credem. Aceasta include Adevărul, și orice altceva acceptăm ca adevărate pentru noi din punct de vedere cognitiv. Adevăr Dacă credința cuiva este adevărată sau nu, nu este o condiție prealabilă pentru credința sa. Pe de altă parte, dacă ceva este în fapt cunoscut, atunci categoric nu poate fi fals. De exemplu, în cazul în care o persoană crede că un pod este suficient de sigur să-l suporte, și încearcă să-l traverseze, dar podul apoi se prăbușește sub greutatea lui, se poate spune că el credea că podul era sigur, dar că credința lui a fost greșită. Nu ar fi corect să spunem că el știa că podul era în sigur, pentru că în mod clar nu era. În schimb, dacă podul suportă de fapt greutatea lui, atunci s-ar putea spune că el a crezut că podul era sigur, în timp ce acum, după ce a dovedit aceasta (prin traversarea podului), el știe că era sigur. Epistemologii discută asupra faptului dacă credința este un corect purtător de adevăr. Unii ar descrie mai degrabă cunoașterea ca un sistem de afirmații adevărate justificate, în timp ce alții ca un sistem de sentințe adevărate justificate. Platon, în Gorgias, susține că credința este cel mai frecvent invocat purtător de adevăr. Justificare În multe dintre dialogurile lui Platon, cum ar fi Menon și, în special, Theaitetos, Socrate consideră o serie de teorii despre ceea ce este cunoașterea, ultima fiind că cunoașterea este credința adevărată care a fost "oferită în contul" (în sensul de explicată sau definită într-un fel). Conform teoriei că cunoașterea este credința adevărată justificată, pentru a ști că o anumită propoziție este adevărată, o persoană nu trebuie să creadă numai propoziția adevărată relevantă, dar trebuie să aibă, de asemenea, un motiv bun pentru a face acest lucru. O implicație a acestui lucru ar fi că nimeni nu ar dobândi cunoștințe doar crezând că ceva ce s-a întâmplat este adevărat. De exemplu, o persoană bolnavă fără pregătire medicală, dar cu o atitudine optimistă în general, ar putea crede că se va însănătoși repede. Cu toate acestea, chiar dacă această credință sa dovedit a fi adevărată, pacientul nu a știut că se va face bine, deoarece credința lui nu avea o justificare. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 79 Definiția cunoașterii ca credință adevărată justificată a fost acceptată pe scară largă până în 1960. La acest moment, o lucrare scrisă de filosoful american Edmund Gettier a provocat discuții majore pe scară largă. Problema lui Gettier (Diagrama Euler reprezentând o definiție a cunoașterii) Edmund Gettier este cel mai bine cunoscut pentru o scurtă lucrare intitulată "Este justificată cunoașterea ca credință adevărată?" publicată în 1963, care a pus sub semnul întrebării teoria cunoașterii care a fost dominantă printre filosofi de mii de ani. În câteva pagini, Gettier a susținut că există situații în care credința cuiva poate fi justificată și adevărată, dar nu poate conta ca fiind cunoaștere. Respectiv, Gettier a susținut că, deși credința justificată într-o afirmație adevărată este necesară pentru ca această afirmație să fie cunoscută, nu este suficient. La fel ca în diagramă, o afirmație adevărată poate fi crezută de o persoană (regiunea violetă), dar încă nu se încadrează în categoria "cunoaștere" (regiunea galbenă). Potrivit lui Gettier, există anumite circumstanțe în care o persoană nu posedă cunoaștere, chiar și atunci când toate condițiile de mai sus sunt îndeplinite. Gettier a propus două experimente de gândire, care au ajuns să fie cunoscut sub numele de "cazurile Gettier," drept contraexemple în expunerea clasică a cunoașterii. Unul dintre cazuri implică doi bărbați, Smith și Jones, care așteaptă rezultatele cererilor lor pentru același loc de muncă. Fiecare din ei are zece monede în Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 80 buzunar. Smith are motive excelente să creadă că Jones va primi locul de muncă și, în plus, știe că Jones are zece monede în buzunar (el i-a numărat de curând). Din aceasta Smith deduce că "persoana care va primi slujba are zece monede în buzunar." Cu toate acestea, Smith nu știe că el are, de asemenea, zece monede în propriul său buzunar. Mai mult decât atât, Smith, nu Jones, va obține locul de muncă. Deși Smith are dovezi puternice să creadă că Jones va primi slujba, el greșește. Smith are o credință justificată adevărată că un om cu zece monede în buzunar va primi locul de muncă; cu toate acestea, în conformitate cu Gettier, Smith nu știe că un om cu zece monede în buzunar va primi locul de muncă, pentru că credința lui Smith este "... adevărată în virtutea numărului de monede din buzunarul lui Jones, în timp ce Smith nu știe câte monede sunt în buzunarul lui Smith, și își bazează credința sa ... pe o numărare a monedelor din buzunarul lui Jones, despre care el crede în mod fals că va fi cel care va primi slujba." Aceste cazuri nu reușesc să fie cunoaștere, deoarece credința subiectului este justificată, dar se întâmplă să fie adevărată numai în virtutea norocului. Cu alte cuvinte, el a făcut alegerea corectă (în acest caz, a prezis un rezultat) pe baza unui raționament greșit. Acest exemplu este similar cu cele date de multe ori atunci când se discută credința și adevărul, în care credința unei persoane despre ce se va întâmpla poate fi o coincidență corectă, fără a a avea cunoașterea reală pe care să se bazeze. Răspunsuri la problema lui Gettier Răspunsurile la problema lui Gettier au fost variate. De obicei, ele au implicat încercări substanțiale de a oferi o definiție a cunoașterii diferită de cea clasică, fie prin reformarea cunoștințelor ca credință adevărată justificată cu o a patra condiție suplimentară, fie propunând un set complet nou de condiții, fără a ține cont în întregime de cele clasice. Infailibilism, irevocabilitate Într-un răspuns la problema lui Gettier, filosoful american Richard Kirkham a susținut că singura definiție a cunoașterii care ar putea fi întotdeauna imună la toate contraexemplele este una infallibilistă. Pentru a se califica drept un element de cunoaștere, o credință trebuie să fie nu numai adevărată și justificată, justificarea credinței trebuie să necesite adevărul său. Cu alte cuvinte, justificarea credinței trebuie să fie infailibilă. Cu toate acestea, un alt posibil candidat pentru a patra condiție a cunoașterii este irevocabilitatea. Teoria revocabilității susține că nu ar trebui să existe niciun adevăr superior sau victorios pentru motivele care justifică credința cuiva. De exemplu, să presupunem că persoana S crede că l-a văzut pe Popescu Ion furând o carte din bibliotecă și utilizează aceasta pentru a justifica afirmația că Popescu Ion a furat o carte din bibliotecă. O posibilă afirmație victorioasă sau superioară pentru o astfel de susținere ar putea fi o afirmație adevărată de genul "fratele ggeamăn Gheorghe al lui Popescu Ion este în prezent în același oraș ca și Ion." În cazul în care nu există afirmații care să susțină justificarea unei persoane, un subiect ar fi justificat din punct de vedere epistemelogic. Filosoful indian B K Matilal s-a folosit de tradiția falibilismului Navya-Nyāya pentru a răspunde la probleme de tip Gettier. Teoria Nyaya distinge între știu p și știu că cineva știe p acestea sunt evenimente diferite, cu condiții diferite de cauzalitate. Al doilea nivel este un fel de inferență implicită care de obicei urmează imediat după episodul cunoașterii p (cunoaștere simpliciter Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 81 (absolută)). Cazul Gettier este examinat prin referire la o vizualizare a lui Gangesha Upadhyaya (sfârșitul secolului al 12-lea), care consideră orice credință adevărată ca fiind cunoaștere; astfel, o credință adevărată dobândită printr-o cale greșită poate fi considerată ca fiind doar cunoaștere simpliciter din acest punct de vedere. Chestiunea justificării apare numai la nivelul al doilea, atunci când se ia în considerare cunoașterea generală a credinței dobândite. Inițial, există o lipsă de incertitudine, așa că devine o credință adevărată. Dar în momentul imediat următor, atunci când ascultătorul este pe cale să se lanseze în speculația cunoașterii dacă el știe p, pot apărea dubii. "În cazul în care, în unele cazuri gen Gettier, am greșit în inferența mea despre cunoașterea generală a convingerii întâmplătoare date (întrucât dovezile pot fi pseudo-dovezi), atunci mă înșel adevărul credinței mele și acest lucru este în conformitate cu falibilismul Nyaya: nu toate pretențiile de cunoaștere pot fi susținute". Fiabilism Fiabilismul a fost o parte semnificativă a răspunsului la probleme de tip Gettier printre filosofi, având ca origine lucrarea lui Alvin Goldman în 1960. Potrivit fiabilismului, o credință este justificată (sau altfel susținută în așa fel încât să conteze pentru cunoaștere) numai în cazul în care este produsă prin procese care în mod tipic dau un raport suficient de mare între credințele adevărate și cele false. Cu alte cuvinte, această teorie afirmă că o credință adevărată contează ca cunoaștere numai în cazul în care aceasta este produsă printr-un proces de formare a credinței fiabile. Exemple de procese fiabile includ: procesele standard de percepție, rememorarea, raționamentul corect, și introspecția. Fiabilismul a fost contestat de cazurile Gettier. Un alt argument care contestă fiabilismul, la fel ca și cazurile Gettier (deși nu a fost prezentat în același articol scurt ca și cazurile Gettier), este cazul lui Henry și fațadele hambarelor. În experimentul de gândire, un om, Henry, se plimbă cu mașina și vede o serie de clădiri care seamănă cu hambarele. Pe baza acestei percepții a sa despre una dintre acestea, el ajunge la concluzia că tocmai a văzut hambare. Deși el a văzut unul, iar percepția pe care el și-a bazat credința este că ceea ce a văzut era un hambar adevărat, toate celelalte clădiri asemănătoare hambarelor pe care le-a văzut erau fațade. Teoretic, Henry nu știe că el a văzut un hambar, în ciuda atât a credinței lui că a văzut unul adevărat cât și a credinței lui care s-a format pe baza unui proces fiabil (de încredere) (de exemplu, viziunea sa), întrucât el a dobândit credința sa adevărată întâmplător. Alte răspunsuri Robert Nozick a oferit următoarea definiție a cunoașterii: S știe că P dacă și numai dacă: • P; • S crede că P; • dacă P ar fi fost fals, S nu ar fi crezut că P; • dacă P este adevărat, S va crede că P. Nozick susține că a treia dintre aceste condiții servește pentru a aborda cazurile de tipul descris de Gettier. Nozick susține în continuare că această condiție se adresează unui caz de tipul descris de D. M. Armstrong: Un tată crede că fiica lui este nevinovată în cazul comiterii unei anumite Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 82 infracțiuni, atât din cauza încrederii lui în fiica sa, cât și (acum) pentru că a văzut o demonstrație concludentă pentru nevinovăția fiicei sale prezentată în sala de judecată. Credința sa derivată din demonstrația din sala de judecată îndeplinește cele patru condiții subjonctive, dar credința lui bazată pe încredere, nu. În cazul în care fiica lui ar fi fost vinovată, el ar fi crezut în continuare în nevinovăția ei, pe baza încrederii în fiica sa; acest lucru ar încălca a treia condiție. Filosoful britanic Simon Blackburn a criticat această formulare sugerând că noi nu vrem să acceptăm drept cunoaștere credințele, care, în timp ce "urmăresc adevărul" (după cum impune povestea lui Nozick), nu sunt deținute din motive adecvate. El spune că "noi nu vrem să atribuim titlul de cunoaștere a ceva cuiva care îndeplinește condițiile doar printr-un defect, greșeală sau eșec, în comparație cu altcineva care nu îndeplinește condițiile." Timothy Williamson a avansat o teorie a cunoașterii conform căreia cunoașterea nu este credință adevărată justificată plus unele condiții suplimentare, ci primară. În cartea sa Cunoașterea și limitele sale, Williamson afirmă că noțiunea de cunoaștere nu poate fi defalcată într-un set de alte concepte prin analiza mai degrabă, ea este sui generis. Astfel, deși cunoașterea necesită justificare, adevăr și credință, cuvântul "cunoaștere" nu poate fi, conform teoriei lui Williamson, privit cu acuratețe pur și simplu ca prescurtare pentru "credință justificată adevărată." Alvin Goldman scrie în Teoria cauzala a cunoașterii că, pentru ca această cunoaștere să existe cu adevărat, trebuie să existe un lanț cauzal între afirmație și credința în această afirmație. Externalism și internalism O dezbatere centrală despre natura justificării este o dezbatere între externaliștii epistemologi pe de o parte, și internaliștii epistemologi pe de altă parte. Externiștii consideră că factorii considerați "externi", adică în afara stărilor psihologice ale celor care dobândesc cunoștințe, pot fi condiții de justificare. De exemplu, un răspuns externalist la problema Gettier este acela de a spune că, pentru ca o credință adevărată justificată să fie considerată o cunoaștere, trebuie să existe o legătură sau o dependență între credință și starea lumii exterioare. De obicei, aceasta se înțelege a fi o legătură de cauzalitate. Această cauzalitate, în măsura în care este "în afara" minții, ar conta ca o condiție externă, care creează cunoștințe. Pe de altă parte, internaliștii afirmă că toate condițiile care creează cunoștințe se află în stările psihologice ale celor care dobândesc cunoștințe. Deși nefamiliar cu dezbaterea internalistă/externalistă în sine, mulți indică pe René Descartes ca un exemplu timpuriu al căii internaliste către justificare. El a scris că, deoarece singura metodă prin care percepem lumea exterioară este prin simțurile noastre, și că, pentru că simțurile nu sunt infailibile, nu ar trebui să considerăm că conceptul nostru de cunoaștere este infailibil. Singura modalitate de a găsi orice care ar putea fi descris ca fiind "cu certitudine adevărat", susține el, ar fi să se vadă lucrurile "în mod clar și distinct". El a argumentat că, dacă există o ființă omnipotentă și bună care a făcut lumea, atunci este rezonabil să credem că oamenii sunt făcuți cu capacitatea de a ști. Cu toate acestea, aceasta nu înseamnă că abilitatea omului de a cunoaște este perfectă. Dumnezeu a dat omului capacitatea de a cunoaște, dar nu omnisciența. Descartes a spus că omul trebuie să-și folosească capacitățile de cunoaștere corect și cu atenție prin îndoieli Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 83 metodologice. Dictonul "Cogito ergo sum" (cred, deci exist) este, de asemenea, asociat în mod obișnuit cu teoria lui Descartes, pentru că, în dubiul său metodologic, îndoindu-se de tot ceea ce cunoștea anterior pentru a porni de la o foaie goală, primul lucru pe care nu ar putea în mod logic să și-l supună îndoielii este propria sa existență: "Eu nu exist" ar fi o contradicție în termeni; actul de a spune că cineva nu există presupune că cineva trebuie să facă mai întâi declarația. Deși Descartes se putea îndoi de simțurile sale, de trupul său și de lumea din jurul lui, nu putea să-și refuze propria existență, pentru că putea să se îndoiască și trebuia să existe pentru a face acest lucru. Chiar dacă vreun un "geniu rău" l-ar fi înșelat, el ar trebui să existe pentru a fi înșelat. Acest punct sigur îi furniza ceea ce el ar numi punctul său arhimedean, pentru a-și dezvolta în continuare fundamentul cunoașterii. Pur și simplu, justificarea epistemologică a lui Descartes depindea de credința sa inexplicabilă în existența lui și în cunoașterea clară și distinctă a lui Dumnezeu. Problema valorii În general, presupunem că cunoașterea este mai valoroasă decât simpla credință adevărată. Dacă da, care este explicația? O formulare a problemei valorii în epistemologie apare întâi în Meno al lui Platon. Socrate subliniază la Meno că un bărbat care știa calea către Larissa ar putea duce pe alții acolo corect. Dar chiar și așa, ar putea un om care are credințe adevărate să ajungă acolo, chiar dacă nu ar fi fost acolo sau nu ar fi avut cunoștință despre Larissa. Socrate spune că se pare că atât cunoașterea, cât și opinia adevărată pot ghida acțiunile. Meno se întreabă apoi de ce cunoașterea este mai mult decât credința adevărată și de ce cunoașterea și credința adevărată sunt diferite. Socrate răspunde că cunoașterea este mai valoroasă decât simpla credință adevărată deoarece este legată, sau justificată. Justificarea, sau elaborarea rațiunii pentru o adevărată credință, împiedică credința adevărată. Problema este de a identifica ce face (dacă există așa ceva) ca cunoașterea să fie mai valoroasă decât simpla credință adevărată, sau care face cunoașterea mai valoroasă decât o conjuncție mai minimală a componentelor sale, cum ar fi justificarea, siguranța, sensibilitatea, probabilitatea statistică și condițiile anti-Gettier, pentru o analiză particulară a cunoașterii care concepe cunoașterea ca fiind împărțită în componente (la care teoriile epistemologice bazate în primul rând pe cunoaștere, care pun bazele cunoașterii, sunt excepții notabile). Problema valorii a reapărut în literatura filosofică despre epistemologie în secolul al XXI-lea, ca urmare a apariției epistemologiei virtuale în anii 1980, în parte datorită legăturii evidente cu conceptul de valoare în etică. Problema valorii a fost prezentată ca un argument împotriva fiabilismul epistemic de către filosofi, printre care Linda Zagzebski, Wayne Riggs și Richard Swinburne. Zagzebski analogizează valoarea cunoștințelor cu valoarea espresso produsă de un producător de espresso: "Lichidul din această ceașcă nu este îmbunătățit de faptul că provine de la un producător de espresso fiabil. Dacă espresso are un gust bun, nu are importanță dacă vine de la o mașină care nu e fiabil." Pentru Zagzebski, valoarea cunoașterii devine valabilă pentru simpla credință adevărată. Ea presupune că fiabilitatea în sine nu are nicio valoare sau depreciere, dar Goldman și Olsson nu sunt de acord. Ei subliniază că concluzia lui Zagzebski se bazează pe ipoteza veridismului: tot ce contează este dobândirea credinței adevărate. Dimpotrivă, aceștia susțin că un proces fiabil pentru a obține o adevărată credință adaugă valoare simțului credinței adevărate, Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 84 făcând mai probabil ca credințele viitoare de același fel să fie adevărate. Prin analogie, a avea un producător de espresso fiabil care a produs o ceașcă bună de espresso ar fi mai valoros decît unul nefiabil care a produs din întâmplare o cafea bună, deoarece cel mai fiabil va produce mai degrabă o cafea bună în comparație cu cel nefiabil. Problema valorii este importantă pentru evaluarea gradului de adecvare a teoriilor cunoașterii care concep cunoașterea ca fiind concretizată în convingeri adevărate și alte componente. Potrivit lui Kvanvig, o relatare adecvată a cunoașterii ar trebui să reziste probelor contrare și să permită explicarea valorii cunoașterii peste credința simplă adevărată. Dacă o teorie a cunoașterii nu ar reușă să facă acest lucru, s-ar dovedi inadecvată. Unul dintre răspunsurile mai influente la această problemă este că cunoașterea nu este deosebit de valoroasă și nu este ceea ce ar trebui să fie principalul obiectiv al epistemologiei. În schimb, epistemologii ar trebui să se concentreze asupra altor stări mentale, precum înțelegerea. Avocații epistemologiei virtuale au susținut că valoarea cunoașterii provine dintr-o relație internă dintre cunoștință și starea mentală a credinței. Dobândirea de cunoaștere Cunoaștere a priori și a posteriori Diverși filosofi au contestat natura acestei distincții; cu toate acestea, termenii pot fi definiți aproximativ după cum urmează: • Cunoașterea a priori este cunoașterea care este cunoscută independent de experiență (adică este non-empirică sau a ajuns mai dinainte, de obicei prin rațiune). Aceasta va fi deci dobândită prin orice lucru independent de experiență. • Cunoașterea a posteriori este cunoașterea cunoscută prin experiență (adică este empirică sau a ajuns ulterior). Cunoașterea a priori este o modalitate de a obține cunoștințe fără a fi nevoie de experiență. În articolul lui Bruce Russell „O justificare și cunoaștere a priori", el spune că este „cunaoștere bazată pe o justificare a priori", care se bazează pe intuiție și natura acestor intuiții. Cunoașterea a priori este adesea contrastată cu cunoașterea a posteriori, care este cunoașterea obținută prin experiență. O modalitate de a privi diferența dintre cele două este printr-un exemplu. Bruce Russell oferă două propuneri în care cititorul decide care dintre ele crede mai mult. Opțiunea A: Toate ciorile sunt păsări. Opțiunea B: Toate ciorile sunt negre. Dacă credeți opțiunea A, atunci sunteți justificați să o credeți a priori, deoarece nu trebuie să vedeți o cioară pentru a ști că este o pasăre. Dacă crezi în opțiunea B, atunci sunteți a posteriori îndreptățit să credeți pentru că ați văzut multe ciori, prin urmare, știți că sunt negre. El continuă să spună că nu contează dacă afirmația este adevărată sau nu, doar că, dacă credeți într-una sau în cealaltă, contează. ... Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 85 4 Concepte filosofice Filosofia, ocupând un loc important în vechea Clasificare zecimală Dewey, unde psihologia era o parte a filosofiei, este acum la egalitate cu psihologia și împărtășește aceleași secțiuni în Clasificarea zecimală universală (CZU). Deși filosofia își păstrează destul de clar domeniul său de concepte (de exemplu, conceptul libidoului, pe care îl poate folosi, se găsește și în listele de concepte ale psihologiei, în timp ce hubris revine exclusiv domeniului filosofic), există mai multă interdisciplinaritate pe măsură ce cunoașterea progresează. De exemplu, lucrările lui Pierre Bourdieu se află la intersecția exactă a filosofiei și sociologiei, iar în Eroarea lui Descartes, Antonio Damasio subliniază caracterul inadecvat al încadrării afectelor în conceptele filosofice. Conceptele filosofice se situează practic în domeniul raționalității discursive, și chiar mai mult din momentul Turnurii lingvistice. Se pare că dezvoltarea științelor omului și cunoașterea vieții (antropologia, psihologia, sociologia, biologia, ecologia, ...) au repercusiuni mult peste teoria simplă a cunoașterii. Cunoașterea ființelor vii are implicații cheie în toate domeniile filosofiei: metafizică, epistemologie, etică, politică ... și în științe: fizică, chimie, și tehnici conexe. Concepte majore: • materialism • idealism • realism • empirism • nominalism • esențialism • existențialism • atomism • monism • relativism 4.1 Concepte Conceptele sunt blocurile fundamentale ale gândurilor și credințelor noastre. Ele joacă un rol important în toate aspectele cunoașterii. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 86 (Atunci când mintea face o generalizare, cum ar fi conceptul de copac, ea extrage asemănări cu numeroase exemple, simplificarea permite gândirea la nivel superior.) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 87 Conceptele apar ca abstracții sau generalizări din experiență; din rezultatul unei transformări a ideilor existente; sau din proprietăți înnăscute. Un concept este instanțiat (reificat) de toate instanțele sale reale sau potențiale, indiferent dacă acestea sunt lucruri în lumea reală sau alte idei. Conceptele sunt studiate ca componente ale cunoașterii umane în disciplinele științifice cognitive ale lingvisticii, psihologiei și filosofiei, unde o dezbatere continuă se întreabă dacă toate cunoștințele trebuie să apară prin concepte. Conceptele sunt folosite ca instrumente sau modele formale în matematică, informatică, baze de date și inteligență artificială unde sunt uneori numite clase, scheme sau categorii. În utilizarea informală, cuvântul concept adesea înseamnă doar orice idee. În metafizică, și în special în ontologie, un concept este o categorie fundamentală de existență. În filosofia contemporană, există cel puțin trei moduri predominante de a înțelege ce este un concept: • Concepte ca reprezentări mentale, în care conceptele sunt entități care există în minte (obiecte mentale) • Concepte ca abilități, în care conceptele sunt abilități specifice agenților cognitivi (stări mentale) • Concepte ca simțuri fregeane, în care conceptele sunt obiecte abstracte, spre deosebire de obiectele mentale și stările mentale Conceptele pot fi organizate într-o ierarhie, nivele mai ridicate denumite "superordonate" și niveluri inferioare denumite "subordonate". În plus, există nivelul "de bază" sau "mediu" la care oamenii vor clasifica cel mai ușor un concept. De exemplu, un concept de bază ar fi "scaunul", cu termenul superior "mobilier" și subordonatul "șezlong". Concepte în teoria reprezentării minții În cadrul teoriei reprezentării minții, poziția structurală a conceptelor poate fi înțeleasă după cum urmează: Conceptele servesc ca blocuri de construcție a ceea ce se numește reprezentări mentale (înțelese colocvial ca idei în minte). Reprezentările mentale, la rândul lor, reprezintă blocurile constructive a ceea ce se numește atitudini propoziționale (înțelese colocvial ca propoziții sau perspective care ne duc spre idei, de "credință", "dubiu", "uimire", "acceptare", etc.) Iar aceste atitudini propoziționale, la rândul lor, constituie blocurile de bază ale înțelegerii noastre despre gândurile care ne populează viața de zi cu zi, precum și despre psihologia populară. În acest fel, avem o analiză care face legătura înțelegerii noastre comune de zi cu zi a gândurilor cu înțelegerea științifică și filosofică a conceptelor. Natura conceptelor O întrebare centrală în studiul conceptelor este întrebarea ce sunt conceptele. Filosofii interpretează această întrebare ca pe una despre ontologia conceptelor ce sunt cu adevărat. Ontologia conceptelor determină răspunsul la alte întrebări, cum ar fi modul de integrare a conceptelor într-o teorie mai largă a minții, ce funcții sunt permise sau respinse de ontologia unui Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 88 concept etc. Există două puncte de vedere principale ale ontologiei conceptelor: 1) Conceptele sunt obiecte abstracte, și (2) conceptele sunt reprezentări mentale. Abordările platoniste ale minții interpretează conceptele ca obiecte abstracte. Există dezbateri cu privire la relația dintre concepte și limbajul natural. Cu toate acestea, este necesar cel puțin să începem prin înțelegerea faptului că conceptul de "câine", de ex., este distinct filosofic față de lucrurile din lume grupate de acest concept sau de clasa sau extensia de referință. Conceptele care pot fi asimilate unui singur cuvânt sunt numite "concepte lexicale". Studiul conceptelor și structurii conceptuale intră în disciplinele lingvistice, filosofice, psihologice și științe cognitive. În termeni simpli, un concept este un nume sau o etichetă care privește sau tratează o abstractizare ca și cum ar avea o existență concretă sau materială, cum ar fi o persoană, un loc sau un lucru. Ea poate reprezenta un obiect natural care există în lumea reală ca un copac, un animal, o piatră etc. Poate numi un obiect artificial (artizanal) prexum un scaun, un calculator, o casă etc. Domeniile ideilor și cunoștințelor abstracte precum libertate, egalitate, știință, fericire, etc., sunt, de asemenea, simbolizate prin concepte. Este important să ne dăm seama că un concept este doar un simbol, o reprezentare a abstractizării. Cuvântul nu trebuie să fie confundat cu obiectul. De exemplu, cuvântul "luna" (concept) nu este obiectul mare, luminos, care își schimbă forma sus pe cer, ci reprezintă doar obiectul ceresc. Conceptele sunt create (numite) pentru a descrie, explica și capta realitatea așa cum este cunoscută și înțeleasă. Concepte a priori Kant a declarat că mințile umane posedă concepte pure sau a priori. În loc să fie abstractizate din percepțiile individuale, cum ar fi conceptele empirice, ele provin din mintea însăși. El a numit aceste concepte categorii, în sensul cuvântului care înseamnă predicat, atribut, caracteristică sau calitate. Dar aceste categorii pure sunt predicatele lucrurilor în general, nu a unui lucru particular. Potrivit lui Kant, există 12 categorii care constituie înțelegerea obiectelor fenomenale. Fiecare categorie este acel predicat care este comun conceptelor empirice multiple. Pentru a explica modul în care un concept a priori se poate referi la fenomene individuale, într-o manieră analogă cu un concept a posteriori, Kant a folosit conceptul tehnic al schemei. El a afirmat că explicarea conceptului ca o abstractizare a experienței este doar parțial corectă. El a numit acele concepte care rezultă din abstracție "concepte a posteriori" (adică concepte care apar din experiență). Un concept empiric sau a posteriori este o reprezentare generală (Vorstellung) sau o gândire nespecifică a ceea ce este comun cu mai multe obiecte percepute (Logica, I, 1, § 1, Nota 1) Un concept este o trăsătură sau o caracteristică comună. Kant a investigat modul în care sunt create conceptele empirice a posteriori. Actele logice ale înțelegerii prin care conceptele sunt generate în ceea ce privește forma lor sunt: 1. comparația, adică asemănarea imaginilor mintale între ele în raport cu unitatea conștiinței; Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 89 2. reflecția, adică revenirea la diferite imagini mentale, cum pot fi înțelese într-o singură conștiință; și, în sfârșit 3. abstractizarea sau segregarea a oricărui altcuiva prin care imaginile mentale diferă ... Pentru ca imaginile noastre mentale să devină concepte, trebuie astfel să putem compara, reflecta și abstractiza, întrucât aceste trei operații logice ale înțelegerii sunt esențiale și condiții generale de generare a oricărui concept. De exemplu, văd un brad, o salcie și un tei. În primul rând, comparând aceste obiecte, observ că acestea sunt diferite unul de celălalt în ceea ce privește trunchiul, ramurile, frunzele și altele asemenea; Totuși, mai mult, eu mă gândesc doar la ceea ce au în comun, trunchiul, ramurile, frunzele și abstractizez pornind de la mărime, formă și așa mai departe; astfel obțin un concept despre un copac. Logica, §6 Conținutul încorporat În lingvistica cognitivă, conceptele abstracte sunt transformări ale conceptelor concrete derivate din experiența încorporată. Mecanismul transformării este reprezentat de maparea structurală, în care proprietățile a două sau mai multe domenii sursă sunt mapate selectiv într-un spațiu mixate (Fauconnier & Turner, 1995). O clasă comună de mixări sunt metafore. Această teorie contrastează cu viziunea raționalistă conform căreia conceptele sunt percepții (sau amintiri, în termenul lui Platon) ale unei lumi de idei independente, în care se neagă existența unui astfel de domeniu. De asemenea, el contrastează cu ideea empirică că conceptele sunt generalizări abstracte ale experiențelor individuale, deoarece experiența contingentă și corporală este păstrată într-un concept și nu este abstractizată. În timp ce perspectiva este compatibilă cu pragmatismul lui James, noțiunea de transformare a conceptelor încorporate prin cartografiere structurală aduce o contribuție distinctă la problema formării conceptuale. Ontologie Platon a fost cel mai fervent susținător al tezei realiste a conceptelor universale. În opinia sa, conceptele (și ideile în general) sunt idei înnăscute care au fost instanțieri ale unei lumi transcendentale de forme pure care se aflau în spatele vălului lumii fizice. În acest fel, universalele au fost explicate ca obiecte transcendente. Această formă de realism a fost legată profund de proiectele ontologice ale lui Platon. Această remarcă asupra lui Platon nu este doar de interes istoric. De exemplu, părerea că numerele sunt obiecte platonice a fost reînvinsă de Kurt Gödel ca urmare a anumitor puzzle-uri pe care le-a luat de la explicațiile fenomenologice. Gottlob Frege, fondator al tradiției analitice în filosofie, a apreciat în mod faimos analiza limbajului în termeni de sens și de referință. Pentru el, sensul unei expresii în limbaj descrie o anumită stare de lucruri în lume, și anume modul în care este prezentat un obiect. Deoarece mulți comentatori văd noțiunea de sens ca fiind identică cu noțiunea de concept, și Frege consideră simțurile ca reprezentări lingvistice ale stărilor de lucruri în lume, se pare că rezultă că putem înțelege conceptele ca fiind modul în care înțelegem lumea . În consecință, conceptele (ca simțuri) au un statut ontologic (Morgolis: 7). Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 90 Potrivit lui Carl Benjamin Boyer, în introducerea sa în Istoria calculului și dezvoltarea sa conceptuală, conceptele în calcul nu se referă la percepții. Atâta timp cât conceptele sunt utile și reciproc compatibile, ele sunt acceptate în sine. De exemplu, noțiunile de derivată și integrală nu sunt considerate ca referindu-se la percepțiile spațiale sau temporale ale lumii exterioare a experienței. Nici nu sunt legate în niciun fel de limite misterioase în care cantitățile se află pe punctul de naștere sau evanescență, adică intrarea sau ieșirea din existență. Conceptele abstracte sunt acum considerate a fi complet autonome, chiar dacă ele au provenit din procesul de abstractizare sau de înlăturare a calităților din percepții, până când au rămas numai atributele comune, esențiale. Reprezentări mentale Într-o teorie fizică a minții, un concept este o reprezentare mentală, pe care creierul o folosește pentru a denumi o clasă de lucruri în lume. Aceasta înseamnă că este literalmente un simbol sau un grup de simboluri alcătuite împreună din materialul fizic al creierului. Conceptele sunt reprezentări mintale care ne permit să tragem concluzii potrivite cu privire la tipul entităților pe care le întâlnim în viața noastră de zi cu zi. Conceptele nu cuprind toate reprezentările mentale, ci sunt doar un subset al acestora. Utilizarea conceptelor este necesară pentru procesele cognitive, cum ar fi categorizarea, memoria, luarea deciziilor, învățarea și inferența. Conceptele sunt considerate a fi stocate în memoria corticală pe termen lung, spre deosebire de memoria episodică a obiectelor particulare și a evenimentelor pe care le abstractează, care sunt stocate în hipocampus. Dovezile pentru această separare provin de la pacienții afectați de hipocamp, cum ar fi pacienții HM. Abstractizarea din evenimentele și obiectele hipocampale ale zilei în concepte corticale este adesea considerată a fi calculul care stă la baza (unele etape ale) somnului și a viselor. Mulți oameni (începând cu Aristotel) raportează amintiri despre vise care par să amestece evenimentele zilei cu concepte și amintiri istorice analoge sau conexe și sugerează că acestea au fost sortate sau organizate în concepte mai abstracte. ("Sort" este în sine un alt cuvânt pentru concept, iar "sortarea" înseamnă a se organiza în concepte.) Teorii notabile privind structura conceptelor Teoria clasică Teoria clasică a conceptelor, denumită și teoria empirică a conceptelor, este cea mai veche teorie cu privire la structura conceptelor (merge înapoi până la Aristotel) și a fost proeminentă până în anii 1970. Teoria clasică a conceptelor spune că conceptele au o structură definitorie. Definirea adecvată a tipului cerut de această teorie are de obicei forma unei liste de trăsături. Aceste caracteristici trebuie să aibă două calități importante pentru a oferi o definiție cuprinzătoare. Caracteristicile implicate de definirea unui concept trebuie să fie atât necesare, cât și suficiente pentru a deveni membru în clasa lucrurilor acoperite de un anumit concept. O caracteristică este considerată necesară dacă fiecare membru al clasei denotate are acea caracteristică. O caracteristică este considerată suficientă dacă ceva are toate părțile impuse de definiție. De exemplu, exemplul clasic de burlac se spune că este definit de necăsătorit și bărbat. O entitate este un burlac (prin această definiție) dacă și numai dacă este atât necăsătorit cât și bărbat. Pentru a verifica dacă cineva este membru al clasei, comparați calitățile sale cu caracteristicile din Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 91 definiție. O altă parte esențială a acestei teorii este că respectă legea mijlocului exclus, ceea ce înseamnă că nu există membri parțiali ai unei clase, ei sunt în interiorul sau în afară. Teoria clasică a persistat atât de mult timp nedisputată pentru că părea intuitiv corectă și are o putere explicativă mare. Acesta poate explica modul în care vor fi dobândite conceptele, modul în care le folosim pentru a clasifica și modul în care folosim structura unui concept pentru a determina clasa lui de referință. De fapt, de mulți ani a fost una dintre activitățile majore în filosofie analiza conceptului. Analiza conceptului este actul încercării de a articula condițiile necesare și suficiente pentru aderarea la clasa referentă a unui concept. De exemplu, clasica lucrare "Time Without Change" al lui Shoemaker a explorat dacă conceptul fluxului de timp poate include fluxuri în care nu au loc schimbări, deși schimbarea este de obicei luată ca o definiție a timpului. Argumente împotriva teoriei clasice Având în vedere că cele mai multe teorii ale conceptelor de mai târziu s-au născut din respingerea unei părți sau a întregii teorii clasice, pare adecvat să se explice ce ar putea fi în neregulă cu această teorie. În secolul al XX-lea, filosofii precum Wittgenstein și Rosch au argumentat împotriva teoriei clasice. Există șase argumente primare rezumate după cum urmează: • Se pare că pur și simplu nu există definiții în special cele bazate pe concepte primitive senzoriale. • Se pare că pot exista cazuri în care ignoranța sau eroarea noastră despre o clasă înseamnă că fie nu știm definiția unui concept, fie că avem noțiuni incorecte despre ceea ce ar putea însemna o definiție a unui anumit concept. • Argumentul lui Quine împotriva analizei în Două dogme ale empirismului evidențiază, de asemenea, un argument împotriva definițiilor. • Unele concepte au un membru fuzzy. Există elemente pentru care este vag dacă acestea se ăncadrează sau nu într-o anumită clasă de referent. Acest lucru nu este posibil în teoria clasică, deoarece totul este egal și cu calitate de membru deplin. • Rosch a găsit efecte tipice care nu pot fi explicate de teoria clasică a conceptelor, care au provocat apariția teoriei prototipului. • Experimentele psihologice nu arată nici o dovadă a utilizării conceptelor noastre ca definiții stricte. Teoria prototipului Teoria prototipului a apărut din problemele cu viziunea clasică a structurii conceptelor. Teoria prototipului spune că conceptele specifică proprietățile pe care membrii unei clase tind să le posede, mai degrabă decât să le posede. Wittgenstein, Rosch, Mervis, Berlin, Anglin și Posner sunt câțiva dintre susținătorii și creatorii cheie ai acestei teorii. Wittgenstein descrie relația dintre membrii unei clase ca asemănări de familie. Nu există neapărat condiții necesare pentru aderare, un câine poate fi totuși un câine cu doar trei picioare. Această viziune este susținută în special de dovezile experimentale psihologice pentru efectele de prototip. Participanții clasifică în mod voluntar și consecvent obiecte din categoriile "legume" sau "mobilier" ca fiind mai mult sau mai puțin tipice pentru acea clasă. Se pare că categoriile noastre sunt psihologic fuzzy, astfel încât Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 92 această structură are o putere explicativă. Putem judeca calitatea de membru al elementului la clasa de referință a unui concept prin compararea acestuia cu cel tipic cel mai important membru al conceptului. Dacă este suficient de similar în modurile relevante, va fi admis cognitiv ca membru al clasei relevante de entități. Rosch sugerează că fiecare categorie este reprezentată de un exemplar central care întruchipează întregul sau numărul maxim de posibile caracteristici ale unei anumite categorii. Lech, Gunturkun și Suchan explică faptul că această clasificare implică multe zone ale creierului, unele dintre acestea fiind zonele de asociere vizuală, cortexul prefrontal, ganglionii bazali și lobul temporal. Teoria-teorie Teoria-teorie este o reacție la cele două teorii precedente și le dezvoltă în continuare. Această teorie presupune că clasificarea prin concepte este ceva de genul teoretizării științifice. Conceptele nu sunt învățate în mod izolat, ci mai degrabă sunt învățate ca parte a experiențelor noastre cu lumea din jurul nostru. În acest sens, structura conceptelor se bazează pe relațiile lor cu alte concepte, așa cum sunt impuse de o teorie mentală specială despre starea lumii. Cum ar trebui să funcționeze acest lucru este ceva mai puțin clar decât în cele două teorii anterioare, dar este încă o teorie proeminentă și notabilă. Aceasta ar trebui să explice câteva dintre problemele ignoranței și erorilor care apar în teoriile prototipului și clasică, întrucât conceptele care sunt structurate unul în jurul altuia par să explice erori precum balena ca pește (această concepție greșită a venit dintr-o teorie incorectă despre ceea ce pare a fi o balenă, combinând cu teoria noastră despre ceea ce este un pește). Când aflăm că o balenă nu este un pește, recunoaștem că balenele nu se potrivesc de fapt teoriei pe care am avut-o despre ceea ce face ca ceva să fie un pește. În acest sens, teoria-teorie a conceptelor răspunde unor aspecte ale teoriei prototipului și ale teoriei clasice. Ideastezia Conform teoriei ideasteziei (sau a "conceptelor de percepție"), activarea unui concept poate fi mecanismul principal responsabil pentru crearea de experiențe fenomenale. Prin urmare, înțelegerea modului în care creierul procesează concepte poate fi esențială pentru rezolvarea misterului cum apar experiențele conștiente (sau qualia) în cadrul unui sistem fizic, de exemplu, aciditatea gustului acru al lămâii. Această întrebare este, de asemenea, cunoscută ca fiind problema dificilă a conștiinței. Cercetările privind ideastezia au apărut din cercetarea sinesteziei în care s-a constatat că o experiență sinestetică necesită mai întâi o activare a unui concept al inductorului. Cercetările ulterioare au extins aceste rezultate în percepția zilnică. Există o mulțime de dispute cu privire la teoria cea mai eficientă în concepte. O altă teorie este indicatorul semantic, care utilizează reprezentări perceptuale și motorii și aceste reprezentări sunt ca niște simboluri. Etimologie Termenul "concept" a apărut prin anii 1554-60 (latină conceptum - "ceva înțeles"), dar ceea ce astăzi este denumită "teoria clasică a conceptelor" este teoria lui Aristotel despre definirea termenilor. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 93 4.2 Conceptualism Conceptualismul este o teorie filosofică utilizată pentru a descrie universalitatea particularelor ca și cadre conceptualizate situate în mintea rațională. Intermediar între nominalism și realism, viziunea conceptualistă se apropie de conceptul metafizic al universalelor dintr-o perspectivă care le neagă prezența în particulare în afara percepției minții asupra lor. Conceptualismul în scholasticism Evoluția terminologiei scolastice târzii a dus la apariția conceptualismului, care a provenit din doctrinele considerate anterior nominaliste. Distincția terminologică a fost făcută pentru a sublinia diferența dintre afirmația conform căreia actele mentale universale corespund obiectelor universale intenționate și perspectiva care a respins existența unor universale în afara minții. Prima perspectivă a respingerii universalității obiective a fost distinct definită drept conceptualism. Peter Abélard a fost un gânditor medieval a cărui activitate este în prezent clasificată ca având cel mai mare potențial în reprezentarea bazelor conceptualismului. Viziunea lui Abélard a negat existența universalelor determinate în cadrul lucrurilor. William de Ockham a fost un alt celebru gânditor târziu medieval, care a avut o soluție strict conceptuală la problema metafizică a universalelor. El a susținut că conceptele abstracte nu au niciun fundamentum în afara minții. În secolul al XVII-lea, conceptualismul as-a dezvoltat timp de câteva decenii, în special printre iezuiți: principalele figuri sunt Hurtado de Mendoza, Rodrigo de Arriaga și Francisco Oviedo. Deși ordinul a revenit în curând la filosofia mai realistă a lui Francisco Suárez, ideile acestor iezuiți au avut un mare impact asupra gânditorilor contemporani moderni contemporani. Conceptualismul modern Conceptualismul a fost, în mod explicit sau implicit, îmbrățișat de majoritatea gânditorilor contemporani moderni precum René Descartes, John Locke sau Gottfried Leibniz adesea într-o formă destul de simplificată în comparație cu teoriile scolastice elaborate. Uneori termenul se aplică chiar și filosofiei radicale a lui Kant, care consideră că universalele nu au nicio legătură cu lucrurile externe, deoarece ele sunt produse exclusiv prin structurile și funcțiile noastre a priori mentale. Cu toate acestea, această aplicare a termenului "conceptualism" nu este foarte obișnuită, deoarece problema universalelor poate fi, în mod strict vorbind, ridicată în mod semnificativ numai în cadrul epistemologiei tradiționale, pre-kantiene. Conceptualismul și experiența perceptuală Deși separat de dezbaterea istorică privind statutul universalelor, a avut loc o dezbatere semnificativă cu privire la caracterul conceptual al experienței de la lansarea cărții Mind and World de John McDowell în 1994. Piatra de încercare a lui McDowell este replica celebră pe care Wilfrid Sellars a oferit-o pentru ceea ce el a numit "Mitul datului" noțiunea că toate cunoștințele empirice se bazează pe anumite elemente sau "date" asumate, cum ar fi datele Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 94 senzoriale. Astfel, prin respingerea Mitului datului, McDowell susține că conținutul perceptual este conceptual "de la bază", adică toată experiența perceptuală este o formă de experiență conceptuală. Altfel, nu există date sensibile "despuiate" sau "goale" care să servească drept fundație pentru toate cunoștințele empirice McDowell nu este un fundaționalist în legătură cu cunoașterea perceptuală. O motivație clară a conceptualismului, în acest sens, este că felul de percepție de care creaturile raționale precum oamenii se bucură este unic în faptul că are un caracter conceptual. McDowell își explică poziția: "Am îndemnat ca relația noastră perceptuală cu lumea să fie conceptuală în toate direcțiile către impactul lumii asupra capacităților noastre receptive. Ideea conceptualului pe care intenționez să o invoc trebuie înțeleasă în strânsă legătură cu ideea de raționalitate, în sensul în care este în joc în separarea tradițională a ființelor umane mature, ca animale raționale, de regnului animalului. Capacitățile conceptuale sunt capacități care aparțin raționalității subiectului. Deci un alt mod de a face această afirmație este acela de a spune că experiența noastră perceptuală este pătrunsă de raționalitate. De asemenea, am sugerat, în trecere, că ar trebui să se spună ceva paralel despre agentul nostru". Ideea concepției lui McDowell, deși destul de distinctă (din punct de vedere filosofic și istoric) de geneza conceptualismului, împărtășește opinia că universalele nu sunt "date" în percepția din afara sferei rațiunii. Obiectele particulare sunt percepute, ca atare, deja infuzate cu conceptualitatea care provoacă spontaneitatea subiectului rațional însuși. 4.3 Materialism Materialismul este o formă de monism filosofic care susține că materia este substanța fundamentală în natură și că toate lucrurile, inclusiv aspectele mentale și conștiința, sunt rezultate ale interacțiunilor materiale. În idealism, mintea și conștiința sunt realități de ordinul întâi la care materia este supusă și secundară. În materialismul filosofic inversul este adevărat. Aici, mintea și conștiința sunt subproduse sau epifenomene ale proceselor materiale (de exemplu, biochimia creierului uman și a sistemului nervos), fără de care acestea nu pot exista. Conform acestei doctrine, materialul creează și determină conștiința, nu invers. Materialiștii consideră că materia și legile fizice care o conduc sunt cel mai fiabil ghid al naturii minții și conștiinței. ... Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 95 5 Școli și tradiții filosofice 5.1 Tradiții majore în filosofie 5.1.1 Filosofia analitică Filosofia analitică este un stil de filosofie care a devenit dominant în țările vorbitoare de limba engleză la începutul secolului al XX-lea. În Marea Britanie, Statele Unite, Canada, Australia, Noua Zeelandă și în Scandinavia, majoritatea departamentelor de filosofie universitare se identifică astăzi ca departamente "analitice". Termenul "filosofie analitică" se poate referi la unul din mai multe lucruri: • Ca practică filosofică, ea se caracterizează printr-o accentuare a clarității și preciziei argumentative, folosindu-se adesea logica formală, analiza conceptuală și, într-o mai mică măsură, matematica și științele naturii. • Ca dezvoltare istorică, filosofia analitică se referă la anumite evoluții ale filosofiei din secolul al XX-lea, antecedente istorice ale practicii actuale. Personalități centrale în această dezvoltare istorică sunt Bertrand Russell, Ludwig Wittgenstein, G. E. Moore, Gottlob Frege și pozitiviștii logici. În acest sens mai specific, filosofia analitică este identificată cu trăsături filosofice specifice (multe dintre ele fiind respinse de mulți filosofi contemporani analiști), cum ar fi: o Principiul logic-pozitivist că nu există fapte concrete filosofice și că obiectul filosofiei este clarificarea logică a gândurilor. Acest lucru poate fi în contrast cu fondaționalismul tradițional, care consideră filosofia o știință specială (adică disciplina cunoașterii) care investighează motivele și principiile fundamentale ale tuturor lucrurilor. În consecință, mulți filosofi analitici au considerat investigațiile lor ca fiind continue sau subordonate celor din științele naturii. Aceasta este o atitudine care începe cu John Locke, care a descris munca sa ca fiind "un subaltern" pentru realizările oamenilor de știință naturali precum Newton. În secolul al XX-lea, cel mai influent avocat al continuității filosofiei cu știința a fost Willard Van Orman Quine. o Principiul că clarificarea logică a gândurilor poate fi realizată numai prin analiza formei logice a propozițiilor filosofice. Forma logică a unei propoziții este o modalitate de a o reprezenta (adesea folosind gramatica formală și simbolismul unui sistem logic), pentru a o reduce la componente mai simple, dacă este necesar, și a arăta similitudinea cu toate celelalte propoziții de același tip. Cu toate acestea, filosofii analitici nu sunt de acord cu privire la forma logică corectă a limbajului obișnuit. o Neglijarea sistemelor filosofice generalizate în favoarea investigațiilor mai restrânse riguroase, sau a limbajului obișnuit. Conform unui paragraf caracteristic al lui Russell: Analiza empirică modernă [...] diferă de cea a lui Locke, Berkeley și Hume prin încorporarea matematicii și dezvoltarea unei puternice tehnici logice. Prin urmare, este capabilă, în ceea ce privește anumite probleme, să obțină răspunsuri definitive, care au calitatea științei, mai degrabă decât a filosofiei. Are avantajul, în comparație cu filosofiile constructorilor de sistem, de a putea Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 96 să abordeze problemele una câte una, în loc să trebuiască să inventăm la un moment dat o teorie bloc a întregului univers. Metodele sale, în acest sens, se aseamănă cu cele ale științei. Filosofia analitică este înțeleasă adesea în contrast cu alte tradiții filosofice, mai ales filosofiile continentale, cum ar fi existențialismul și fenomenologia, precum și thomismul și marxismul. Istorie Idealismul britanic, așa cum este considerată de filosofi precum F. H. Bradley (1846-1924) și Thomas Hill Green (1836-1882), a dominat filosofia engleză la sfârșitul secolului al XIX-lea. Cu referire la această bază intelectuală, inițiatorii filosofiei analitice, G. E. Moore și Bertrand Russell, au articulat filosofia analitică timpurie. De la început, un scop fundamental al filosofiei analitice a fost claritatea conceptuală, în numele căruia Moore și Russell au respins hegelianismul, pe care l-au acuzat de obscuritate a se vedea de exemplu Moore "O apărare a sensului comun" și critica lui Russell asupra doctrinei relațiilor interne. Inspirat de evoluțiile din logica modernă, Russell la început a susținut că problemele filosofiei pot fi rezolvate prin arătarea simplilor constituenți ai unor noțiuni complexe. Un aspect important al idealismului britanic a fost holismul logic opinia că există aspecte ale lumii care nu pot fi cunoscute în întregime fără cunoașterea întregii lumi. Acest lucru este strâns legat de opinia că relațiile dintre elemente sunt de fapt relații interne, adică proprietăți interne ale naturii acelor elemente. Russell, împreună cu Wittgenstein, au promulgat ca răspuns atomismul logic și doctrina relațiilor externe credința că lumea conține fapte independente. Russell, în timpul carierei sale timpurii, alături de colaboratorul său, Alfred North Whitehead, a fost mult influențat de Gottlob Frege (1848-1925), care a dezvoltat logica predicatului, care a permis o analiză mult mai mare a propozițiilor în formă logică decât era posibil cu vechea logică aristoteliană. Frege a fost de asemenea influent ca filosof al matematicii în Germania la începutul secolului XX. Spre deosebire de cartea lui Edmund Husserl din 1891, Filosofia aritmeticii, care a încercat să demonstreze că conceptul numărului cardinal a derivat din acte psihice de grupare a obiectelor și de numărare a acestora, Frege a căutat să demonstreze că matematica și logica au valabilitatea lor, independente de judecăți sau stări mentale ale matematicienilor și logicienilor individuali (care au stat la baza aritmeticii conform "psihologismului" din Filosofiei a lui Husserl). Frege își dezvoltă în continuare filosofia logicii și matematicii în Bazele aritmeticii (1884) și Legile fundamentale ale aritmeticii (Germană: Grundgesetze der Arithmetik, 18931903), unde a oferit o alternativă la explicațiile psihologice ale conceptului de număr. Ca și Frege, Russell a încercat să demonstreze că matematica este redusă la fundamenele logice în Principiile matematicii (1903). Ulterior, cartea sa scrisă cu Whitehead, Principia Mathematica (1910-1913), a încurajat mulți filosofi să-și reînnoiască interesul pentru dezvoltarea logicii simbolice. În plus, Russell a adoptat logica predicată a lui Frege drept principala sa metodă filosofică, o metodă gândită cu care Russell putea expune structura subiacentă a problemelor filosofice. De exemplu, cuvântul englez "is" ("este") are trei semnificații distincte pe care logica predicatului le poate exprima după cum urmează: Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 97 • Pentru propoziția "pisica este adormită", este ca predicat înseamnă că "x este P" (denotat ca P(x)). • Pentru propoziția "este o pisică", existența înseamnă că "există un x" (∃x). • Pentru propoziția "trei este jumătatea lui șase", identitatea înseamnă că "x este același cu y" (x = y). Russell a încercat să rezolve diferite probleme filosofice prin aplicarea unor astfel de distincții logice, cele mai faimoase în analiza descrierilor definitive din "Despre denotare" (1905). Analiza lingvistică ideală Începând cu anii 1910-1930, filosofii analiști precum Russell și Ludwig Wittgenstein au subliniat crearea unei limbi ideale pentru analiza filosofică, care ar fi liberă de ambiguitățile limbajului obișnuit care, în opinia lor, adesea făcea filosofia invalidă. Această tendință filosofică poate fi numită "analiză lingvistică ideală" sau "formalism". În timpul acestei faze, Russell și Wittgenstein au căutat să înțeleagă limbajul (și, prin urmare, problemele filosofice) prin utilizarea logicii formale pentru a formaliza modul în care sunt făcute declarațiile filosofice. Wittgenstein a dezvoltat un sistem cuprinzător de atomism logic în Tractatus LogicoPhilosophicus (Germană: Logisch-Philosophische Abhandlung, 1921). El a argumentat astfel că universul este totalitatea stărilor actuale ale lucrurilor și că aceste stări de lucruri pot fi exprimate prin limbajul logicii predicate de ordinul întâi. Astfel, o imagine a universului poate fi interpretată prin exprimarea faptelor atomice sub formă de propoziții atomice și prin legarea lor prin operatori logici. Pozitivismul logic La sfârșitul anilor 1920, 30 și 40, un grup de filosofi ai Cercului de la Viena și ai cercului din Berlin au dezvoltat formalismul lui Russell și Wittgenstein într-o doctrină cunoscută sub numele de "pozitivism logic" (sau empiricism logic). Pozitivismul logic a folosit metode logice formale pentru a dezvolta o conștiință empirică a cunoașterii. Filosofi precum Rudolf Carnap și Hans Reichenbach, împreună cu alți membri ai Cercului de la Viena, au susținut că adevărurile logicii și matematicii erau tautologii, iar cele ale științei erau revendicări empirice verificabile. Aceste două constituiau întregul univers al judecăților semnificative; altceva era un nonsens. Pretențiile de etică, estetică și teologie erau, în consecință, pseudo-declarații, nici adevărate, nici false, pur și simplu lipsite de sens. Insistența lui Karl Popper asupra rolului falsificării în filosofia științei a fost o reacție la ceea ce el considera excesele positivismelor logice deși metoda sa generală făcea parte în mod esențial din tradiția analitică. Odată cu venirea la putere a lui Adolf Hitler și a nazismului în 1933, mulți membri ai Cercurilor de la Viena și Berlin au fugit în Marea Britanie și în America, ceea ce a contribuit la consolidarea dominanței pozitivismului logic și a filosofiei analitice în țările anglofone. Pozitiviștii logici consideră filosofia ca având o funcție foarte limitată. Pentru ei, filosofia se referea la clarificarea gândurilor, mai degrabă decât să aibă un subiect distinct propriu. Pozitiviștii au adoptat principiul verificării, conform căruia fiecare declarație semnificativă este fie analitică, fie este capabilă să fie verificată prin experiență. Aceasta a determinat pozitiviștii Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 98 logici să respingă multe probleme tradiționale ale filosofiei, in special cele ale metafizicii sau ontologiei, ca lipsite de sens. Analiza limbajului obișnuit După cel de-al doilea război mondial, la sfârșitul anilor 1940 și 1950, filosofia analitică a fost implicată în analiza limbajului obișnuit. Acest lucru a dus la două tendințe principale. A continuat filosofia ulterioară a lui Wittgenstein, care se deosebea dramatic de lucrarea sa timpurie a Tractatusului. Celălalt, cunoscut sub numele de "filosofia Oxford", a implicat pe J. L. Austin. Spre deosebire de filosofii analiști anteriori (inclusiv Wittgenstein timpuriu) care credeau că filosofii ar trebui să evite capcanele înșelătoare ale limbajului natural prin construirea de limbi ideale, filosofii limbajului obișnuit au susținut că limbajul obișnuit a reprezentat deja un număr mare de distincții subtile nerecunoscute de formularea unor teorii sau probleme filosofice tradiționale. În timp ce școli precum pozitivismul logic subliniază termenii logici, presupuși a fi universali și separați de factorii contingenți (cum ar fi cultura, limba, condițiile istorice), filosofia limbajului obișnuit subliniază folosirea limbii de către oamenii obișnuiți. Cei mai proeminenți filosofi în limbajul obișnuit în anii 1950 au fost Austin și Gilbert Ryle. Filosofia limbii obișnuite a căutat deseori să dizolve problemele filosofice, arătându-le ca fiind rezultatul neînțelegerii limbajului obișnuit. Vezi, de exemplu, Ryle (care a încercat să se folosească de "mitul lui Descartes") și Wittgenstein, printre alții. Conceptul analitic contemporan Deși filosofii contemporani, care se autoidentifică drept "analitici" au interese, presupuneri și metode foarte divergente și au respins deseori premisele fundamentale care au definit filosofia analitică înainte de anii 1960 filosofia analitică în starea sa contemporană este de obicei considerată a fi definită printr-un stil particular, caracterizat prin precizie și temeinicia unui anumit subiect, și rezistență la "discuții imprecise sau echivoce ale subiectelor ample". În anii 1950, pozitivismul logic a fost influențat de Wittgenstein în Investigații filosofice, Quine în Două dogme ale empirismului și Sellars în Empirism și filosofia minții. După 1960, filosofia anglofonă a început să integreze o gamă mai largă de interese, opinii și metode. Totuși, mulți filosofi din Marea Britanie și America se consideră încă "filosofi analitici". Ei au făcut acest lucru în mare măsură prin extinderea noțiunii de "filosofie analitică" din programele specifice care au dominat filosofia anglofonă înainte de 1960 la o noțiune mult mai generală de stil "analitic". Această interpretare a istoriei este departe de a fi acceptată universal, iar adversarii ei ar spune că înlătură mult rolul lui Wittgenstein din anii 1960 și 1970. Mulți filosofi și istorici au încercat să definească sau să descrie filosofia analitică. Aceste definiții includ adesea un accent pe analiza conceptuală: A.P. Martinich trasează o analogie între interesul filosofiei analitice în analiza conceptuală și chimia analitică, care "vizează determinarea compozițiilor chimice". Steven D. Hales a descris filosofia analitică ca fiind una dintre cele trei tipuri de metodă filosofică practicată în Occident: "în ordine inversă în funcție de numărul de suporteri, sunt fenomenologia, filosofia ideologică și filosofia analitică". Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 99 Scott Soames este de acord că claritatea este importantă: filosofia analitică, spune el, are "un angajament implicit deși falimentar și imperfect față de idealurile clarității, rigorii și argumentării" și că "vizează adevărul și cunoașterea, spre deosebire îmbogățirea morală sau spirituală [...] obiectivul filosofiei analitice este de a descoperi ce este adevărat, nu de a oferi o rețetă utilă pentru a trăi viața". Soames afirmă, de asemenea, că filosofia analitică este caracterizată de o "abordare mai fragmentată". Există, cred, o prezumție larg răspândită în cadrul tradiției că este adesea posibil să se facă progrese filosofice prin investigarea intensă a unei game largi de probleme filosofice, întrebări sistematice în așteptare". Filosofia minții și știința cognitivă Motivat de interesul pozitiviștilor logici în verificare, behaviorismul (comportamentalismul) logic a fost cea mai proeminentă teorie a minții a filosofiei analitice pentru prima jumătate a secolului XX. Comportamentaliștii tindeau să opineze fie că afirmațiile despre minte erau echivalente cu afirmațiile despre comportament și dispozițiile de a se comporta în moduri particulare, fie că stările mentale erau direct echivalente cu comportamentul și dispozițiile de a se comporta. Ulterior, comportamentalismul a devenit mult mai puțin popular, în favoarea fizicalismului de tip sau a funcționalismului, teorii care au identificat stările mentale cu stările creierului. În această perioadă, subiectele filosofiei minții erau adesea legate puternic de subiecte ale științei cognitive, cum ar fi modularitatea sau înnăscutul. În cele din urmă, filosofia analitică a avut un anumit număr de filosofi care erau dualiști, iar recent formele de dualism de proprietate au cunoscut o reînviere; cel mai de seamă reprezentant este David Chalmers. John Searle sugerează că obsesia pentru filosofia limbajului din secolul XX a fost înlocuită de un accent pus pe filosofia minții, în care funcționalismul este în prezent teoria dominantă. În ultimii ani, un accent central al cercetării în filosofia minții a fost conștiința. Deși există un consens general pentru modelul global al spațiului de lucru neuronal al conștiinței, există multe opinii în ceea ce privește specificul. Cele mai cunoscute teorii sunt heterofenomenologia lui Daniel Dennett, reprezentativismul lui Fred Rightske și Michael Tye și teoriile de ordin superior fie ale lui David M. Rosenthal care pledează pentru un model de gândire de ordin superior (HOT) fie ale lui David Armstrong și William Lycan care susțin un model de percepție de ordin superior (HOP). Robert van Gulick oferă o teorie alternativă de ordin superior, modelul HOGS (higherorder global states). Etica în filosofia analitică Datorită angajamentelor față de empirism și logica simbolică din perioada analitică timpurie, filosofii analitici timpurii au considerat adesea că ancheta în domeniul etic nu poate fi făcută suficient de riguros pentru a merita vreo atenție. Doar cu apariția filosofilor de limbaj obișnuit, etica a început să devină un domeniu acceptabil de anchetă pentru filosofii analitici. Filosofii care lucrează cu tradiția analitică au ajuns treptat să distingă trei tipuri majore de filosofie morală. • Metaetica, care investighează termeni și concepte morale; • Etica normativă, care examinează și produce judecăți etice normative; Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 100 • Etică aplicată, care investighează modul în care principiile normative existente ar trebui să fie aplicate cazurilor dificile sau de graniță, adesea cazuri create de noi tehnologii sau noi cunoștințe științifice. Meta-etica Metaetica secolului XX are două origini. Prima este ancheta lui G. E. Moore cu privire la natura termenilor etici (de exemplu, bine) în Principia Ethica (1903), care a identificat falimentul naturalist. Alături de faimoasa distincție a lui Hume este/ar trebui, falimentul naturalist a fost un subiect principal de investigare pentru filosofii analitici. Al doilea este în pozitivismul logic și atitudinea sa că afirmațiile care nu pot fi verificate nu au niciun sens. Deși această atitudine a fost adoptată inițial pentru a promova investigația științifică prin respingerea sistemelor metafizice mărețe, ea a avut efectul secundar de a face judecăți de valoare (etice și estetice) (precum și declarații și credințe religioase) fără sens. Dar, deoarece judecățile de valoare au o importanță majoră în viața umană, a devenit un pozitivism logic să dezvolte o explicație a naturii și a sensului judecăților de valoare. Drept urmare, filosofii analitici au evitat etica normativă și au început în schimb investigații metaetice cu privire la natura termenilor, declarațiilor și judecăților morale. Positiviștii logici au spus că afirmațiile despre valoare inclusiv toate judecățile etice și estetice nu sunt cognitive; adică nu pot fi verificate sau falsificate obiectiv. În schimb, pozitivistii logici au adoptat o teorie emotivistă, care era că judecățile de valoare exprimau atitudinea vorbitorului. De exemplu, în acest punct de vedere, a spune „Uciderea este greșită", echivalează cu a spune „Nuu omorului" sau a spune cuvântul „omor" cu un ton particular de dezaprobare. În timp ce non-cognitivismul a fost în general acceptat de filosofii analitici, emotivismul a avut multe deficiențe și a evoluat spre teorii non-cognitiviste mai sofisticate, cum ar fi expresivismul lui Charles Stevenson, și prescriptivismul universal al R.M. Hare, care s-a bazat pe filosofia lui J. L. Austin despre actele de vorbire. Aceste teorii nu erau lipsite de critici. Philippa Foot a contribuit cu mai multe eseuri care atacă toate aceste teorii. Articolul „On Grading" al lui J. O. Urmson a pu în discuție distincția este/ar trebui. Ca non-cognitivism, este/ar trebui și falimentul naturalist a început să fie pus în discuție, filosofii analitici au arătat un interes reînnoit pentru întrebările tradiționale ale filosofiei morale. Poate cea mai influentă fiind Elizabeth Anscombe, a cărei monografie Intenția a fost numită de Donald Davidson „cel mai important tratament al acțiunii de la Aristotel". Student preferat și prieten al lui Ludwig Wittgenstein, articolul ei din 1958, „Modern Moral Philosophy", a introdus termenul „consecințialism" în lexicul filosofic, a declarat impasul este/ar trebui ca fiind neproductiv și a rezultat într-o renaștere a eticii virtuții. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 101 Etica normativă Prima jumătate a secolului XX a fost marcată de scepticism față de etica normativă și neglijarea acesteia. Subiecte înrudite, cum ar fi filosofia socială și politică, estetica și filosofia istoriei, au devenit doar subiecte marginale ale filosofiei în această perioadă. În această perioadă, utilitarismul a fost singurul tip de etică nesceptică rămas popular. Cu toate acestea, pe măsură ce influența pozitivismului logic a început să scadă la jumătatea secolului, filosofii analitici au reînnoit interesul pentru etică. „Ansamblul modern al filosofiei morale" a lui G.E.M. Anscombe în 1958 a stârnit o renaștere a demersului etic al virtuții lui Aristotel, și Teoria justiției a lui John Rawls din 1971 a refăcut interesul pentru filosofia etică kantiană. Astăzi, etica normativă contemporană este dominată de trei școli: consecinționalism, etica virtuții și deontologie. Etica aplicată O caracteristică semnificativă a filosofiei analitice începând cu anii 1970 a fost apariția eticii aplicate un interes pentru aplicarea principiilor morale la probleme practice specifice. Filosofii care urmează această orientare consideră că etica implică valori umaniste, care are implicații și aplicații practice în modul în care oamenii interacționează și își duc viața social. Subiectele de interes special pentru etica aplicată includ probleme de mediu, drepturile animalelor și numeroasele provocări create prin avansarea științei medicale. În educație, etica aplicată a abordat teme precum pedeapsa în școli, egalitatea șanselor educaționale și educația pentru democrație. Filosofia analitică a religiei În Filosofia analitică a religiei, Harris a menționat că "filosofia analitică a fost o „mișcare" foarte eterogenă ... unele forme de filosofie analitică s-au dovedit foarte simpatetice cu filosofia religiei și au furnizat de fapt un mecanism filosofic pentru a răspunde la alte forme mai radicale și ostile ale filosofiei analitice." La fel ca în studiul eticii, filosofia analitică timpurie a avut tendința de a evita studiul filosofiei religiei, respingând în mare măsură (conform pozitiviștilor logici) subiectul ca parte a metafizicii și, prin urmare, fără sens. Încetarea pozitivismului logic a reînnoit interesul pentru filosofia religiei, determinând filosofi precum William Alston, John Mackie, Alvin Plantinga, Robert Merrihew Adams, Richard Swinburne și Antony Flew nu numai să introducă noi probleme, ci să re-studieze subiecte clasice precum natura miracolelor, argumentele teistice, problema răului, raționalitatea credinței în Dumnezeu, concepte despre natura lui Dumnezeu și multe altele. Plantinga, Mackie și Flew au dezbătut validitatea logică a apărării liberului arbitru ca o modalitate de a rezolva problema răului. Alston, înțelegând consecințele filosofiei analitice a limbajului, a lucrat asupra naturii limbajului religios. Adams a lucrat la relația de credință și moralitate. Epistemologia și metafizica analitică au stat la baza mai multor argumente teistice Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 102 sofisticate din punct de vedere filosofic, precum cele ale epistemologilor reformați precum Plantinga. Filosofia analitică a religiei a fost de asemenea preocupată de Wittgenstein, precum și interpretarea sa a filosofiei religiei lui Søren Kierkegaard. Folosind observații de primă mână (care au fost publicate ulterior în Philosophical Investigations, Culture and Value și alte lucrări), filosofi precum Peter Winch și Norman Malcolm au dezvoltat ceea ce a devenit cunoscut sub numele de filosofie contemplativă, o școală wittgensteiniană de gândire înrădăcinată în „Tradiția Swansea" și care include wittgensteinienii precum Rush Rhees, Peter Winch și DZ Phillips, printre alții. Numele „filosofie contemplativă" a fost inventat pentru prima dată de D. Z. Phillips in Philosophy's Cool Place, care se bazează pe o interpretare a unui pasaj din „Cultura și valoarea" lui Wittgenstein. Această interpretare a fost etichetată pentru prima dată, „fideism wittgensteinian", de Kai Nielsen, dar cei care se consideră wittgensteinieni în tradiția Swansea au respins fără încetare și în mod repetat această construcție ca o caricatură a poziției considerate de Wittgenstein; acest lucru este valabil mai ales în cazul D. Z. Phillips. Răspunzând acestei interpretări, Kai Nielsen și D. Z. Phillips au devenit doi dintre cei mai de seamă filosofi ai filosofiei religiei lui Wittgenstein. Filosofia politică Liberalism Filosofia politică analitică actuală datorează mult lui John Rawls, care într-o serie de lucrări începând cu anii 1950 (mai ales „Două concepte de reguli" și „Justiția ca corectitudine") și cartea sa din 1971 A Theory of Justice, au produs o apărare sofisticată a unui raport egalitar general liberal al justiției distributive. Aceasta a fost urmată în scurt timp de cartea colegului lui Rawls, Robert Nozick, Anarchy, State and Utopia, o apărare a libertarianismului de pe piața liberă. Isaia Berlin a avut, de asemenea, o influență de durată atât asupra filosofiei politice analitice, cât și a liberalismului, cu conferința sa „Două concepte ale libertății". În ultimele decenii au existat, de asemenea, mai multe critici ale liberalismului, inclusiv criticile feministe ale lui Catharine MacKinnon și Andrea Dworkin, criticile comunitare ale lui Michael Sandel și Alasdair MacIntyre (deși niciuna dintre ele nu susține termenul), precum și criticile multiculturaliste ale lui Amy Gutmann și Charles Taylor. Deși nu este un filosof analitic, Jürgen Habermas este un alt autor important, chiar dacă e controversat, al filosofiei politice analitice contemporane, a cărei teorie socială este o combinație de științe sociale, marxism, neokantianism și pragmatism american. Libertarianismul consecințialist derivă și din tradiția analitică. Marxism analitic O altă dezvoltare a filosofiei politice a fost apariția școlii marxismului analitic. Membrii acestei școli încearcă să aplice tehnici de filosofie analitică și științe sociale moderne, cum ar fi teoria alegerii raționale pentru a clarifica teoriile lui Karl Marx și ale urmașilor săi. Cel mai cunoscut membru al acestei școli este G. A. Cohen, a cărui operă din 1978, Teoria istoriei: o apărare a lui Karl Marx, este considerată, în general, a reprezenta geneza acestei școli. În acea carte, Cohen a Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 103 folosit analiza logică și lingvistică pentru a clarifica și apăra concepția materialistă a lui Marx despre istorie. Alți marxiști analitici de seamă includ economistul John Roemer, savantul social Jon Elster și sociologul Erik Olin Wright. Lucrările acestor filosofi de mai târziu au promovat activitatea lui Cohen aducând în considerare metode moderne de știință socială, cum ar fi teoria alegerii raționale, pentru a completa utilizarea lui Cohen de tehnici filosofice analitice în interpretarea teoriei marxiste. Cohen însuși s-ar angaja mai târziu direct cu filosofia politică rawlsiană pentru a promova o teorie socialistă a justiției care contrastează atât cu marxismul tradițional, cât și cu teoriile avansate de Rawls și Nozick. În special, el indică principiul lui Marx, de la fiecare în funcție de capacitatea sa, fiecăruia în funcție de nevoia sa. Comunitarismul Comunitariști ca Alasdair MacIntyre, Charles Taylor, Michael Walzer și Michael Sandel avansează o critică a liberalismului care folosește tehnici analitice pentru a izola principalele presupuneri ale individualiștilor liberali, cum ar fi Rawls, și apoi contestă aceste presupuneri. În special, comunitariștii contestă presupunerea liberală că individul poate fi considerat ca fiind pe deplin autonom de comunitatea în care trăiește și este crescut. În schimb, aceștia susțin o concepție a individului care subliniază rolul pe care comunitatea îl joacă în formarea valorilor, proceselor gândirii și opiniilor sale. Metafizica analitică O diferență izbitoare în ceea ce privește filosofia analitică timpurie a fost renașterea teoretizării metafizice în a doua jumătate a secolului XX. Filosofi precum David Kellogg Lewis și David Armstrong au dezvoltat teorii elaborate pe o serie de subiecte precum universale, cauzalitate, posibilitate și necesitate și obiecte abstracte. Printre evoluțiile care au dus la renașterea teoretizării metafizice s-a numărat atacul lui Quine la distincția analitic-sintetic, care în general a fost considerată a slăbi distincția lui Carnap între întrebările de existență interne ale unui cadru și cele externe acestuia. De asemenea, importantă pentru renașterea metafizicii a fost dezvoltarea ulterioară a logicii modale, inclusiv opera lui Saul Kripke, care a argumentat în Naming and Necessity și în alte părți pentru existența esențelor și posibilitatea unor adevăruri a posteriori necesare. Metafizica rămâne un subiect fertil al cercetării, după ce s-a recuperat din atacurile lui A. J. Ayer și pozitiviștii logici. Deși multe discuții sunt continuări ale celor vechi din decenii și secole anterioare, dezbaterea rămâne activă. Filosofia ficțiunii, problema numelor goale și dezbaterea asupra statutului existenței ca proprietate au devenit toate preocupări majore, în timp ce problemele perene precum liberul arbitru, lumile posibile și filosofia timpului au fost reînviate. Știința a avut, de asemenea, un rol din ce în ce mai semnificativ în metafizică. Teoria relativității speciale a avut un efect profund asupra filosofiei timpului, iar fizica cuantică este discutată în mod obișnuit în dezbaterea liberului arbitru. Greutatea acordată dovezilor științifice se datorează Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 104 în mare măsură angajamentelor răspândite între filosofi față de realismul științific și naturalismul. Filosofia limbajului Filosofia limbajului este un subiect care a scăzut în activitate în ultimele patru decenii, fapt dovedit de faptul că puțini filosofi majori astăzi o tratează ca pe un subiect principal de cercetare. Într-adevăr, în timp ce dezbaterea rămâne acerbă, ea este încă puternic influențată de acei autori din prima jumătate a secolului: Gottlob Frege, Bertrand Russell, Ludwig Wittgenstein, J. L. Austin, Alfred Tarski și W.V.O. Quine. În cartea lui Saul Kripke Naming and Necessity, acesta a argumentat influențial că defectele în teoriile comune ale numelor proprii indică neînțelegeri mai mari ale metafizicii necesității și posibilității. Prin unirea tehnicilor logicii modale cu o teorie cauzală a referinței, Kripke a fost considerată pe larg ca revigorând teoriile despre esență și identitate ca subiecte respectabile ale discuției filosofice. Un alt filosof influent, Pavel Tichý, a inițiat Logica intențională transparentă, o teorie originală a analizei logice a limbajelor naturale teoria este dedicată problemei de a spune exact ce înseamnă că învățăm, știm și putem comunica atunci când vom înțelege ce înseamnă o propoziție. Filosofia științei Reacționând atât împotriva verificării pozitiviștilor logici, cât și a criticilor filosofului științei Karl Popper, care a sugerat criteriul falsificabilității pe baza căruia s-ar putea judeca demarcația dintre știință și non știință, discuțiile despre filosofia științei în ultimii 40 anii au fost dominate de teoriile relativiste constructiviste și cognitive relativiste ale științei. Thomas Samuel Kuhn cu formularea schimbărilor de paradigmă și Paul Feyerabend cu anarhismul său epistemologic sunt semnificative pentru aceste discuții. Filosofia biologiei a cunoscut, de asemenea, o creștere considerabilă, în special datorită dezbaterilor considerabile din ultimii ani cu privire la natura evoluției, în special la selecția naturală. Daniel Dennett și cartea sa din 1995, Ideea periculoasă a lui Darwin, care apără neo-darwinismul, stau în prim-planul acestei dezbateri. ... Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 105 6 Dumnezeu (Religia) (Monada, un simbol antic pentru Absolutul metafizic. Știința timpurie, în special geometria, astrologia și astronomia, a fost conectată la divin pentru majoritatea cercetătorilor medievali, și mulți au crezut că există ceva "divin" sau "perfect" intrinsec în cercuri.) În gândirea monoteistă, Dumnezeu este conceput ca ființă supremă și obiect principal al credinței. Conceptul de Dumnezeu, așa cum este descris de teologi, include în mod obișnuit atributele omniscienței (cunoașterea), omnipotența (puterea nelimitată), omniprezența (prezentă peste tot), și ca având o existență eternă și necesară. În funcție de tipul de teism al fiecăruia, aceste atribute sunt folosite fie în mod analog, fie într-un sens literal ca proprietăți distincte ale lui Dumnezeu. Dumnezeu este de cele mai multe ori considerat a fi incorporeal (imaterial) și fără sex, deși multe religii îl descriu pe Dumnezeu folosind o terminologie masculină, folosind termeni precum "El" sau "Tată", iar unele religii (cum ar fi iudaismul) în atribuie un suens pur gramatical de "gen" lui Dumnezeu. Incorporalitatea și corporalitatea lui Dumnezeu sunt legate de concepțiile despre transcendență (în afara naturii) și imanență (în natură, în lume) a lui Dumnezeu, cu poziții de sinteză, cum ar fi "transcendența imanentă". Dumnezeu a fost conceput fie personal, fie impersonal. În teism, Dumnezeu este creatorul și susținătorul universului, în timp ce în deism, Dumnezeu este creatorul, dar nu susținătorul universului. În panteism, Dumnezeu este universul însuși. În ateism, nu se crede că Dumnezeu există, în timp ce în contextul agnosticismului Dumnezeu este considerat necunoscut sau că nu poate fi cunoscut. Dumnezeu a fost, de asemenea, conceput ca sursa întregii obligații morale și "cea mai mare existență imaginabilă". Mulți filosofi remarcabili au dezvoltat argumente pentru și împotriva existenței lui Dumnezeu. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 106 Multe concepții diferite despre Dumnezeu și afirmații concurente cu privire la caracteristicile, scopurile și acțiunile lui Dumnezeu au condus la dezvoltarea de idei de omniteism, pandeism sau o filosofie perenă, care postulează că există un adevăr teologic subiacent, din care toate religiile exprimă o înțelegere parțială și pentru care "persoanele devotate în diferitele religii mondiale se închină de fapt unui singur Dumnezeu, dar prin concepte diferite, suprapuse sau imagini mintale ale Lui". Monoteiștii se referă la zeii lor folosind nume prescrise din religiile lor, unele dintre aceste nume referindu-se la anumite idei culturale despre identitatea si atributele lor. În epoca veche egipteană a atenismului, probabil cea mai veche religie monoteistică înregistrată, această divinitate era numită Aten, premisă a fi singura "adevărată" ființă supremă și creator al universului. În biblia și iudaismul evreiesc, "Acela care este", "Eu sunt cel ce sunt" și sunt folosite tetragraful YHWH (Ebraică: יהוה, interpretat în mod tradițional ca "Eu sunt cel ce sunt", "Cel care există") ca nume ale lui Dumnezeu, în timp ce Yahweh și Iehova sunt uneori folosiți în creștinism ca vocalizări ale lui YHWH. În doctrina creștină a Trinității, Dumnezeu, consubstanțial în trei persoane, este numit Tatăl, Fiul și Duhul Sfânt. În iudaism, este obișnuit să se facă referire la Dumnezeu prin numele titular Elohim sau Adonai. În Islam, este folosit numele Allah, în timp ce musulmanii au, de asemenea, o multitudine de nume titulare pentru Dumnezeu. În hinduism, Brahman este adesea considerat un concept monistic al lui Dumnezeu. În religia chineză, Dumnezeu (Shangdi) este conceput ca progenitorul (primul strămoș) al universului, intrinsec pentru el și în mod constant hirotonisindu-l. Alte religii au nume pentru Dumnezeu, de exemplu, Baha în credința Bahá'í, Waheguru în sichism și Ahura Mazda în zoroastrianism. Concepții generale Nu există un consens clar asupra naturii sau chiar a existenței lui Dumnezeu. Concepțiile lui Avraam despre Dumnezeu includ definiția monoteistă a lui Dumnezeu în iudaism, viziunea trinitariană a creștinilor și conceptul islamic al lui Dumnezeu. Religiile dharmice diferă în viziunea lor asupra divinului: punctele de vedere despre Dumnezeu în hinduism variază în funcție de regiune, sectă și castă, de la monoteism la politeism. Multe religii politeiste împărtășesc ideea unei zeități creatoare, deși au un alt nume decât "Dumnezeu" și fără toate celelalte roluri atribuite unui Dumnezeu unic de către religiile monoteiste. Jainismul este politeist și non-creaționist. În funcție de interpretarea și tradiția fiecăruia, budismul poate fi conceput fie ca fiind ateist, non-teistic, panteist, panenteist sau politeist. Unicitatea Monoteiștii susțin că există un singur Dumnezeu și pot susține că singurul Dumnezeu adevărat este venerat în diferite religii sub diferite nume. Perspectiva că toți teiștii se închină de fapt aceluiași Dumnezeu, fie că îl cunosc sau nu, este subliniată mai ales în hinduism și sikhism. În creștinism, doctrina Trinității descrie pe Dumnezeu ca un singur Dumnezeu în trei persoane. Trinitatea cuprinde pe Dumnezeu Tatăl, Dumnezeu Fiul (întrupat metafizic de către Isus) și Duhul Sfânt. Conceptul fundamental al Islamului este tawhid (adică "unicitate"). Dumnezeu este descris în Coran ca fiind: "Spune: El este Allah, unicul și singurul, Allah, Cel Veșnic, Absolut, El nu naște nimic, și nici nu este născut, și nimeni nu este asemănător Lui". Musulmanii repudiază doctrina creștină a Trinității și divinitatea lui Isus, comparând-o cu politeismul. În Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 107 Islam, Dumnezeu este dincolo de orice înțelegere sau egalitate și nu seamănă niciodată cu nicio creație a lui. Astfel, musulmanii nu sunt iconoduli și nu se așteaptă să-L vizualizeze pe Dumnezeu. (Trinitatea este credința că Dumnezeu este compus din Tatăl, Fiul (întrupat metafizic în real de către Isus) și Duhul Sfânt.) Henoteismul este credința și închinarea la un singur Dumnezeu în timp ce se acceptă existența sau posibila existență a altor zeități. Teismul, deismul și panteismul Teismul consideră în general că Dumnezeu există real, obiectiv și independent de gândirea umană; că Dumnezeu a creat și susține totul; că Dumnezeu este omnipotent și veșnic; și că Dumnezeu este personal și interacționează cu universul, prin experiența religioasă și rugăciunile oamenilor. Teismul susține că Dumnezeu este atât transcendent cât și imanent; astfel, Dumnezeu Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 108 este simultan infinit și, într-un fel, prezent în treburile lumii. Nu toți teiștii sunt de acord cu toate aceste afirmații, dar fiecare subscrie de obicei la unele dintre ele. Teologia catolică susține că Dumnezeu este infinit de simplu și nu este subiectul involuntar al timpului. Majoritatea teiștilor susțin că Dumnezeu este omnipotent, omniscient și binevoitor, deși această credință ridică întrebări despre responsabilitatea lui Dumnezeu față de răul și suferința din lume. Unii teiștii atribuie lui Dumnezeu o limitare de sine conștientă sau obiectivă a omnipotenței, a omniscienței sau a bunăvoinței. Teismul deschis, prin contrast, susține că, datorită naturii timpului, omnisciența lui Dumnezeu nu înseamnă că divinitatea poate prezice viitorul. Teismul este folosit uneori pentru a se referi, în general, la orice credință într-un zeu sau zei, adică monoteism sau politeism. (Dumnezeu binecuvântând ziua a șaptea, o pictura în acuarelă reprezentând pe Dumnezeu, de William Blake (1757-1827)) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 109 Deism susține că Dumnezeu este total transcendent: Dumnezeu există, dar nu intervine în lume dincolo de ceea ce a fost necesar pentru a-l crea. În acest punct de vedere, Dumnezeu nu este antropomorf, și nici nu răspunde rugăciunilor, nici nu produce minuni. Obișnuită în deism este o credință că Dumnezeu nu are niciun interes în umanitate și poate nici măcar nu este conștient de omenire. Pandeismul combină deismul cu credințele panteiste. Pandeismul este propus pentru a explica pentru deism de ce Dumnezeu ar crea un univers și apoi să îl abandoneze, iar în ceea ce privește panteismul, originea și scopul universului. Panteismul susține că Dumnezeu este universul și că universul este Dumnezeu, în timp ce panenteismul susține că Dumnezeu îl conține, dar nu este identic cu Universul. Este și punctul de vedere al Bisericii Catolice Liberale; teosofia; unele păreri despre hinduism, cu excepția Vaișnavismului, care crede în panenteism; sikhism; unele diviziuni ale neopăgânismului și taoismului, împreună cu numeroase denominațiuni diferite și indivizi din cadrul denominațiilor. Cabala, misticismul evreiesc, vizează o viziune panteistă/panenteistă asupra lui Dumnezeu care are o largă acceptare în iudaismul hasidic, în special datorită fondatorului lor, The Baal Shem Tov dar numai ca o completare la viziunea evreiască a unui zeu personal, nu în sensul originalul al panteismului care neagă sau limitează persona lui Dumnezeu. Alte concepte Disteismul, care este legat de teodică, este o formă a teismului care susține că Dumnezeu nu este pe deplin bun sau pe deplin răuvoitor ca o consecință a problemei răului. Un astfel de exemplu vine de la frații Karamazov ai lui Dostoievski, în care Ivan Karamazov îl respinge pe Dumnezeu pe motiv că permite copiilor să sufere. În vremurile moderne, s-au dezvoltat concepte mai abstracte, cum ar fi teologia procesului și teismul deschis. Filosoful francez contemporan Michel Henry a propus totuși o abordare fenomenologică și definirea lui Dumnezeu ca esență fenomenologică a vieții. Dumnezeu a fost, de asemenea, conceput ca fiind incorporeal (imaterial), o ființă personală, sursa tuturor obligațiilor morale și "cea mai mare exustență posibilă". Aceste atribute au fost susținute în diferite grade de către filosofii teologi evrei, creștini și musulmani timpurii, inclusiv Maimonides, Augustin de Hippo și, respectiv, Al-Ghazali. Perspective non-teiste Perspectivele non-teiste despre Dumnezeu diferă între ele. Unii non-teiști evită conceptul de Dumnezeu, acceptând în același timp că este important pentru mulți; alți non-teiști înțeleg pe Dumnezeu ca pe un simbol al valorilor și aspirațiilor umane. Ateistul englez din secolul al XIXlea, Charles Bradlaugh, a declarat că refuză să spună: "Nu există niciun Dumnezeu", deoarece "cuvântul 'Dumnezeu'" este pentru mine un sunet care nu transmite o afirmație clară sau distinctă"; el a spus mai exact că nu crede în zeul creștin. Stephen Jay Gould a propus o abordare care împarte lumea filosofiei în ceea ce el numea "magisteria non-suprapusă" (NOMA). În acest punct de vedere, întrebările despre supranatural, cum ar fi cele referitoare la existența și natura lui Dumnezeu, sunt non-empirice și sunt domeniul corect al teologiei. Metodele științei ar trebui apoi folosite pentru a răspunde la orice întrebare empirică despre lumea naturală, iar teologia ar Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 110 trebui utilizată pentru a răspunde la întrebări despre semnificația finală și valoarea morală. În această perspectivă, lipsa percepută a oricărei amprente empirice din magisteriul supranaturalului asupra evenimentelor naturale face ca știința să fie singurul jucător din lumea naturală. O altă perspectivă, avansată de Richard Dawkins, este că existența lui Dumnezeu este o întrebare empirică, pe motiv că "un univers cu un zeu ar fi un fel de univers complet diferit de cel fără, și ar fi o diferență științifică". Carl Sagan a argumentat că doctrina unui Creator al Universului a fost dificil de demonstrat sau de respins și că singura descoperire științifică admisibilă care ar putea nega existența unui Creator (nu neapărat Dumnezeu) ar fi descoperirea că universul este infinit de vechi. Stephen Hawking și co-autorul Leonard Mlodinow afirmă în cartea lor, Marele Design, că este rezonabil să întrebați cine sau ce a creat universul, dar dacă răspunsul este Dumnezeu, atunci întrebarea a fost doar deviată de la cea despre cine l-a creat pe Dumnezeu. Ambii autori susțin însă că este posibil să răspundem acestor întrebări doar în domeniul științei și fără a invoca ființe divine. Agnosticismul și ateismul Agnosticismul este punctul de vedere potrivit căruia valorile adevărurilor anumitor revendicări în special afirmațiile metafizice și religioase, cum ar fi dacă există Dumnezeu, divin sau supranatural sunt necunoscute și, eventual, nu pot fi cunoscute. Ateismul este, într-un sens larg, respingerea credinței în existența zeităților. Într-un sens mai restrâns, ateismul este în mod specific poziția că nu există zeități. Antropomorfism Pascal Boyer susține că, deși există o gamă largă de concepte supranaturale în întreaga lume, în general, ființele supranaturale tind să se comporte la fel ca oamenii. Construcția de zei și spirite ca persoane este una dintre cele mai cunoscute trăsături ale religiei. El citează exemple din mitologia greacă, care este, în opinia sa, mai mult ca o telenovelă modernă decât un sistem religios. Bertrand du Castel și Timothy Jurgensen demonstrează prin intermediul formalizării că modelul explicativ al lui Boyer corespunde epistemologiei fizicii în poziționarea entităților care nu sunt direct observate ca intermediari. Antropologul Stewart Guthrie susține că oamenii proiectează trăsăturile umane asupra aspectelor non-umane ale lumii, deoarece face ca aceste aspecte să fie mai familiare. Sigmund Freud a sugerat, de asemenea, că conceptele lui Dumnezeu sunt proiecții ale tatălui. De asemenea, Émile Durkheim a fost unul dintre primii sociologi care sugerează că zeii reprezintă o prelungire a vieții sociale umane pentru a include ființe supranaturale. În conformitate cu acest raționament, psihologul Matt Rossano susține că, atunci când oamenii au început să trăiască în grupuri mai mari, ei au creat zei ca mijloc de punere în aplicare a moralității. În grupuri mici, moralitatea poate fi impusă de forțe sociale precum bârfa sau reputația. Cu toate acestea, este mult mai greu să se aplice moralitatea prin folosirea forțelor sociale în grupuri mult mai mari. Rossano indică faptul că, prin includerea zeilor și spiritelor care Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 111 veghează veșnic, oamenii au descoperit o strategie eficientă pentru limitarea egoismului și construirea de grupuri mai cooperante. 6.1 Filosofia religiei Filosofia religiei este „examinarea filosofică a temelor și conceptelor centrale implicate în tradițiile religioase". Discuțiile filosofice pe astfel de subiecte datează din cele mai vechi timpuri și apar în cele mai cunoscute texte despre filosofie. Domeniul este legat de multe alte ramuri ale filosofiei, inclusiv metafizica, epistemologia și etica. Filosofia religiei diferă de filosofia religioasă prin faptul că încearcă să discute întrebări referitoare la natura religiei în ansamblu, mai degrabă decât să examineze problemele impuse de un sistem de credințe particular. Prezentare generală (Pitagoricii sărbătoresc răsăritul Soarelui (1869), de Fyodor Bronnikov. Pitagoreismul este un exemplu de filosofie greacă care a inclus și elemente religioase.) Filosoful William L. Rowe a caracterizat filosofia religiei drept: „examinarea critică a credințelor și conceptelor religioase de bază". Filosofia religiei acoperă credințele alternative despre Dumnezeu (sau zei), varietățile de experiență religioasă, interacțiunea dintre știință și religie, natura și sfera binelui și a răului și tratamente religioase despre naștere, istorie și moarte. Domeniul include, de asemenea, implicațiile etice ale angajamentelor religioase, relația dintre Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 112 credință, rațiune, experiență și tradiție, concepte despre miracole, revelație sacră, misticism, putere și mântuire. Termenul „Filosofia religiei" nu a intrat în uz general în Occident până în secolul al XIX-lea, iar majoritatea lucrărilor filosofice pre-moderne și moderne, au inclus un amestec de teme religioase și întrebări filosofice „non-religioase". În Asia, exemple includ texte precum Upanishadele hinduse, operele daoismului și confucianismului și texte budiste. Filosofiile grecești precum pitagoreanismul și stoicismul includeau elemente religioase și teorii despre zeități, iar filosofia medievală a fost puternic influențată de marile trei religii abrahamice monoteiste. În lumea occidentală, filosofi moderni timpurii, cum ar fi Thomas Hobbes, John Locke și George Berkeley, au discutat și subiecte religioase, alături de probleme filosofice seculare. Filosofia religiei a fost distinsă de teologie, subliniind că, pentru teologie, „reflecțiile sale critice se bazează pe convingeri religioase". De asemenea, „teologia este responsabilă față de o autoritate care inițiază gândirea acesteia, vorbirea și mărturia ei ... [în timp ce] filosofia își bazează argumentele pe temeiul unor dovezi atemporale". Unele aspecte ale filosofiei religiei au fost considerate clasic ca o parte a metafizicii. În Metafizica lui Aristotel, cauza neapărat anterioară a mișcării veșnice a fost un motor imobil care, ca obiectul dorinței sau al gândirii, inspiră mișcare fără a se mișca. Aceasta, potrivit lui Aristotel, este Dumnezeu, subiectul de studiu în teologie. Astăzi, însă, filosofii au adoptat termenul „filosofie a religiei" pentru subiect și, de obicei, este privită ca un domeniu separat de specializare, deși este încă tratată de unii filosofi catolici, în special, ca parte a metafizicii. Teme și probleme de bază Realitatea Fundamentală Diferite religii au idei diferite despre Realitatea Fundamentală, sursa sau terenul acesteia (sau lipsa acesteia) și, de asemenea, despre ceea ce este „Măreția Maximă". Conceptul lui Paul Tillich despre „Preocuparea Fundamentală" și „Ideea Sfântului" de Rudolf Otto sunt concepte care indică preocupări cu privire la adevărul suprem sau cel mai înalt de care se ocupă într-un fel cele mai multe filosofii religioase. Una dintre diferențele principale dintre religii este dacă Realitatea Fundamentală este un Dumnezeu personal sau o realitate impersonală. În religiile occidentale, diverse forme de teism sunt cele mai comune concepții ale binelui suprem, în timp ce în religiile estice, există concepții teistice și, de asemenea, diverse, non-teiste ale Fundamentalului. Teistic vs non-teistic este un mod comun de sortare a diferitelor tipuri de religii. Există, de asemenea, mai multe poziții filosofice în ceea ce privește existența lui Dumnezeu, care ar putea lua inclusiv diverse forme de teism (cum ar fi monoteismul și politeismul), agnosticismul și diferite forme de ateism. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 113 Monoteism (Aquina a luat în considerare cinci argumente pentru existența lui Dumnezeu, cunoscute pe scară largă sub denumirea de quinque viae (Cinci Căi).) Monoteismul este credința într-o singură zeitate sau Dumnezeu, care este ontologic independent. Există multe forme de monoteism. Keith Yandell prezintă aproximativ trei feluri de monoteisme istorice: greacă, semită și hindusă. Monoteismul grecesc consideră că lumea a existat întotdeauna și nu crede în creaționism sau în providența divină, în timp ce monoteismul semitic crede că lumea este creată de un Dumnezeu la un moment dat în timp și că acest Dumnezeu acționează în lume. Iar monoteismul indian învață că lumea este fără început, dar că există un act de creație al lui Dumnezeu care susține lumea. Încercarea de a furniza dovezi sau argumente pentru existența lui Dumnezeu este un aspect al ceea ce este cunoscut sub numele de teologie naturală sau proiectul teistic natural. Această direcție de teologie naturală încearcă să justifice credința în Dumnezeu din motive independente. Poate că cea mai mare parte a filosofiei religiei este bazată pe presupunerea teologiei naturale că existența lui Dumnezeu poate fi justificată sau demonstrată pe motive raționale. Au existat dezbateri filosofice și teologice considerabile despre tipurile de dovezi, justificări și argumente adecvate acestui discurs. Tipurile comune de argumente pentru existența zeului includ: • Argumentul cosmologic • Argument ontologic • Argument teleologic • Argument din experiența religioasă • Argument din moralitate • Argumente ale pariului, precum Pariul lui Pascal, încearcă să argumenteze rațional că cineva ar trebui să creadă în Dumnezeu. Scepticii și ateii au prezentat diverse argumente împotriva existenței lui Dumnezeu, inclusiv: Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 114 • Argumentul din revelații inconsistente • Problema răului, întrebarea modului de a împăca existența răului cu cea a unei zeități care este, fie în termeni absoluti, fie în termeni relativi, atotputernică, omniscientă și omnibenevolentă. • Argument unui design slab • Argumentul din necredință sau argumentul din ascunderea divină Concepții non-teistice (Budistul Vasubandhu a argumentat împotriva opiniilor despre Dumnezeul creator hindus și pentru o concepție impersonală a realității absolute care a fost descrisă ca o formă a idealismului.) Religiile orientale au inclus atât poziții teistice, cât și alte poziții alternative despre natura fundamentală a realității. O astfel de viziune este jainismul, care are o părere dualistă că tot ceea ce există este materie și o multiplicitate de suflete (jiva), fără a depinde de o divinitate supremă pentru existența lor. Există, de asemenea, opinii budiste diferite, cum ar fi opinia lui Theravada Abhidharma, care susține că singurele lucruri existente fundamentale sunt evenimentele fenomenologice tranzitorii (dharme) și relațiile lor interdependente. Buddhistii Madhyamaka, cum ar fi Nagarjuna, consideră că realitatea fundamentală este nulitatea (shunyata) în timp ce Yogacara susține că este vijñapti (fenomene mentale). În discursurile filosofice indiene, monoteismul a fost apărat de filosofii hinduși (în special școala Nyaya), în timp ce gânditorii budisti au argumentat împotriva concepției acestora despre un Dumnezeu Creator (sanscrita: Ishvara). Opinia hindusă a lui Advaitei Vedanta, așa cum a fost apărată de Adi Shankara, este un nondualism total. Deși advaitinii cred în zeii hindusi obișnuiți, părerea lor asupra realității finale este o unitate radical monistică (Brahman fără calități) și tot ceea ce apare (ca persoane și zei) este iluzoriu (maya). Diversele poziții filosofice ale taoismului chinezesc pot fi, de asemenea, privite ca non-teiste cu privire la realitatea finală (Tao). Pentru majoritatea acestor tradiții non-teistice, calea către realitatea fundamentală include diferite practici spirituale, cum ar fi yoga și meditația. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 115 Este important de menționat că opiniile filosofice de mai sus nu implică neapărat ateism. În mod tradițional, jainiștii și budiștii nu excludeau existența unor zeități limitate sau ființe divine, ei au respins doar ideea unui singur creator, puternic sau Dumnezeu, a primei cauze, propuse de monoteiști. Toate tradițiile religioase fac afirmații despre cunoaștere despre care susțin că sunt centrale pentru practica religioasă și soluția finală a problemei principale a vieții umane. Acestea includ pretenții epistemice, metafizice și etice. Evidențialismul este poziția care poate fi caracterizată drept „o credință este justificată rațional numai dacă există suficiente dovezi pentru aceasta". Mulți teiști și non-teiști sunt evidențialiști, de exemplu, Aquinas și Bertrand Russell sunt de acord că credința în Dumnezeu este rațională numai dacă există dovezi suficiente, dar nu sunt de acord dacă există astfel de dovezi. Aceste argumente stipulează adesea că experiențele religioase subiective nu sunt dovezi rezonabile și, prin urmare, adevărurile religioase trebuie argumentate pe baza unor dovezi non-religioase. Una dintre cele mai puternice poziții ale evidențialismului este cea a lui William Kingdon Clifford care a scris: „Este greșit întotdeauna, oriunde și pentru oricine, să crezi orice în urma unor dovezi insuficiente". Părerea sa despre evidențialitate este citită de obicei în tandem cu articolul The Will to Believe (1896) de William James, care argumentează principiul lui Clifford. Mai mulți susținători ai evidențialismului includ pe Antony Flew („Prezumția ateismului", 1972) și Michael Scriven ("Filosofia primară", 1966). Amândoi se bazează pe opinia lui Ockhamist că în absența dovezilor pentru X, credința în X nu este justificată. Mulți tomiști moderni sunt, de asemenea, evidențialiști prin faptul că susțin că pot demonstra că există dovezi pentru credința în Dumnezeu. O altă mișcare este să argumentăm într-un mod bayesian probabilitatea unui adevăr religios precum Dumnezeu, nu dovezi totale concludente. Totuși, unii filosofi susțin că credința religioasă este justificată fără dovezi și, prin urmare, sunt uneori numiți non-evidențialiști. Acestea includ pe fideiști și epistemologii reformați. Alvin Plantinga și alți epistemologi reformați sunt exemple de filosofi care susțin că credințele religioase sunt „credințe de bază corespunzătoare" și că nu este irațional să le dețină, chiar dacă nu sunt susținute de nicio dovadă. Motivul aici este că unele credințe pe care le dețin trebuie să fie fundamentale și să nu se bazeze pe alte credințe raționale, altfel riscăm un regres infinit. Acest lucru este calificat prin condiția că acestea pot fi apărate împotriva obiecțiilor (acest lucru diferențiază acest aspect de fideism). O credință de bază corectă este o credință pe care o putem susține în mod rezonabil fără dovezi, cum ar fi o amintire, o senzație de bază sau o percepție. Argumentul lui Plantinga este că credința în Dumnezeu este de acest tip, deoarece în fiecare minte umană există o conștientizare naturală a divinității. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 116 Cartea O introducere prin noțiuni de bază în lumea filosofiei, cu răspunsuri la cele mai profunde întrebări pe care ni le punem cu toții, prin prisma celor mai mari filozofi din lume, de la Platon și Confucius până la gânditorii moderni. Un ghid pentru natura fundamentală a existenței, a societății și a modului în care gândim. După o prezentare generală a filosofiei, cu istoria filosofiei, ramuri ale filosofiei, concepte filosofice și școli și tradiții filosofice, sunt abordate subiecte specifice în filosofie, precum Dumnezeu (religia), binele și răul (etica), drepturile animalelor, filosofia politicii, aparență și realitate, filosofia științei, filosofia minții, și arta (estetica). Filosofia este studiul problemelor generale și fundamentale cu privire la chestiuni precum existența, cunoașterea, valorile, rațiunea, mintea și limba. Metodele filosofice includ întrebări, discuții critice, argumente raționale și prezentări sistematice. Întrebările filosofice clasice includ atât întrebări abstracte (Este posibil să cunoști ceva și să o demonstrezi? Ce este cel mai real?) cât și întrebări mai practice și concrete (Există o modalitate optimă de a trăi? Este mai bine să fii drept sau nedrept? Au oamenii liberul arbitru?) Filosofia se distinge de alte modalități de abordare a acestor probleme prin abordarea critică, în general, sistematică, și dependența de argumentele raționale. Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 117 Alte investigații sunt strâns legate de artă, știință, politică sau alte activități. De exemplu, este frumusețea obiectivă sau subiectivă? Există multe metode științifice sau doar una? Este utopia politică un vis plin de speranță sau fantezie fără speranță? Principalele sub-domenii ale filosofiei academice includ metafizica ("preocupată de natura fundamentală a realității și a ființei"), epistemologia (despre "natura și bazele cunoașterii [și]... limitele și valabilitatea ei"), etica, estetica, filosofia politică, logica, filosofia științei și istoria filosofiei occidentale. Multe dezbateri filosofice care au început în antichitate sunt încă dezbătute și astăzi. MultiMedia Publishing https://www.setthings.com/ro/e-books/filosofie-notiuni-de-bazavolumul-1/ Digital: EPUB (ISBN 978-606-033-377-7), Kindle (ISBN 978-606-033-376-0), PDF (ISBN 978-606-033-375-3) Tipărit, Coperți cartonate, Format A4 (297 x 210 x xx mm, xxx g, 497 pagini) ISBN 978-606033-386-9 (ISBN general: 978-606-033-385-2) Smashwords (EPUB): https://www.smashwords.com/books/view/1026219 Google (EPUB, PDF): https://books.google.ro/books?id=K3LpDwAAQBAJ eMag (Tiparit, PDF, EPUB, Kindle) https://www.emag.ro/filosofie-notiuni-de-baza-volumul-1nicolae-sfetcu-pdf-pbro198p/pd/DST2HYMBM/ Facebook: https://www.facebook.com/FilosofieFilozofie/ Despre autor Nicolae Sfetcu Asociat şi manager MultiMedia SRL și Editura MultiMedia Publishing. Partener cu MultiMedia în mai multe proiecte de cercetare-dezvoltare la nivel naţional şi european Coordonator de proiect European Teleworking Development Romania (ETD) Membru al Clubului Rotary București Atheneum Cofondator şi fost preşedinte al Filialei Mehedinţi al Asociaţiei Române pentru Industrie Electronica şi Software Oltenia Iniţiator, cofondator şi preşedinte al Asociaţiei Române pentru Telelucru şi Teleactivităţi Membru al Internet Society Cofondator şi fost preşedinte al Filialei Mehedinţi a Asociaţiei Generale a Inginerilor din România Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 118 Inginer fizician Licenţiat în științe, Fizică, specialitatea Fizică nucleară. Master în Filosofie. De același autor Alte cărți scrise sau traduse de același autor: • A treia lege a lui Darwin O parodie reală a societăţii actuale (RO) • Ghid Marketing pe Internet (RO) • Bridge Bidding Standard American Yellow Card (EN) • Telelucru (Telework) (RO) • Harta politică Dicţionar explicativ (RO) • Beginner's Guide for Cybercrime Investigators (EN) • How to... Marketing for Small Business (EN) • London: Business, Travel, Culture (EN) • Fizica simplificată (RO) • Ghid jocuri de noroc Casino, Poker, Pariuri (RO) • Ghid Rotary International Cluburi Rotary (RO) • Proiectarea, dezvoltarea şi întreţinerea siturilor web (RO) • Facebook pentru afaceri şi utilizatori (RO) • Întreţinerea şi repararea calculatoarelor (RO) • Corupţie Globalizare Neocolonialism (RO) • Traducere şi traducători (RO) • Small Business Management for Online Business Web Development, Internet Marketing, Social Networks (EN) • Sănătate, frumuseţe, metode de slăbire (RO) • Ghidul autorului de cărţi electronice (RO) • Editing and Publishing e-Books (EN) • Pseudoştiinţă? Dincolo de noi... (RO) • European Union Flags Children's Coloring Book (EN) • Totul despre cafea Cultivare, preparare, reţete, aspecte culturale (RO) • Easter Celebration (EN) • Steagurile Uniunii Europene Carte de colorat pentru copii (RO) • Paşti (Paşte) Cea mai importantă sărbătoare creştină (RO) • Moartea Aspecte psihologice, ştiinţifice, religioase, culturale şi filozofice (RO) • Promovarea afacerilor prin campanii de marketing online (RO) • How to Translate English Translation Guide in European Union (EN) • ABC Petits Contes (Short Stories) (FR-EN), par Jules Lemaître • Short WordPress Guide for Beginners (EN) • ABC Short Stories Children Book (EN), by Jules Lemaître • Procesul (RO), de Franz Kafka • Fables et légendes du Japon (Fables and Legends from Japan) (FR-EN), par Claudius Ferrand • Ghid WordPress pentru începători (RO) • Fables and Legends from Japan (EN), by Claudius Ferrand • Ghid Facebook pentru utilizatori (RO) • Arsène Lupin, gentleman-cambrioleur (Arsene Lupin, The Gentleman Burglar) (FR-EN), par Maurice Leblanc • How to SELL (eCommerce) Marketing and Internet Marketing Strategies (EN) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 119 • Arsène Lupin, The Gentleman Burglar (EN), by Maurice Leblanc • Bucharest Tourist Guide (Ghid turistic București) (EN-RO) • Ghid turistic București (RO) • Ghid WordPress pentru dezvoltatori (RO) • French Riviera Tourist Guide (Guide touristique Côte d'Azur) (EN-FR) • Guide touristique Côte d'Azur (FR) • Ghid pagini Facebook Campanii de promovare pe Facebook (RO) • Management, analize, planuri și strategii de afaceri (RO) • Guide marketing Internet pour les débutants (FR) • Gambling games Casino games (EN) • Death Cultural, philosophical and religious aspects (EN) • Indian Fairy Tales (Contes de fées indiens) (EN-FR), by Joseph Jacobs • Contes de fées indiens (FR), par Joseph Jacobs • Istoria timpurie a cafelei (RO) • Londres: Affaires, Voyager, Culture (London: Business, Travel, Culture) (FR-EN) • Cunoaștere și Informații (RO) • Poker Games Guide Texas Hold 'em Poker (EN) • Gaming Guide Gambling in Europe (EN) • Crăciunul Obiceiuri și tradiții (RO) • Christmas Holidays (EN) • Introducere în Astrologie (RO) • Psihologia mulțimilor (RO), de Gustave Le Bon • Anthologie des meilleurs petits contes français (Anthology of the Best French Short Stories) (FREN) • Anthology of the Best French Short Stories (EN) • Povestea a trei generații de fermieri (RO) • Web 2.0 / Social Media / Social Networks (EN) • The Book of Nature Myths (Le livre des mythes de la nature) (EN-FR), by Florence Holbrook • Le livre des mythes de la nature (FR), par Florence Holbrook • Misterul Stelelor Aurii O aventură în Uniunea Europeană (RO) • Anthologie des meilleures petits contes françaises pour enfants (Anthology of the Best French Short Stories for Children) (FR-EN) • Anthology of the Best French Short Stories for Children (EN) • O nouă viață (RO) • A New Life (EN) • The Mystery of the Golden Stars An adventure in the European Union (Misterul stelelor aurii O aventură în Uniunea Europeană) (EN-RO) • ABC Petits Contes (Scurte povestiri) (FR-RO), par Jules Lemaître • The Mystery of the Golden Stars (Le mystère des étoiles d'or) An adventure in the European Union (Une aventure dans l'Union européenne) (EN-FR) • ABC Scurte povestiri Carte pentru copii (RO), de Jules Lemaitre • Le mystère des étoiles d'or Une aventure dans l'Union européenne (FR) • Poezii din Titan Parc (RO) • Une nouvelle vie (FR) • Povestiri albastre (RO) • Candide The best of all possible worlds (EN), by Voltaire • Șah Ghid pentru începători (RO) • Le papier peint jaune (FR), par Charlotte Perkins Gilman Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 120 • Blue Stories (EN) • Bridge Sisteme și convenții de licitație (RO) • Retold Fairy Tales (Poveşti repovestite) (EN-RO), by Hans Christian Andersen • Poveşti repovestite (RO), de Hans Christian Andersen • Legea gravitației universale a lui Newton (RO) • Eugenia Trecut, Prezent, Viitor (RO) • Teoria specială a relativității (RO) • Călătorii în timp (RO) • Teoria generală a relativității (RO) • Contes bleus (FR) • Sunetul fizicii Acustica fenomenologică (RO) • Teoria relativității Relativitatea specială și relativitatea generală (RO), de Albert Einstein • Fizica atomică și nucleară fenomenologică (RO) • Louvre Museum Paintings (EN) • Materia: Solide, Lichide, Gaze, Plasma Fenomenologie (RO) • Căldura Termodinamica fenomenologică (RO) • Lumina Optica fenomenologică (RO) • Poems from Titan Park (EN) • Mecanica fenomenologică (RO) • Solaris (Andrei Tarkovsky): Umanitatea dezumanizată (RO) • De la Big Bang la singularități și găuri negre (RO) • Schimbări climatice Încălzirea globală (RO) • Electricitate și magnetism Electromagnetism fenomenologic (RO) • Știința Filosofia științei (RO) • La Platanie Une aventure dans le monde à deux dimensions (FR) • Climate Change Global Warming (EN) • Poèmes du Parc Titan (FR) • Mecanica cuantică fenomenologică (RO) • Isaac Newton despre acțiunea la distanță în gravitație Cu sau fără Dumnezeu? (RO) • The singularities as ontological limits of the general relativity (EN) • Distincția dintre falsificare și respingere în problema demarcației la Karl Popper (RO) • Buclele cauzale în călătoria în timp (RO) • Epistemologia serviciilor de informaţii (RO) • Evoluția și etica eugeniei (RO) • Filosofia tehnologiei blockchain Ontologii (RO) • Imre Lakatos: Euristica și toleranța metodologică (RO) • Controversa dintre Isaac Newton și Robert Hooke despre prioritatea în legea gravitației (RO) • Singularitățile ca limite ontologice ale relativității generale (RO) • Filmul Solaris, regia Andrei Tarkovsky – Aspecte psihologice și filosofice (RO) • Tehnologia Blockchain Bitcoin (RO) • Fizica fenomenologică Compendiu Volumul 1 (RO) • Causal Loops in Time Travel (EN) • Chinese Fables and Folk Stories (Fables et histoires populaire chinoises) (EN-FR) • Isaac Newton on the action at a distance in gravity: With or without God? (EN) • Isaac Newton vs Robert Hooke sur la loi de la gravitation universelle (FR) • Epistemology of Intelligence Agencies (EN) • The distinction between falsification and refutation in the demarcation problem of Karl Popper (EN) Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 121 • Isaac Newton vs. Robert Hooke on the law of universal gravitation (EN) • Evolution and Ethics of Eugenics (EN) • Solaris, directed by Andrei Tarkovsky Psychological and philosophical aspects (EN) • La philosophie de la technologie blockchain Ontologies (FR) • Philosophy of Blockchain Technology Ontologies (EN) • Isaac Newton sur l'action à distance en gravitation : Avec ou sans Dieu ? (FR) • Imre Lakatos: L'heuristique et la tolérance méthodologique (FR) • Fizica fenomenologică Compendiu Volumul 2 (RO) • Épistémologie des services de renseignement (FR) • Boucles causales dans le voyage dans le temps (FR) • Le film Solaris, réalisé par Andrei Tarkovski Aspects psychologiques et philosophiques (FR) • Les singularités comme limites ontologiques de la relativité générale (FR) • Etica Big Data în cercetare (RO) • Teorii cauzale ale referinței pentru nume proprii (RO) • La distinction entre falsification et rejet dans le problème de la démarcation de Karl Popper (FR) • Epistemologia gravitației experimentale – Raționalitatea științifică (RO) • The Adventures of a Red Ant, by Henri de la Blanchère (EN) • Big Data (RO) • Tapetul galben, de Charlotte Perkins Gilman (RO) • Evolution et éthique de l'eugénisme (FR) • Imre Lakatos: Methodological Tolerance and Heuristic (EN) • Gravitația (RO) • Filosofia contează Prezentări și recenzii (RO) • Les aventures d'une fourmi rouge (The adventures of a red ant), par (by) Henri de la Blanchère (FR-EN) • Big Data Ethics in Research (EN) • Înțeles, sens și referință în filosofia limbajului și logica filosofică (RO) • Epistemology of experimental gravity Scientific rationality (EN) • Fables et histoires populaires chinoises, par Mary Hayes Davis et Chow-Leung (FR) • Causal Theories of Reference for Proper Names (EN) • Last Thoughts, by Henri Poincaré (EN) • Memories of a Sparrow, by Henri de la Blanchère (EN) • Les mémoires d'un Pierrot (Memories of a Sparrow), by Henri de la Blanchère (FR-EN) • De ce (nu) suntem fericiți? (RO) • Excel Ghid pentru începători (RO) • PowerPoint Ghid pentru începători (RO) • Epistémologie de la gravité expérimentale Rationalité scientifique (FR) • L'éthique des mégadonnées (Big Data) en recherche (FR) • Théories causales de la référence pour les noms propres (FR) • Emoțiile și inteligența emoțională în organizații (RO) • Inteligența emoțională (RO) • Emotions and Emotional Intelligence in Organizations (EN) • Émotions et intelligence émotionnelle dans les organisations (FR) • Teste de inteligență, probleme de logică, puzzle și amuzamente matematice Volumele 1+2, de Henry Ernest Dudeney (RO) • Filosofie Noțiuni de bază, Volumele 1+2 (RO) Contact Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 122 Email: nicolae@sfetcu.com Facebook/Messenger: https://www.facebook.com/nicolae.sfetcu Twitter: http://twitter.com/nicolae LinkedIn: http://www.linkedin.com/in/nicolaesfetcu YouTube: https://www.youtube.com/c/NicolaeSfetcu Nicolae Sfetcu: Filosofie – Noțiuni de bază, Volumul 1 123 Editura MultiMedia Publishing web design, comerţ electronic, alte aplicaţii web * internet marketing, seo, publicitate online, branding * localizare software, traduceri engleză şi franceză * articole, tehnoredactare computerizată, secretariat * prezentare powerpoint, word, pdf, editare imagini, audio, video * conversie, editare şi publicare cărţi tipărite şi electronice, isbn Tel./ WhatsApp: 0040 745 526 896 Email: office@multimedia.com.ro MultiMedia: http://www.multimedia.com.ro/ Online Media: https://www.setthings.com/ Facebook: https://www.facebook.com/multimedia.srl/ Twitter: http://twitter.com/multimedia LinkedIn: https://www.linkedin.com/company/multimedia-srl/